Sbírka povídek sci-fi a fantasy

DIVODĚJNÍ

Copyright © 1996 by Seventh Zenith Ltd.

Translation © 1997 by Viktor Janiš, František Jungwirth,

Jan Kantůrek, Jaroslava Kohoutová, Agáta Kratochvílová,

Leonid Křížek, Richard Podaný a Robert Tschorn

Cover © 1997 by Martin Zhouf

ISBN 80-7197-097-2

1

MÁGOVÉ

A UDĚLÁTKA:

příběhy kosmické

absurdity

DIVADLO KRUTOSTI

TERRY PRATCHETT

Žánru komické fantasy dnes dominuje Terry Pratchett. Řada jeho devatenácti románů z cyklu Úžasná Zeměplocha, kterou zahájil v r. 1983 Barvou kouzel (Talpress, 1993), je nakladatelským zázrakem posledního desetiletí. Každý další svazek se automaticky stává bestsellerem a knihy nejenže byly přeloženy do osmnácti jazyků, ale současně daly podnět ke vzniku mnoha průvodních obchodních činností a brzo se objeví v podobě televizního seriálu společnosti Granada TV na obrazovkách. S výjimkou Tolkienova Pána prstenů udělaly pro popularizaci knih žánru fantasy víc než kterýkoliv jiný podobný cyklus.

V jedné věci se ovšem Pratchett od J. R. R. Tolkiena liší. Jeho knihy jsou až „exoticky“ komické. Zeměplocha je svět plný magie; spočívá na zádech čtyř slonů stojících na krunýři obrovské želvy (pohlaví neznámé), a ta s celým svým nákladem putuje hvězdným nekonečnem. Tento podivný svět je zabydlen bizarními postavičkami, které se objevovaly a vyvíjely postupně, s každým dalším svazkem cyklu, a získávají si mezi čtenáři stále větší a větší popularitu. Patří k nim neschopný mág Mrakoplaš, ctihodná čarodějka Bábi Zlopočasná, orangutan – knihovník Neviditelné univerzity, Smrť, který mluví jen ve velkých písmenech a jezdí na bílém koni jménem Truhlík, a obzvláště Zavazadlo, což je velká dřevěná truhla s množstvím nožiček, kterou autor popisuje jako křížence mezi oddaným průvodcem a psychicky nevyrovnaným masovým vrahem.

Terry Pratchett (nar. 1948) připouští, že jeho zájem o fantasy ovlivnila kniha Kennetha Grahama The Wind in the Willows (česky Žabákova dobrodružství, Albatros 1987), kterou přečetl už jako chlapec ve svém rodném Beaconsfieldu. Brzo potom začal psát první příběhy a ve třinácti letech se stal jedním z vybrané skupiny autorů, jimž první dílo vyšlo ještě předtím, než dovršili dvacátý rok. V Pratchettově případě to byla komicko-dobrodružná historka o obchodním využití nebes a pekla „The Hades Business“ (Kšeft v Hádesu), která byla publikována v magazínu Science Fantasy v r. 1961. Nějakou dobu byl reportérem nezávislého listu Buck Free a pak se stal tiskovým mluvčím Ústřední elektrárenské společnosti, kde působil až do doby, kdy mu úspěch zeměplošského cyklu umožnil stát se spisovatelem „na plný úvazek“.

Divadlo krutosti je dílko důležité hned z několika důvodů. Je to prozatím jediná zeměplošská povídka, kterou Terry Pratchett napsal, a dosud se jen jednou objevila v tisku. Bylo to v nezávislém časopise W. H. Smithe Bookcase, červenec/srpen 1993, kde byla publikována ve zkrácené podobě. Pro toto první knižní vydání autor Divadlo krutosti upravil do původní, nekrácené podoby. Povídka je skvostem kosmické absurdity a všem, které ji budou následovat, nasadila laťku opravdu vysoko…

•

Bylo překrásné letní ráno, jedno z těch, které budí v lidech pocit štěstí ze života. Ten muž by byl pravděpodobně taky šťastnější, kdyby byl živý. Jenže on byl, abychom pravdu řekli, mrtvý. Bylo by těžké být mrtvější bez speciálního výcviku.

„Tak co tady máme,“ prohlásil seržant Tračník (ankh-morporská městská stráž, Noční hlídka) a nahlédl do svého zápisníku. „Prozatím tedy máme zjištěnu příčinu smrti, a to jako: a) ubit přinejmenším jedním tupým předmětem, b) uškrcen věncem vuřtů a c) napaden alespoň dvěma zvířaty s velmi ostrými zuby. Co uděláme teď, Noby?“

„Zatkneme podezřelýho, seržo,“ prohlásil desátník Nóblhóch a předpisově zasalutoval.

„Podezřelého, Noby?“

„Jeho,“ strčil Noby nohou do mrtvoly. „Když je někdo takhle mrtvej, je vždycky podezřelej. A taky pil. Zabásnem ho za to, že je mrtvej a dělá pohoršení na veřejnosti.“

Tračník se poškrabal na hlavě. Zatčení mrtvoly pochopitelně bylo jednou z možností, ale…

„Řekl bych,“ prohlásil nakonec pomalu, „že tohle si bude chtít probrat kapitán Elánius sám. Bude nejlíp, když ho odneseš na strážnici, Noby.“

„A můžem si uvařit ty buřty, seržo?“ zajímal se desátník Nóblhóch.

Nebylo to právě snadné, být starším policistou v Ankh-Morporku, největším městě Zeměplochy*.

[* Pozn. autora: Která je plochá a pohybuje se vesmírem na zádech čtyř slonů, stojících na krunýři obrovské želvy. A proč ne…?]

Jak si kapitán Elánius říkal v pochmurných chvílích svého života, které na něj tu a tam těžce doléhaly, jistě někde existují světy bez mágů (díky nimž byla vražda v uzamčené místnosti běžná věc) a zombií (některé z případů vraždy byly opravdu dost podivné, když se například ukázalo, že oběť je současně i korunním svědkem). Věřil, že v takovém světě se může člověk spolehnout na to, že psi budou v noci hlídat, a ne pobíhat po městě a povídat si s kdejakým opilcem. Kapitán Elánius věřil v logiku asi tak, jako člověk v poušti věří v existenci ledu – to znamená, že to bylo něco, co hrozně potřeboval, ale žil ve světě, kde to mohlo jen velmi těžce existovat. Pomyslel si, jak krásné by bylo alespoň jednou něco skutečně rozřešit.

Podíval se na zmodralou tvář těla na stole a pocítil slaboučký záblesk napětí. Byly tady stopy. Ještě nikdy předtím skutečné stopy neviděl.

„Nemohl to být lupič, kapitáne,“ oznamoval mu seržant Tračník. „Tenhle měl totiž kapsy plné peněz. Celkem jedenáct tolarů.“

„No, takže tak plné zase nebyly.“

„Jenže on to měl jen v těch nejmenších mincích, pane. Divím se, že jeho kalhoty vůbec tu váhu unesly. A já navíc bystře usoudil, že to byl nějaký kejklíř nebo potulný herec, pane. Měl totiž v kapse navštívenku a na ní stálo Karel Modřínek alias Kmotříček – bavič dětí.“

„Předpokládám, že nikdo nic neviděl?“

„Abych řekl pravdu, pane,“ nadhodil seržant Tračník, „poslal jsem mladého Karotku, aby našel nějaké svědky.“

„Požádal jste desátníka Karotku, aby vyšetřil vraždu? A sám?“ zavrtěl hlavou Elánius.

Seržant se znovu poškrabal na hlavě.

„A víte, co udělal on? Zeptal se mě, jestli neznám někoho hodně starého a těžce nemocného.“

Na magické Zeměploše je totiž u každé vraždy zaručeně jeden svědek. Je to jeho zaměstnání.

Desátník Karotka, nejmladší člen Noční hlídky, lidem často připadal jako přihlouplý prosťáček. A taky jím byl. Byl až neuvěřitelně jednoduchý, ale jednoduchý jen do té míry, jako je jednoduchý meč nebo past. Mohli bychom ho patrně započítat k lidem, jejichž myšlení a myšlenky patřily v celém vesmíru k těm nejpřímějším.

Čekal u postele umírajícího starce, který byl docela rád, že má nějakou společnost. A právě nastávala chvíle, aby si Karotka vytáhl svůj notes.

„Vím dobře, že jste něco viděl, pane,“ prohlásil Karotka. „Byl jste u toho.“

NO, JAK BYCH TO… ANO, připustil Smrť. MUSEL JSEM TAM BÝT. ALE NEDĚLÁM TO PRAVIDELNĚ.

„Podívejte, pane,“ pokračoval desátník Karotka, „jak já to vidím, tak bych vás mohl obvinit z napomáhání po činu, nebo dokonce před činem.“

MLADÍKU, JÁ JSEM TEN ČIN.

„A já jsem zase zástupce zákona,“ odpověděl mu desátník Karotka.

A VY PO MNĚ CHCETE, ABYCH NĚKOHO… HM… BONZNUL? PRÁSKNUL? ZHADOVAL? ZAZPÍVAL VÁM PROSTĚ JAKO KANÁREK? PANA MODŘÍNKA NIKDO NEZABIL. V TOM VÁM NEPOMŮŽU.

„No nevím, pane,“ naklonil Karotka hlavu na stranu. „Já myslím, že už se stalo.“

A SAKRA.

Smrť pozoroval odcházejícího Karotku, který musel na úzkých schodech dřevěného domku hluboko shýbat hlavu.

ABYCH NEZAPOMNĚL, KDE JSEM TO SKONČIL…

„Račte odpustit,“ prohlásil vyhublý stařec v posteli. „Je mi sto sedm let a nemám bůhvíkolik času.“

ACH, ANO, SPRÁVNĚ.

Smrť si přetáhl kosu brouskem. Bylo to poprvé, kdy pomohl policii v pátrání. Nicméně, každý musí dělat svou práci.

Desátník Karotka procházel klidným krokem městem. Měl Teorii. Četl knihu o Teoriích. Dáte dohromady všechny stopy a máte Teorii. Všechno do sebe musí zapadat.

Byly tady vuřty. Někdo musel ty vuřty koupit. A pak tady byly drobné mince. Za normálních okolností platí drobnými mincemi jen jediný podrod lidstva.

Navštívil výrobce vuřtů. Našel skupinu dětí a chvíli si s nimi povídal.

Pak se vrátil do uličky, kde desátník Nóblhóch vyznačil na zemi křídou obrys ležícího těla (navíc ho i vybarvil, přikreslil postavě dýmku a hůl a pár stromů a keřů v pozadí, takže mu lidé během té činnosti naházeli do odložené přilby sedm pencí). Chvilku si prohlížel hromadu odpadků na vzdálenějším konci a nakonec si sedl na polorozpadlý sud.

„Dobrá… už můžete vylézt,“ prohlásil jen tak všeobecně k celému světu. „Netušil jsem, že na světě ještě zůstali nějací skřítkové.“

V odpadcích to zaharašilo. A pak vypochodovali ven – malý mužíček v červeném klobouku, s hrbem na zádech a skobovitým nosem*, droboučká ženuška ve starodávném čepci, nesoucí ještě menší dítě, maličký strážník, přiměřeně velký pes se skládaným kulatým límcem kolem krku a miniaturní aligátor.

[* Pozn. překl: Skřítkové jsou představiteli hlavních postav anglických loutkových her o Punchovi a Judy. Tyto divadelní hry byly často velmi kruté a úder holí do hlavy v nich byl považován za skvělý vtip. Karotka se bohužel mýlil, protože i kdybych pominul němé grotesky, které jsou založeny na podobném principu, a moderní akční filmy zařadil do trochu jiného žánru, všichni víme, že dodnes existuje velká skupina lidí, kteří se nejvíc zasmějí, když někdo v jejich okolí upadne a zlomí si nohu.]

Desátník Karotka seděl a poslouchal.

„Přinutil nás k tomu,“ řekl malý mužík. Měl překvapivě hluboký hlas. „Věčně nás tloukl. Dokonce i aligátora. To bylo jediné, co uměl dokonale – mlátit do všeho holí. A taky vždycky sebral všechny peníze, které pes Toby vybral, a opil se. My mu utekli, ale dohonil nás tady v té uličce a začal mlátit Judy a dítě. Jenže pak zakopl a…“

„Kdo ho uhodil první?“

„Všichni najednou!“

„Ale mnoho síly v tom nebylo,“ pokýval hlavou Karotka. „Na to jste příliš malí. Nezabili jste ho. V tomto směru mám jedno velmi přesvědčivé prohlášení. Udusil se. Co je tohle?“

„To je slavík,“ odpověděl mu malý strážník. „Používal ho ke zkreslování hlasů. Říkal, že ty naše nejsou dost komické.“

„Tak se to prý dělá,“ řekla ženuška jménem Judy.

„Vzpříčil se mu v krku,“ vysvětloval Karotka. „Asi byste měli utéct. Jak nejdál to půjde.“

„Mysleli jsme si, že bychom založili takové společenstvo,“ podíval se na něj přední skřítek. „Víte… experimentální drama, pouliční divadlo malých forem, něco takového. Ne abychom se navzájem pořád jen tloukli holí a házeli děti krokodýlům…“

„To jste hráli dětem?“

„On říkal, že je to nový druh divadla. Říkal, že se to ujme, že tomu lidé přijdou na chuť.“

Karotka vstal a odhodil plechového slavíka na hromadu smetí.

„To by se lidem určitě nelíbilo,“ zavrtěl hlavou. „Takhle by se nikdy nikam nedostal.“

přeložil Jan Kantůrek

JAK BY BYL NUTH BÝVAL VYUŽIL SVÉHO UMĚNÍ NA GNOLY

LORD DUNSANY

Tak, jako je Terry Pratchett bezesporu králem dnešní humorné fantasy, pak mužem, odpovědným za vznik tohoto žánru, byl pozoruhodný irský výstředník lord Dunsany (1878-1957), jenž téměř před stoletím „vynalezl svět fantasy ve zkrácené povídkové formě“, jak pravil historik SF Mike Ashley. Pratchett je znám svým šedivějícím vikinským plnovousem, černými plstěnými klobouky a vášní pro rychlé motorky; jeho irský předchůdce zosobňoval obdobně nadživotní postavu již v době prosycené konformitou. Proslavil se coby nejhůře oblékaný muž v Irsku, někdy nosil i dva klobouky najednou, psal všechny své povídky, romány i hry brkem a za své záliby označoval lov divokých šelem (v Africe) a kriket (v Irsku?).

Psal se počátek dvacátého století, když Dunsany začal publikovat krátké příběhy z dalekých světů obývaných čaroději, démony a nepříliš významnými bohy. Soudobé kritiky mátly jeho sbírky – The Gods of Pegana (1905), The Sword of Welleran (1908) a The Book of Wonder (1912) – které však nepopiratelně zvěstovaly zcela nový směr ve fantastické beletrii, pro nějž byl příznačný především Dunsanyho vtip a satira. Zanedlouho se jeho vliv začal šířit mezi čtenáři i ostatními spisovateli. Dnes je jméno lorda Dunsanyho považováno za synonymum pro fantastickou beletrii a obzvláště pak humornou fantasy.

Vysoký, vytáhlý aristokrat se narodil jako Edward John Moreton Drax Plunkett, ale když se stal osmnáctým baronem z Dunsany, začal se pod povídkami a romány podpisovat jen jako lord Dunsany. V mládí byl statečným vojákem ve válce proti Búrům i v první světové válce, a za druhé světové války se mu podařil senzační útěk z okupovaného Řecka. Kromě krátkých povídek napsal rovněž řadu fantasy her pro divadlo a sérii populárních fantastických románů, v nichž dobro zápolí se zlem, mimo jiné Chronicles of Rodriguez (1922), The King of Elflands Daughter (1924) a The Curse of the Wise Woman (1933). Svou pověst si dále vydobyl dlouhými sériemi ‚neuvěřitelných povídek‘ vyprávěných členem klubu Jorkensem, jehož podivuhodné skutky překonaly dokonce příhody legendárního barona Prášila. Povídka v této antologii se nese v podivuhodně Pratchettovském duchu. „Jak by byl Nuth býval využil svého umění na gnoly“ byla poprvé publikována ve zkrácené podobě v časopise The Sketch v roce 1911 a celou ji otiskli až následujícího roku v The Book of Wonder. Srovnání s Pratchettem zde však nekončí. Čtenář v ní narazí na několik shodných prvků kosmické absurdity, jež oba muže zaujala, ačkoli je od sebe dělí téměř tři čtvrtě století…

•

I přes reklamní kampaň konkurenčních společností je pravděpodobné, že každý obchodník ví, že kvalit pana Nutha v současné době nikdo nedosahuje. Ti, kteří stojí mimo onen magický kruh „kšeftu“, jeho jméno sotva znají; nemá potřebu inzerovat, je nedostižný. Má navrch dokonce i nad moderní konkurencí, a ať se jeho sokové chvástají čímkoli, jsou si toho vědomi. Ceny má přijatelné, tolik a tolik při dodání zboží, tolik a tolik za následné vyděračské dopisy. Vše k vaší spokojenosti. Na jeho schopnosti se můžete spolehnout – už jsem za větrné noci viděl noční stín, který se pohyboval hlučněji než Nuth, protože Nuth je povoláním zloděj. Jsou muži, kteří procházejí venkovská stavení a později pošlou vyjednávače, aby smlouval o tapiserii, kterou tam zahlédli, nebo o kus nábytku, či o nějaký obraz. To vypovídá o špatném vkusu. Ti s vybranější povahou zaručeně vyhledají Nutha, jenž vykoná návštěvu noc či dvě poté. Umí s tapiseriemi zacházet, ani byste si nevšimli, že mají odříznuté okraje. A častokrát, když jsem viděl nějaký veliký nový dům plný starého nábytku a podobizen z časů dávno minulých, říkal jsem si: „Ty židle ohlodané zubem času, ti předkové v životní velikosti i vyřezávaný mahagon pocházejí dozajista od nenapodobitelného Nutha.“

Snad vznesete námitku proti užití slova nenapodobitelný, neboť mezi zloději na nejvyšší příčce stojí jedinečný Slith. Nehodlám tuto skutečnost pochopitelně zpochybňovat, ovšem Slith je klasikem a žil již dávno, rovněž nevěděl nic o moderní konkurenci a navíc jeho podivuhodný konec ozářil celou jeho osobu tajemným kouzlem, jež v našich očích zveličilo jeho nepochybné zásluhy.

Nechť se nikdo nedomnívá, že jsem snad Nuthovým přítelem, naopak, zastávám takové přesvědčení, jež mne staví na stranu příznivců vlastnictví, a on mé přímluvy nemá zapotřebí. Jeho postavení je téměř unikátní, vždyť přece patří mezi ty, kdož se obejdou bez reklamy.

V době, kdy se odehrává začátek mého příběhu, bydlel Nuth v prostorném domě na Belgrave Square. Svým osobitým způsobem se spřátelil se správcovou. Umístění Nuthovi vyhovovalo, a kdykoli si dům přišel prohlédnout případný zájemce o koupi, domovnice hodnotila dům slovy, jež jí navrhl Nuth: „Nemá to tu správnou fasádu,“ říkávala, „ale jinak je to nejparádnější dům v Londýně.“ A když se její poznámka ujala a oni se začali vyptávat na to, zda snad padá omítka, odpovídala, že zdi jsou také dobré, ne však tak dobré jako to ostatní. Nutha při procházení komnatami neviděli; ale byl tam.

Jednoho jarního rána přišla do domu žena v úhledných černých šatech s červeně lemovaným čepcem a ptala se po panu Nuthovi. Vedle ní kráčel její vysoký a neohrabaný syn. Domovnice, paní Egginsová, se rozhlédla po ulici a potom jim dovolila vstoupit. Nechala je čekat v přijímacím salónu mezi nábytkem tajemně zahaleným prostěradly, čekali dlouho, až ucítili vůni dýmkového tabáku, a znenadání stál Nuth těsně u nich.

„Pane,“ prohlásila postarší žena s červeně podšitým čepcem, „vy jste mne ale vážně vylekal.“ Podle jeho očí však hned viděla, že takto se s panem Nuthem nemluví.

A potom konečně Nuth promluvil a stará žena velmi rozpačitě vysvětlovala, že její syn je přičinlivý chlapec a v branži již pracuje, ale že by si rád polepšil, a že chce, aby jej pan Nuth naučil, jak se správně otáčet.

Nuth si ze všeho nejdříve vyžádal doporučení. Prohlédl si ho, zjistil, že pochází od klenotníka, s nímž byl shodou okolností jedna ruka, a souhlasil, že mladého Tonkera (jak znělo příjmení přičinlivého hocha) přijme a učiní z něj svého učedníka. A stará žena, jejíž čepec byl červeně přizdobený, se vrátila do svého malého domku na vsi a každý večer říkala svému starému muži: „Tonkere, musíme na noc zavřít okenice, protože z Tommyho je teď zloděj.“

Nehodlám se rozšiřovat o podrobnostech ohledně učení onoho přičinlivého hocha. Ti, kteří pracují v oboru, je již tak jako tak znají, ti, kteří se zabývají jinými, se stejně zajímají jen o to své, a muži, již jsou pány svého času a nemají žádné zaměstnání, by nedokázali ocenit čím dál větší úspěchy, jichž Tommy Tonker dosahoval. Nejprve se naučil ve tmě přecházet holou dřevěnou plochu pokrytou drobnými překážkami, aniž by vydal sebemenší zvuk, potom nehlučně vystoupat po vrzajícím schodišti, pak otevírat dveře a nakonec i šplhat.

Docela postačí sdělení, že obchod výborně vzkvétal a Nuth čas od času pracně sestavoval plamenné zprávy o Tommyho Tonkerově vzestupu a posílal je staré ženě s červeně lemovaným čepcem. Nuth vzdal hodiny psaní velmi záhy, zdálo se, že má ohledně padělání jakési předsudky, a tudíž považoval psaní za ztrátu času. A potom přišla ona záležitost s lordem Castlenormanem v jeho surreyském sídle. Nuth si vybral sobotní noc, neboť shodou okolností vypozoroval, že rodina lorda Castlenormana drží sabat a úderem jedenácté hodiny nastává v domě klid. Pět minut před půlnocí se Tommy Tonker, řádně poučený panem Nuthem, který čekal venku, vyplížil s kapsou naditou prsteny a manžetovými knoflíčky. Kapsa byla ve skutečnosti celkem lehká – to jenom klenotníci v Paříži nebyli s to je napodobit, aniž by kvůli tomu zvlášť neposlali do Afriky, takže si lord Castlenorman musel vypůjčit kostěné knoflíčky.

Nuthovo jméno nikdo ani šeptem nevyslovil. Kdybych řekl, že mu to stouplo do hlavy, mohl bych někoho zranit, poněvadž jeho kolegové mají za to, že jeho rafinovaný úsudek nebyl ani v nejmenším ovlivněn okolnostmi. Vyjádřím se tedy v tom smyslu, že to popohnalo jeho génia k přípravě plánu, jaký ještě žádný lupič nevymyslel. Nejednalo se o nic menšího než o vyloupení domu gnolů. A tento střízlivý muž objasnil nad šálkem čaje celý nápad Tonkerovi. Nebýt Tonker poblázněný pýchou nad posledním kouskem a nebýt zaslepený úctou k Nuthovi, tak by… ale to pláču nad rozlitým mlékem. Zdvořile se bránil. Prohlásil, že by raději nechodil, nechal se slyšet, že to není fér, protestoval, a nakonec jeho i Nutha jedno větrné říjnové ráno zastihlo, kterak se vlečou k děsivému lesu.

Nuth převažováním malých smaragdů pomocí kousků obyčejných kamenů odhadl pravděpodobnou hmotnost oněch domovních ozdob, o nichž se věřilo, že je gnolové přechovávají v úzkých věžovitých staveních, která obývají již od pradávna. Rozhodli se ukrást dva smaragdy a odnést je společnými silami na plášti, který budou držet každý z jedné strany. Kdyby však byly příliš těžké, jeden z nich je musí okamžitě pustit. Nuth Tonkera varoval před chamtivostí a vysvětlil mu, že drahé kameny nemají větší cenu než kolo sýra, dokud nebudou z hrůzostrašného lesa bezpečně venku.

Všechno si ujasnili a nyní kráčeli v tichosti. Do děsivého šera mezi stromy nevedla žádná stezka, ani lidská ani zvířecí, dokonce ani pytlák tu nelíčil oka na skřítky už déle než století. Do údolí gnolů nevstoupíte dvakrát. Nejen to, co tu někdo udělal, i stromy samy zosobňovaly varování a vůbec nevypadaly tak zdravě, jako ty, které vysazujeme my.

Nejbližší vesnice se rozkládala několik mil odtud. Všechny domky v ní se obracely k hvozdu zády a jediné okno nehledělo tím směrem. Nemluvili tam o tom a jinde o ničem podobném neuslyšíte.

Do tohoto lesa tedy vstoupili Nuth a Tommy Tonker. Neměli žádné zbraně. Tonker sice žádal o pistoli, ale Nuth jej odbyl s tím, že při zvuku výstřelu „by se na nás všechno sesypalo“, a víc už se o tom nebavil.

Celý den se nořili hlouběji a hlouběji do hvozdů. Spatřili kostru nějakého pytláka z raně georgiánské doby přitlučenou na dveře v dubu, občas zaslechli vzdalující se rusalčí cupitání, jednou Tonker ztěžka došlápl na tvrdou suchou větvičku, načež oba zůstali asi dvacet minut nehnutě ležet. A zapadající slunce planulo a vrhalo mezi kmeny stromů paprsky plné znamení. Snesla se noc a oni, jak Nuth předpověděl, v blikotavém světle hvězd přišli k onomu hubenému vysokému stavení, v němž tak tajnosnubně přebývali gnolové.

Kolem toho nevýznamného domu vládl takový klid, že Tonker v nitru vykřesal jiskřičku odvahy, Nuth však svým vycvičeným šestým smyslem vycítil, že je tu až příliš ticho. A celou tu dobu si obloha podržela takový podivný vzhled, působila zlověstněji než kletba, takže Nuth, jak tomu obvykle bývá, když člověk váhá, se už obával nejhoršího. Svého plánu se nevzdal, ale poslal ke starému zelenému oknu přičinlivého hocha vybaveného příslušným náčiním a žebříkem. V okamžiku, kdy se Tonker dotkl poškozeného roubení, ticho, jež – ač zlověstné – doposud přece jen přirozené, se změnilo v nezemské jako dotek ghúla. A Tonker slyšel svůj dech prorážet tichem a jeho srdce tlouklo jako šílené bubny za nočního útoku a šňůrka na jednom z jeho sandálů zaťukala o příčku žebříku, listy na stromech byly němé a nepohnul se ani vánek. Tonker se modlil, aby alespoň myška nebo krtek vydali hlásku, ale jediný tvor nezašustil, i Nuth znehybněl. A právě tehdy, přestože jej ještě nikdo nepřistihl, se přičinlivý chlapec vzpamatoval, což měl učinit již dávno, rozhodl se nechat obrovské smaragdy tam, kde byly, zapomenout na vysoký hubený domek gnolů, opustit na poslední chvíli ten zpropadený les, okamžitě odejít z oboru a koupit si pozemek na venkově. Poté zlehka sestoupil a pokývl na Nutha. Gnolové jej však pozorovali padoušskými otvory, které vydlabali do kmenů, a nezemské ticho jakoby vznešeně uvolnilo prostor proudu Tonkerových výkřiků – gnolové se jej totiž zezadu chopili – výkřiků, jež se ozývaly v neustále se zrychlujícím tempu, až se spojily v téměř jednolitý jekot. Není vhodné se ptát, kam ho vzali, a ani vám nepovím, co s ním provedli.

Nuth se na to s mírným údivem chvilku díval zpoza rohu a mnul si bradu, protože ten trik s dírami ve stromech ještě neznal. Potom se mrštně vykradl z děsivého lesa.

„A chytili Nutha?“ tážeš se mne, laskavý čtenáři.

„Ach ne, mé dítě“ (neboť taková otázka je dětinská). „Nutha nikdy nikdo nechytí.“

přeložila Agáta Kratochvílová

V PEKLE NENÍ LÍTIC

JOHN COLLIER

Užití bájných postav ve fantastické literatuře, které se objevily již v průkopnických dílech Lorda Dunsanyho, posunul o krok dál anglický spisovatel John Collier, jehož někteří kritici označovali za následníka tohoto excentrického Ira. Colliera fascinovaly zlé postavy, hlavně ďábel a jeho pekelní pomocníci a pomocnice, a vše prokládal typickým trpkým humorem. Sbírka jeho povídek Fancies and Goodnights získala historicky první cenu International Fantasy Award v roce 1952. Jeho ostatní příběhy vyšly v knihách Green Thoughts (1932) a The Devil and All (7935). Román His Monkey Wife z roku 1930 byl Anthony Burgessem pochvalné označen za „téměř klasický“. Tento příběh o vyhnanci, cestovateli a badateli, jenž se vrací do Ameriky se svou chytrou šimpanzicí Emily, která ho přemluví ke svatbě, vyvolal po prvním vydání v USA bouři protichůdných názorů a v několika státech byla kniha málem zakázána. Když vášně opadly, ozvaly se mnohem uvážlivější hlasy, že se vlastně jedná o alegorii na potřebu člověka dvacátého století žít v souladu s divokou přírodou – i když je také samozřejmě možné, že šlo pouze o žertovnou jeu d’esprit, typickou jak pro tehdejší dobu, tak pro autora.

John Collier (1901-1980) se sice narodil v Anglii, ale v polovině třicátých let se usadil v Americe. Živil se psaním scénářů pro Hollywood a mezi jeho díla patří filmy jako Sylvia Scarlett režiséra George Cukora (1935), Africká královna, natočená Johnem Hustonem podle románu C. S. Forestera (1952), či I Am a Camera, jehož producentem byl Henry Cornelius (1955). Nikdy ovšem neztratil zálibu v psaní žertovných fantastických příběhů, jimiž se proslavil. Nejraději psal o démonech a ďáblech, kteří zasahují do lidských záležitostí. Jeho nejznámějšími příběhy, které se často objevují v nejrůznějších antologiích, jsou Thus I Refute Beelzy o osudu těch, kteří nevěří v chlapečkova neviditelného kamaráda, a The Bottle Party o žertovných vylomeninách džina, který si vždy dělá, co se mu zlíbí. Povídka V pekle není lític se nese ve stejném duchu, ale není tolik známá. Byla jednou z povídek, které autorovi získaly ono prestižní ocenění a vydobyly humorné fantasy stálé místo v moderní literatuře.

•

Ve chvíli, kdy Einstein prohlásil, že prostor je konečný, ceny stavebních parcel jak v Nebi, tak v Pekle prudce vyletěly nahoru. Nespočet bezvýznamných démonů, kteří doposud poklidně přebývali ve špíně vzdálenějších pekelných provincií, bylo vyhnáno z jejich bědných chatrčí. Nedostávalo se jim prostředků, za než by si koupili nové pozemečky za nové ceny, takže jim nezbývalo než emigrovat. Rozptýlili se po obyvatelných planetách našeho vesmíru; jeden z nich přicestoval kolem půlnoci v říjnu minulého roku do Londýna.

Někteří andělé v obdobné situaci podnikli stejné kroky a jeden z nich shodou okolností sestoupil v tu samou hodinu do téhož severního předměstí.

Bytosti tohoto řádu mají tu výsadu, že pokud na sebe berou lidskou podobu, mohou si zvolit pohlaví. V životě to už chodí tak, jak to chodí, a anděl i ďábel dobře vědí, co a jak, tudíž se oba rozhodli stát se mladou ženou kolem jednadvaceti let. Z čerta nebyl, jakmile se dotkl země, nikdo jiný než bruneta Bella Kimberly, a anděl se převtělil do neméně krásné blondýnky Evy Andersenové.

Vzhledem k základním omezením vyplývajícím z jeho povahy není anděl schopen rozpoznat ďábelskost, a právě tak je pro temného démona naprosto nemožné pochopit andělskou čistotu. Po pravdě řečeno, při takovém setkání, jaké se odehrálo v Lowndes Crescent v lesíku svatého Jana, je anděl nevinně přitahován tím, co se mu zdá býti nadřazenou silou a prudkostí, zatímco ďábel zakouší rozkošný zájem, jaký je možno pocítit ve chvíli, kdy vám do chřípí vniká vůně jehněčí kotlety zvolna opékané na grilu.

Dívky se navzájem oslovily a obě se té druhé optaly, zda neví poblíž o vhodném penziónu. Podobnost jejich potřeb u nich nejprve vyvolala srdečný smích. Potom se dohodly na tom, že si budou hledat bydlení společně a společně se nechají provázet štěstěnou. Bella navrhla, že je snad příliš pozdě na to, aby ve vší počestnosti žádaly o ubytování, tudíž strávily noc procházkou po Hampstead Heath. Vyprávěly si o tom, jak si budou vydělávat na živobytí, kolik legrace si spolu užijí, o lásce a pak i o snídani, což není nikterak nepřirozený sled námětů k hovoru.

V malém bistru na Heath Street si daly ztracená vejce a následně si našly malý pokojík ve druhém poschodí v činžovní vile na Upper Park Road. Poté se vydaly pátrat po zaměstnání. Bellu brzy přijali jako učitelku tance a Eva si s poněkud většími obtížemi zajistila budoucnost coby harfenistka v divadelním orchestru.

Jakmile zařídily tyto záležitosti, začaly se bavit tak jako jiná děvčata, špitaly si a hihňaly se celé hodiny. Je pravda, že při některých z věcí, jež pronášela Bella, se Eva pýřila od hlavy až k patě, svou tmavou přítelkyni si však již zamilovala a její opovážlivý humor jí připadal přímo neodolatelný. Přátelsky si rozdělily zásuvky v prádelníku a sdílely téže lůžko, což ani jedna nepovažovala za nic mimořádného, dopadlo by to stejně, i kdyby navzájem znaly svou skutečnou podstatu, neboť není neobvyklé, že dobro i zlo spává v jedné posteli, a bylo-li by tomu jinak, život by se stal pro některé z nás pekelně nudným.

V tomto činžovním domě žil i mladý muž, stěží starší než Bella a Eva, jenž studoval architekturu a který zatím nepoznal lásku ani nic tomu podobného. Jmenoval se Harry Pettigrew a měl vlasy neurčité barvy, ani příliš tmavé, ani příliš světlé.

Jeho prostředky byly značně omezené, bydlel v pokoji úplně nahoře, ne však tak vysoko nad ložnicí dvou dívek, aby neslyšel jejich tlumené chichotání až do pozdních hodin, kdy pomalu skládal učení. Toužil sejít dolů, zaklepat na jejich dveře a zeptat se, jakému vtipu se to smějí, ale příliš se styděl.

Každopádně – bydlí-li tři takoví mladí lidé v témže domě, netrvá dlouho, než se seznámí. Jednou Bella zapomněla zamknout dveře koupelny. Důvodem musela být skutečnost, že v Pekle nejsou žádné vany, a tudíž ani koupelny, následně tedy ani žádné dveře od koupelny.

Byla neděle. Mladý muž sestupoval po schodech v županu. Došlo k delikátnímu faux-pas, při němž naštěstí nespatřil víc, než by si přál vidět kterýkoli slušný mladík. Vycouval, jak jinak, velmi popleten, neboť neměl ani potuchy o přáních slušných mladých dívek. Jeho zmatek byl tak veliký, že při návratu nepočítal schody ani odpočívadla a vrazil do dveří, jež považoval za své. Objevil Evu ve třetí pozici Mullerova cvičení břišních svalů a v ničem jiném.

Andělé, jak každý člověk ví, jsou někdy díky své počestné nevinnosti, či snad tradiční jednoduchosti nebeských kostýmů mnohem méně zdrženliví než písklata jejich temnějšího sesterstva. Eva si spěšně, avšak bez známek paniky přehodila přes ramena přikrývku. „Vypadáte značně rozrušeně,“ prohlásila. „Není důvod být rozrušený. Chtěl jste něco?“

„Ne…“ řekl, „… nechtěl. Po pravdě řečeno, přišel jsem náhodou. Je od vás milé, že nekřičíte nebo že se na mě nezlobíte.“

Vyměnili si pár dalších zdvořilostí. Nakonec v sobě Harry nalezl tolik odvahy, že jí navrhl procházku po Heath. Než stačila Eva odpovědět, vstoupila Bella, a protože jej neviděla, vybuchla smíchy. „Co bys řekla, že se mně stalo?“ Potom jej zahlédla a stáhla se, dvojnásob rozpačitá.

Toto poněkud ubralo na vytříbené přirozenosti druhé příhody, za kteroužto službu Harry nebyl tak vděčný, jak by mohl být, kdyby jen věděl, na kterou stranu – a ze které strany – se kloní jeho zalíbení. Pravda je taková, že kdykoli jeden a ten samý mladý muž spatří za přesně týchž okolností ďábla a anděla v ženské podobě, v padesáti či pětapadesáti případech ze sta zvolí anděla, pokud jde o pohledného mladíka a pokud má dost času.

Proto se také toho odpoledne na Hampstead Heath Harry obracel na Bellu s vlídnými slovy, ovšem pouze slovy, zatímco Evu rovněž častoval jistými pohledy.

Belle netrvalo dlouho a dala si dvě a dvě dohromady. Těšila se na dlouhé období smrtelného hříchu s tímto přitažlivým mladým mužem a na to, že posléze odletí s jeho duší. Duše architekta, obzvlášť má-li silné sklony k palladianskému stylu, stojí za pěknou vilku na dvou třech akrech dobře situovaného pozemku v nejznamenitější čtvrti Pekla. Dovedete si představit, jakou hanu zakusil démon bez domova – srovnat se dá snad jen se zuřivostí odmrštěné ženy. Zde přebývalo obojí v jednom těle.

Každý den sledovala Harryho, jehož zanícení pro její světlovlasou družku rostlo, a pojala nápad, že přiberou do společenství čtvrtého. Měl by to být mladík téměř stejně snědý jako ona, kterého již poznala v tanečním sále a s nímž už byla dostatečně seznámena.

Sdělila mu, že Eva pravděpodobně zdědí značnou sumu peněz. Tato zpráva společně s jejími světlými kadeřemi a bezelstným chováním mistru Dagovi celkem stačila. Žádal jen o vhodnou záminku, jak se s ní seznámit.

„Jen tak si hrát na galána by nikam nevedlo,“ nechala se slyšet Bella, „protože už je celá naměkko a slintá z Harryho Pettigrewa, který podle práva patří mně. Musíš mu vnuknout myšlenku, že ona ti to dovoluje. Pokud znám jeho lordstvo, rychle se bude klidit z cesty.“ Jistě si všimnete, že Bellin projev se vyznačoval výjimečnou vulgárností, což je obvyklý nedostatek ďáblů.

Její taneční partner, jehož dobře obeznámila s ostny žárlivosti, si brzy našel způsob, jak je předvést Harrymu. Jedné neděle, kupříkladu, když se všichni procházeli stinnými zákoutími Kenwoodu, nechal Bellu pod jakousi záminkou zaostat vzadu s Harrym. Jakmile se on a Eva dostali o jednu či dvě zatáčky na klikaté cestě před ně, natáhl paži za ni, aniž by se jí sebeméně dotkl (jinak by se ostře ohradila), ale takto by měl Harry – až vyjde zpoza ohbí cesty – získat dojem, že spěšně odtahuje ruku dosud spočívající kolem jejího pasu.

A nejen to, jednou nebo dvakrát učinil náhlý pohyb a tvářil se rozpačitě, když Harry vstoupil do pokoje, v němž ho jeho lstivá společnice zanechala s Evou o samotě. Neštítil se dokonce toho, že svými křivopřísežnými rty vydával tiché zvuky jako při líbání, kdykoli za dveřmi zaslechl sokovy kroky. Při jedné příležitosti, když Bella odjela na víkend, zašel tak daleko, že Evě hodil do okna punčochu.

Tentokrát se však přepočítal. Harryho, který se s Evou vracel z procházky, pohled na tuto ponožku tak rozrušil, že nemohl dále mlčky trpět. Namísto toho se nejprve zeptal (jakoby lhostejně), čí by to mohlo být, načež se v něm vzedmula nashromážděná podezření uplynulých týdnů a on vybuchl. Bylo mu dopřáno nekonečné úlevy – naslouchal, jak je Eva upřímně, horlivě, bezchybně a především andělsky vyvrací a popírá.

Následovala pěkná malá scénka, v níž zjistili, že jejich láska se přiblížila dokonalosti. Jediným, co jí ve skutečnosti chybělo, byla úplnost, celistvost, což mnozí staří filosofové, několik svatých otců a všichni mladí milenci považují za základ. V povaze mužů je usilovat o dokonalost a v povaze andělů je dosáhnout jí; náš mladý pár byl charakteristický – po krátkém přátelském rozhovoru se usnesli na tom, že by se měli pokusit dosíci dokonalosti v Evině pokoji ještě té noci, až celý dům usne. Pokud snad těm, kteří se chystají soudit, dokonalost sama nestačí, nechť si připomenou, že v Nebi neexistuje nic takového jako sňatek či zásnuby a mezi studenty architektury pouze výjimečně.

Avšak stalo se, že Bella se téhož odpoledne vrátila a setkala se se svým spojencem, aby mu poradila několik odvážných kroků, s jejichž pomocí by se jim podařilo dojít k netrpělivě očekávaným výsledkům. Nakonec se shodli na nejsmělejším ze všech: Bella ještě té noci navštíví Harryho v jeho pokoji a snědý tanečník sehraje roli Tarquina v Evině.

Té noci, kolem půlnoci, se odebrali do Hampsteadu. Byla tma jako v ranci, měsíc v novu, hvězdy halil opar, v pokojích podnájemníků se nesvítilo, protože spali, v Harryho pokoji bylo zhasnuto, poněvadž tam nebyl, a v Evině rovněž, protože tam byl.

Bella, která o tom neví, vychází nahoru, zjišťuje, že není přítomen, a lehá si do postele, aby jej trošku překvapila, až se vrátí.

Tanečník vstupuje o něco později, tápavě stoupá po schodišti a zastavuje se u Eviných dveří. Uvnitř zaslechne drmolení, což je ve skutečnosti náš mladý pár, navzájem vyjadřující obrovský obdiv nad dokonalostí dokonalosti. Usoudí, že se nachází o patro níž, vyjde výš, otevře dveře Harryho pokoje a potmě, narazí na čekající Bellu, která, nadšena jeho entuziasmem, velmi přesvědčivě svede prohranou bitvu.

Uplynulo několik hodin, během nichž ti dobří užívali štěstí, jež je odměnou počestnosti, a ti zlí iluze, jež je útěchou opaku.

Za prvního náznaku svítání náš milý Harry věnoval své drahé velmi krásný projev díků, v němž jí řekl, že je anděl a že jej přivedla do samotného Nebe.

Bella a její komplic naopak horlivé jeden druhého prokleli. Byli však přesto dostatečně realističtí, aby se usnesli na tom, že dobrá iluze je lepší než nic, a dohodli se, že svou chybu zvěční v nekonečné temnotě, avšak v tom, jak pevně věřím, nebyli tak docela úspěšní.

přeložila Agáta Kratochvílová

HARMONIZÁTOR

HENRY KUTTNER

Podivná stvoření obdařená zvláštními schopnostmi jsou v popředí zájmu fantastické literatury již od dob Marka Twaina, Samuela Butlera či Lewise Carolla. Harmonizátor je zábavnou povídkou od Henryho Kuttnera (1914-1958), autora, který miloval světy vymyšlené Lewisem Carollem – také se pod svá nejpovedenější díla podepisoval svým uměleckým jménem „Lewis Padgett“. To se týká i této povídky, poprvé zveřejněné roku 1942. Je o muži, který si pořídí nové gramorádio. Historik Peter Nicholls o povídce prohlásil, že se jedná o klasiku humorné science fiction. Jde mimochodem o první vtipnou fantastickou povídku, na jejímž základě byl natočen celovečerní film, což Kuttnerovi zajistilo pověst jednoho z průkopníků žánru.

Je s podivem, že prvními Kuttnerovými díly byly skrz naskrz hororové dobrodružné příběhy, psané pro Weird Tales. Více ho ale proslavily knihy o filmovém showbyznysu budoucnosti – Hollywood on the Moon (1938), The Star Parade (1938) a The Seven Sleepers (1940). Po svatbě se spisovatelkou fantasy Catherine Moorovou v roce 1940 napsal množství velmi vtipných fantastických příběhů, mezi nimi i takové, ze kterých byl jasně patrný jeho obdiv k Lewisu Carollovi – Chrudošiví jsou borolové, Portál v obraze a velmi úspěšnou sérii o zálesácké rodině Hogbenových. Nejlepší z nich mu vynesly přirovnání k Thornovi Smithovi, v té době nejoblíbenějšímu americkému humoristovi.

Na počátku padesátých let se Kuttner přestěhoval do Los Angeles, kde ale strávil více času prací na filmových scénářích než, psaním fantasy – čehož, poté, co náhle zemřel na akutní trombózu ve věku pouhých čtyřiceti čtyř let, litovalo mnoho jeho obdivovatelů. Přesto žil dostatečně dlouho, aby mohl vidět filmovou adaptaci Harmonizátoru, natočenou společností United Artists v roce 1952. Hlavní postavy ztvárnili Hans Conried, Billy Lynn a Gloria Blondellová. Ve filmu byla ale zdrojem síly, která ovládala své majitele, namísto gramorádia televize. V době svého vzniku byl film považován za vrcholně nechutný útok Hollywoodu proti novému médiu, ze kterého měl velký strach – proti televizi. Arche Obolera, režiséra filmu a autora scénáře, nechal tento spor zcela chladným, jelikož byl několik let jedním z nejvýznamnějších rozhlasových producentů!

•

Fluktuace ve společnosti Mideastern Radio byla tak veliká, že Mickey Lloyd nebyl schopen uchovat si přehled o svých zaměstnancích. Zaměstnanci bez ustání dávali výpovědi a odcházeli bůhvíkam za lepší mzdou. Takže když se ze skladiště vyšoural onen mužíček s velkou hlavou a v pracovní kombinéze, Lloyd fasovaným hnědým montérkám věnoval jediný letmý pohled a jemně jim připomněl: „Konec pauzy odpískali před půl hodinou. Šup do práce.“

„Prác-c-ce?“ Chlapíkovi výslovnost toho slova očividně činila potíže.

Je opilý? Lloyd jako mistr to rozhodně nemohl nechat jen tak. Zahodil cigaretu, přistoupil k němu a začichal. Ne, kořalka to nebyla. Zamžoural na jmenovku na mužově kombinéze.

„Dvě stě čtyři, hm-m. Jste tu nový?“

„Nový, he?“ Chlapík se poškrábal na vystouplé bouli na čele. Vypadal divně, hlavu měl holou jako koleno a z pobledlé, strhané tváře hleděla dvě zmatená a udivená očka.

„No tak, Joe. Budíček!“ Do Lloydova hlasu se začínala vkrádat netrpělivost. „Pracuješ tady, nebo ne?“

„Joe,“ protáhl muž zamyšleně. „Práce. Ano, pracuji. Dělám je.“ Slova zvláštně odsekával, jako kdyby měl rozštěp patra.

Lloyd se znovu podíval na štítek s číslem, popadl Joea za paži a vedl jej přes dílnu. „Tady je tvé místo. Dej se do toho. Víš, co máš dělat?“

Mužíček napřímil vychrtlé tělo. „Jsem… odborník,“ prohlásil. „Dělám je líp než Ponthwank.“

„Dobrá,“ chlácholil jej Lloyd. „Tak tedy dělej.“ A odešel.

Človíček jménem Joe chviličku váhal, ohmatávaje přitom modřinu na čele. Montérky zaujaly jeho pozornost a on je zvědavě prozkoumal. Kde… ach, ano. Visely v místnosti, z níž se poprvé vynořil. Jeho vlastní šaty přirozeně nevydržely cestu… jakou cestu?

Amnézie, pomyslil si. Spadl z… z něčeho… když to zpomalilo a zastavilo. Jak jen ta obrovská, mašinami nacpaná stodola divně vypadá! Vůbec nic mu neříkala.

Amnézie, to bude ono. Byl dělník. Vyráběl věci. To, že mu okolí připadá zcela neznámé, nic neznamená. Byl stále rozpačitý. Mlha halící jeho vědomí se však brzy zvedne. Už s tím pomalu začínala.

Práce. Joe cupital po místnosti a pokoušel se nalézt ztracenou paměť. Muži v kombinézách sestavovali věci. Jednoduché, běžné věci. Ale jak dětinské, jak elementární! Ocitl se snad v mateřské školce.

Po chvíli vstoupil Joe do skladu a prohlédl si některé hotové typy gramorádií. Tak je to tedy. Nešikovné a neohrabané, ale neměl právo je hodnotit. Ne. Jeho úkolem bylo vyrábět harmonizátory.

Harmonizátory? Název opět zatřásl jeho pamětí. Jistěže věděl, jak sestavit harmonizátor. Dělal je celý život, byl pro ten úkol speciálně vycvičen. Nyní používají jiný model harmonizátorů, ale co, k čertu, na tom! Pro chytrého dělníka je to hračka.

Joe se vrátil do dílny a našel si prázdný ponk. Pustil se do sestavování harmonizátorů. Čas od času se vyplížil ven a ukradl potřebný materiál. Jednou, když nemohl nalézt žádný wolfram, spěšně sestavil přístroj a připravil si ho.

Jeho lavice stála ve vzdáleném koutě, byla špatně osvětlená, ačkoli Joeovým očím připadala docela jasná. Nikdo si nevšímal gramorádia, jež tu rychle nabývalo své podoby. Joe pracoval velmi, velmi rychle. Ignoroval polední přestávku a na konci pracovní doby byl jeho úkol splněn. Snad by snesl další nátěr, scházel mu onen matný lesk standardního harmonizátoru. Ale ani žádný jiný neměl ten správný odstín. Joe si povzdychl a zalezl pod ponk. Marně se rozhlížel a hledal relaxační podložku, potom usnul na podlaze.

O několik hodin později se probudil. Továrna byla prázdná. Divné! Možná změnili pracovní dobu. Možná – Joe měl zvláštní pocit. Spánek odnesl mlhu amnézie, pokud se jednalo o něco takového, ale stále cítil lehkou závrať.

Mumlaje si pod vousy, poslal harmonizátor do skladu, kde ho porovnával s ostatními. Vnějškově se dokonale shodoval s posledním modelem věžové kombinace gramofonu a rádia. Joe po vzoru ostatních zamaskoval a ukryl různé orgány a reaktory.

Vrátil se do dílny. Vtom se zvedl i poslední opar z jeho mysli. Joeovi se bezděčně zachvěla ramena.

„Velký Sedule!“ vydechl. „Tak to tedy je! Uvízl jsem v časové pasti!“

Vylekaně se rozhlédl kolem sebe a utekl do skladiště, z něhož se poprvé vynořil. Sundal si montérky a vrátil je na příslušný háček. Poté se odebral do rohu, zatápal ve vzduchu, spokojeně přikývl a posadil se na nic tři stopy nad zemí. Potom zmizel.

„Čas,“ prohlásil Kerry Westerfield, „je zakřivený. Nakonec se vrací zpět do téhož místa, odkud vyšel. Opakuje se.“ Položil nohy na příjemně vyčnívající kámen komína a blahobytně se protáhl. Z kuchyně sem zaznívalo cinkání sklenic a lahví.

„Včera touhle dobou jsem měl Martini,“ nadhodil Kerry. „Zakřivení času naznačuje, že bych si teď měl dát další. Posloucháš mě, andílku?“

„Nalévám,“ odpověděl andílek z dálky.

„Pak tedy chápeš, co tím chci říct. Tak dál. Čas opisuje namísto kruhu spirálu. Pokud nazveme první cyklus a, druhý je a plus 1 – jasné? Což znamená dvojité Martini pro dnešní noc.“

„Vím, kde by to skončilo,“ neodpustila si Marta. Vstoupila do prostorného, dubem obloženého obývacího pokoje. Byla to malá tmavovlasá žena s podivuhodně krásnou tváří a odpovídající postavou. Titěrná kostkovaná zástěra působila v kombinaci s dlouhými kalhotami a hedvábnou blůzou absurdně. „A také nevyrábějí nekonečně alkoholický gin. Tvoje Martini.“ Provedla potřebné úkony se šejkrem a připravila sklenice.

„Míchej pomalu,“ upozorňoval ji Kerry. „Nikdy to neprotřásej. Tak – to je ono.“ Černé vlasy lehce poprášené šedí se ve světle lampy leskly, když usrkával Martini. „Dobré. Moc dobré.“

Marta pozvolna upíjela a sledovala svého muže. Pohledný chlapík, ten Kerry Westerfield. Čtyřicítku měl za sebou a byl příjemně ošklivý. Měl širokou pusu a v šedých očích se mu ve chvílích, kdy rozvažoval nad životem, občas objevil sardonický záblesk. Byli svoji dvanáct let a líbilo se jim to.

Zvenčí sem okny pronikalo pozdní, slabé sluneční světlo a zvýrazňovalo hudební skříň stojící u stěny vedle dveří. Kerry si ji pochvalně měřil.

„Pěkný balík,“ podotkl. „Stejně –“

„Co? Ach. Ten člověk se pořádně zapotil, než ji dostal po schodech nahoru. Co takhle ji vyzkoušet, Kerry?“

„Tys to ještě neudělala?“

„Už ta stará byla dost složitá,“ bránila se Marta. „Přístroje. Matou mě. Skončila jsem u Edisona. Natáhls kliku a z trouby se ozývaly divné zvuky. Tomu rozumím. Ale teď – zmáčkneš knoflík a začnou se dít zvláštní věci. Svítící kontrolky, výběr tónů, desky, které hrají z obou stran, a ještě k tomu záhadné vrzání a cvakání zevnitř gramorádia – ty takovým věcem možná rozumíš. Ale já ani nechci. Kdykoli si přehrávám Crosbyho desku na hogo-fogo mašince, jako je tahle, uvádí to Binga do rozpaků.“

Kerry snědl olivu. „Pustím nějakého Debussyho.“ Pokývl směrem ke stolu. „Támhle máš poslední Crosbyho nahrávku. Nejnovější.“

Marta se šťastně zavrtěla. „Můžu, třeba, co?“

„Mh-mmm.“

„Ale budeš mi muset ukázat jak.“

„Je to úplně snadné,“ ujistil ji Kerry a kochal se hudební skříní. „Tyhle hračičky jsou báječné, víš. Umí všechno, jen ne myslet.“

„Kéž by taky umývaly nádobí,“ poznamenala Marta. Položila sklenku, vstala a zmizela v kuchyni.

Kerry cvakl vypínačem lampy a přešel místnost, aby prozkoumal nové rádio, poslední model z produkce Mideasternu, se všemi jeho vylepšeními. Bylo drahé – ale co na tom? Mohl si to dovolit. A to staré střelil velmi slušně.

Všiml si, že není zapojené. Nikde neviděl žádné dráty – dokonce ani uzemnění. Pravděpodobně nějaká novinka. Zřejmě zabudovaná anténa. Kerry se sehnul, našel zásuvku a zapojil šňůru.

Pak otevřel dvířka a s neskrývaným uspokojením si prohlížel displeje. Zablesklo namodralé světlo a zasáhlo jeho oči. Z hlubin skříně se ozvalo slabé zamyšlené cvakání. Náhle ustalo. Kerry zamrkal, pohrál si se stupnicemi a tlačítky a zakousl se do nehtu.

Rádio neosobním hlasem proneslo: „Psychologický vzorec prozkoumán a zaznamenán.“

„Eh?“ Kerry kroutil ovladačem stupnice. „To bych rád věděl, co to bylo. Amatérská stanice – ne, ty nevysílají do éteru. Hm-m-m.“ Pokrčil rameny a přesunul se k židli u polic s alby. Jeho zrak rychle přelétal po titulech a jménech skladatelů. Kde je Labuť z Tuonely? Tady to máme, hned vedle Finlandie. Kerry vyndal album, položil si je do klína a otevřel je. Volnou rukou vylovil z kapsy cigaretu, vložil ji mezi rty a natáhl se po sirkách na stolku. První zápalka zhasla.

Odhodil ji do krbu a už už sahal po další, když tu jeho pozornost zaujal slabý zvuk. Rádio kráčelo přes pokoj směrem k němu. Odkudsi se vynořilo bičíkovité chapadlo, uchopilo zápalku, škrtlo jí o spodní stranu desky stolu – tak, jako to udělal Kerry – a přidrželo plamen před jeho cigaretou.

Podmíněné reflexy zvítězily. Kerry se nadechl kouře a vybuchl v záchvatu kašle. Předklonil se, lapal po dechu, oči zalité slzami.

Když znovu prohlédl, rádio opět stálo na určeném místě.

Kerry skousl spodní ret. „Marto,“ zavolal.

„Polévka je na stole,“ oznámil její hlas.

Kerry neodpověděl. Vstal, přistoupil k rádiu a váhavě se na ně zadíval. Kabel byl vytržený ze zásuvky. Kerry jej znovu opatrně zapojil.

Dřepl si a jal se prohlížet nohy hudební skříně. Vypadaly, jako by byly z pečlivě vyleštěného dřeva. Jeho průzkum nikam nevedl. Dřevo – tvrdé a netečné.

Jak se k čertu –

„Večeře!“ křikla Marta.

Kerry zahodil cigaretu do krbu a pomalu vyšel z pokoje. Jeho žena právě dávala na stůl omáčník plný vypečené šťávy z masa. Pátravě se na něj zahleděla.

„Kolik Martini jsi měl?“

„Jenom jedno,“ prohlásil Kerry neurčitě. „Musel jsem si na minutku zdřímnout. Jo. Určitě jsem usnul.“

„Tak se do toho pusť,“ poručila Marta. „Celý týden se ke knedlíkům nedostaneš.“

Kerry nepřítomně nahmatal peněženku, vyndal z ní obálku a hodil ji své ženě. „Tady máš lístek, andílku. Neztrať ho.“

„Ale? Já si zasloužím kupé!“ Marta nacpala jízdenku zpět do obálky a šťastně zavrněla. „Ty jsi grand. Určitě to tady beze mě zvládneš?“

„He? Hm-m-m… myslím, že ano.“ Kerry si osolil avokádo. Otřásl se a zdálo se, že se probírá z lehké dřímoty. „Jistě, budu v pořádku. Ty si odskoč do Denveru a pomoz Carol s přípravami na děcko. Je to v rodině.“

„Noo… o, moje jediná sestra…“ Marta se usmála. „Vždyť víš, jací s Billem jsou. Úplní pošuci. Budou teď potřebovat někoho, kdo je uklidní a pomůže jim.“

Odpověď se nedostavila. Kerry dumal nad vidličkou s napíchnutým avokádem. Drmolil cosi o Ctihodném Bedeovi*.

[* Ctihodný Bede (Venerable Bede) – anglický historik a teolog 673-735 n. l., prohlášen za svatého]

„Co je s ním?“

„Zítřejší přednáška. V každém semestru zabředneme z nějakého podivného důvodu do Bedea. Nojo, co nadělám?“

„Máš přednášku připravenou?“

Kerry přitakal. „Jistě.“ Učí na universitě osm let a samozřejmě už musí znát rozvrh!

Později, při kávě a cigaretě, Marta pohlédla na hodinky. „Za chvíli mi jede vlak. Měla bych si dobalit. Nádobí –“

„Umeju ho.“ Kerry se odebral v patách své manželky do ložnice a pletl se jí pod nohama. Po chvíli snesl zavazadla do auta. Marta k němu přisedla a zamířili na nádraží.

Vlak přijel na čas. Půl hodiny nato byl vypraven. Kerry zavezl auto zpět do garáže, došel do domu a mocně při tom zíval. Byl unavený. Dobrá, tak tedy nádobí, pak pivo a knížku do postele.

S tázavým pohledem na rádio vstoupil do kuchyně a pustil se do umývání. Zazvonil telefon v hale. Kerry si otřel ruce do utěrky a zvedl jej.

Byl to Mike Fitzgerald, který učil na universitě psychologii.

„Čauves, Fitzi.“

„Čau. Marta odjela?“

„Jo. Právě jsem ji odvezl na vlak.“

„Co si tak popovídat? Mám tady senzační skotskou. Zaběhni, poklábosíme.“

„Rád bych,“ zívl znovu Kerry, „ale jsem mrtvej. Zítra mám náročný den. Odložíme to?“

„Jasně. Zrovna jsem skončil s opravováním testů a chtěl jsem si trochu pročistit hlavu. Co se děje?“

„Nic. Počkej chvilku.“ Kerry odložil sluchátko a ohlédl se přes rameno. Zaškaredil se. Z kuchyně se ozývaly zvuky. Co k čertu…! Prošel chodbou a zastavil se mezi dveřmi. Strnule zíral. Rádio mylo nádobí.

Po chvíli se vrátil k telefonu. „Děje se něco?“ zeptal se Fitzgerald.

„Moje nové rádio,“ začal Kerry opatrně. „Umývá nádobí.“

Fitz neodpověděl hned. Jeho smích zněl poněkud váhavě. „Tak?“

„Zavolám ti,“ prohlásil Kerry a zavěsil. Nějakou dobu stál bez pohnutí a kousal se do rtu. Potom pomalu odkráčel do kuchyně, zastavil se a díval se.

Rádio k němu bylo otočené zády. Několik pružných chapadel drželo nádobí, zkušeně je namáčelo do horké vody se saponátem, drhlo je malým hadříkem, nořilo do vody na opláchnutí a nakonec pečlivě kladlo na kovový odkapávač. Pohyb bičíkovitých údů byl jedinou známkou čehosi neobvyklého. Nohy byly zjevně nepohyblivé.

„Hej!“ zkusil to Kerry.

Žádná odezva. Sunul se kolem dokola, aby si mohl rádio lépe prohlédnout. Chapadla vystupovala ze zdířky pod jedním z displejů. Kabel se zástrčkou se volně pohupoval. Nemá tedy šťávu. Ale co –

Kerry ustoupil a horečnatě sáhl cigaretě. Rádio se v okamžení obrátilo, vytáhlo ze zásobníku na sporáku zápalky a vydalo se k němu. Kerry zamrkal a zadíval se na nohy. Nemohly být dřevěné. Ohýbaly se v… ta věc se pohybovala, jako by byly z gumy. Rádio se přemisťovalo prazvláštním klouzavým pohybem, který se nepodobal ničemu na zeměkouli.

Zapálilo Kerrymu cigaretu a vrátilo se k dřezu, kde se znovu pustilo do mytí nádobí.

Kerry opět zatelefonoval Fitzgeraldovi. „Nekecal jsem. Mám asi halucinace nebo tak něco. To zatracené rádio mi zrovna připálilo.“

„Počkej moment.“ Fitzgeraldův hlas zněl nerozhodně. „To je fór, ne?“

„Ne. A ani si nemyslím, že by to byly halucinace. To je tvoje parketa. Mohl bys sem zajít a zkusit mě klepnout do kolena?“

„Jasně,“ souhlasil Fitz. „Dej mi deset minut. Nalej pití.“

Zavěsil, Kerry položil sluchátko do vidlice a otočil se. Rádio si to zrovna štrádovalo z kuchyně do obýváku. Jeho hranaté, krabicovité obrysy působily lehce děsivě, jako nějaké bizarní strašidlo. Kerry se zachvěl.

Následoval rádio a našel ho na bývalém místě, nehybné a netečné. Otevřel dvířka, prohlédl talíř, rameno s jehlou i ostatní tlačítka a součástky. Nenašel na nich nic na první pohled neobvyklého. Znovu se dotkl nožiček. Přece jen nebyly ze dřeva. Vypadalo to jako nějaký plast, poměrně tvrdý. Nebo – možná přece jen byly ze dřeva. Nemohl se nijak přesvědčit, aniž by poškodil povrch. Kerrymu se přirozeně nechtělo vytahovat na své nové gramorádio nůž.

Vyzkoušel rozhlas, místní stanice chytil bez potíží. Zvuk zněl dobře – neobyčejně dobře, pomyslel si. Gramofon –

Náhodně vybral Halvorsenův Pochod hrdinů, vložil jej do přístroje a přiklopil kryt. Gramofon nevydal ani hlásku. Prohlídka ukázala, že se jehla rytmicky pohybuje po drážkách, ale zvuk slyšet není. Nuže?

Kerry sejmul desku ve chvíli, kdy u dveří zazvonil zvonek. Byl to Fitzgerald, vyčouhlý zachmuřený muž s kožovitou pomačkanou tváří a rozčepýřeným chumáčem šedých vlasů. Napřáhl dlouhou kostnatou ruku.

„Kde mám drink?“

„Zdar, Fitzi. Pojď do kuchyně. Namíchám to. Highball?“

„Highball.“

„Fajn.“ Kerry šel první. „Ale ještě nepij. Chci ti ukázat svoji novou věž.“

„Tu, co umývá nádobí?“ zeptal se Fitzgerald. „Co ještě dělá?“

Kerry podal příteli skleničku. „Odmítá přehrávat desky.“

„No jo, no. Maličkost, pokud zastane domácí práce. Mrkneme se na ni.“ Fitzgerald zamířil do obývacího pokoje, vybral Faunovo odpoledne a přistoupil k dvojkombinaci. „Není zapojená.“

„To je úplně jedno,“ ubezpečil jej Kerry.

„Je na baterky?“ Fitzgerald založil desku a nastavil tlačítka. „Deset palců… tady. Teď uvidíme.“ Rozzářil se a triumfálně pohlédl na Kerryho. „No? Teď hraje.“

Hrála.

Kerry navrhl: „Zkus Halvorsena. Tumáš.“ Podal desku Fitzgeraldovi, ten stiskl tlačítko a sledoval, jak se jehla zvedá.

Tentokrát však gramofon odmítl hrát. Nelíbil se mu Pochod hrdinů.

„To je divné,“ zabručel Fitzgerald. „Asi je v nepořádku ta deska. Vyzkoušíme další.“

Dafnis a Chloe fungovala bezchybně. Ale skladatelovo Bolero gramofon tiše odmítl.

Kerry se posadil a ukázal na druhou židli. „To nic nedokazuje. Pojď sem a dívej se. Ještě nic nepij. Ty, ehm, cítíš se absolutně normálně?“

„Jistě. Nuže?“

Kerry vyndal cigaretu. Hudební skříň přešla místnost, cestou sebrala krabičku zápalek a zdvořile mu připálila. Poté se vrátila na své místo u stěny.

Fitzgerald se nezmohl na slovo. Po chvíli sáhl do kapsy pro svou cigaretu a čekal. Nestalo se vůbec nic.

„Tak co?“ otázal se Kerry.

„Je to robot. To je jediné možné vysvětlení. Kdes k němu, ve jménu Petrarky, přišel?“

„Nevypadáš moc překvapeně.“

„Ale jsem. Jenže jsem už roboty viděl, Westinghouse je zkoušel, víš. Jen tenhle –“ Fitzgerald si poklepal nehtem na zuby. „Kdo ho vyrobil?“

„Jak to mám, do háje, vědět?“ ohradil se Kerry. „Předpokládám, že lidé, co vyrábějí rádia.“

Fitzgerald přimhouřil oči. „Počkej moment. Nerozumím tomu.“

„Tady není čemu rozumět. Koupil jsem si tu věž před pár dny. Tu starou jsem prodal. Dodali mi ji dnes odpoledne a…“ Kerry popsal, co se přihodilo.

„Ty chceš říct, že jsi nevěděl, že je to robot?“

„Přesně tak. Koupil jsem to jako rádio. A… a… ta zatracená věc mi připadá skoro jako živá.“

„Ale ne.“ Fitzgerald zavrtěl hlavou, vstal a pozorně hudební skříň zkoumal. „Je to nový typ robota. Aspoň…“ zaváhal. „Co myslíš, že by to bylo jiného? Navrhuji, aby ses zítra spojil s lidmi z Mideasternu a prověřil si to.“

„Co takhle otevřít to a podívat se dovnitř?“ nadhodil Kerry.

Fitzgerald projevil snahu, ale pokus se ukázal neproveditelným. To, co považovali za dřevěné desky, nebylo přišroubované a nepodařilo se jim zjistit, jak gramorádio otevřít. Kerry si našel šroubovák a použil jej, zprvu opatrně, ale potom s jistou dávkou potlačované zuřivosti. Nejenže se mu nepovedlo zadní panel vypáčit, ale ani nepoškrábal tmavý, hladký vrchní lak.

„Sakra!“ ulevil si nakonec. „No, tvůj odhad je asi stejně správný jako můj. Je to robot. Jenom jsem nevěděl, že takové dělají. A proč zrovna v rádiu?“

„Mě se neptej,“ pokrčil Fitzgerald rameny. „Zjisti si to zítra. To bude první krok. Pro mě je to přirozeně záhada. Jestli vynalezli nový typ specializovaného robota, proč ho dávali do hudební skříně? A jak se ty nohy hýbou? Nemají kolečka.“

„Tomu jsem se taky divil.“

„Když se pohybuje, ty nohy vypadají… jako z gumy. Ale nejsou. Jsou tvrdé jako… jako tvrdé dřevo. Nebo umělá hmota.“

„Já se té věci bojím,“ prohlásil Kerry.

„Chceš zůstat přes noc u mě?“

„N-ne. Ne. Myslím, že ne. Ten… robot mi nemůže ublížit.“

„Neřekl bych, že by chtěl. Pomáhal ti přece, nebo ne?“

„Jo,“ přisvědčil Kerry a odešel namíchat další pití.

Další rozhovor nikam nevedl. Fitzgerald se za pár hodin vypravil domů celkem s obavami. Nenechalo ho to tak lhostejným, jak v zájmu Kerryho nervů předstíral. Srážka s čímsi v běžném životě tak naprosto neočekávaným působila maličko děsivě. A přesto, jak sám řekl, robot nevypadal, že by chtěl někoho ohrozit.

Kerry se vydal do postele s novou detektivkou. Rádio jej následovalo do ložnice a jemně mu vzalo knihu z ruky. Kerry se po ní instinktivně natáhl.

„Hej!“ vyhrkl. „Co, k čertu –“

Rádio se vrátilo do obývacího pokoje. Kerry dorazil včas, aby zahlédl, jak vrací knihu do přihrádky. Po minutce se vytratil, zamkl se a neklidně spal až do svítání.

V županu a trepkách doškobrtal k hudební skříni a upřeně na ni hleděl. Byla zpět na svém místě a vypadala, jako kdyby se odtud nikdy nepohnula. Kerry, bílý jako stěna, si udělal snídani.

Byl mu povolen pouze jeden šálek kávy. Rádio se objevilo, káravě mu sebralo druhý hrnek z ruky a vylilo jej do dřezu.

To bylo pro Kerryho Westerfielda tak akorát. Popadl klobouk a svrchník a téměř vyběhl z domu. Měl hrozivý pocit, že by snad rádio mohlo jít s ním, ale naštěstí pro jeho duševní zdraví se tak nestalo. Začínaly se ho zmocňovat obavy.

V průběhu dopoledne si našel čas zavolat do Mideasternu. Prodejce o ničem nevěděl. Jedná se o standardní typ kombinace rádia a gramofonu. Pokud s ním není spokojen, samozřejmě mu rádi…

„To je v pořádku,“ zadržel ho Kerry, „ale kdo tu věc vyrobil? To se právě pokouším zjistit.“

„Okamžik, pane.“ Následovala odmlka. „Pochází z oddělení pana Lloyda. Jeden z našich mistrů.“

„Mohl bych s ním mluvit, prosím?“

Lloyd mu však příliš nepomohl. Po dlouhém uvažování si vzpomněl, že kombinace byla umístěna do skladu bez sériového čísla. To bylo doplněno později.

„Ale kdo ji sestrojil?“

„Já prostě nevím. Myslím, že bych vám to mohl vyhledat. Zavolám vám.“

„Nezapomeňte,“ nabádal ho Kerry a vrátil se do třídy. Přednáška o Ctihodném Bedeovi neměla velký úspěch.

U oběda zahlédl Fitzgeralda, který vypadal, že se mu ulevilo, když Kerry přistoupil k jeho stolu. „Přišel jsi na něco nového ohledně tvého domácího robota?“ zajímal se profesor psychologie.

Nikdo je nemohl slyšet. Kerry se s povzdechem posadil a zapálil si cigaretu. „Ani ťuk. Je to blaho, že si můžu připálit sám.“ Nasál kouř do plic. „Telefonoval jsem do továrny.“

„A?“

„Nic nevědí. Kromě toho, že neměl sériové číslo.“

„To by mohlo být důležité,“ podotkl Fitzgerald.

Kerry mu vyprávěl o příhodách s knihou a kávou a Fitzgerald zamyšleně mžoural do svého mléka. „Dělal jsem ti nějaké psychotesty. Příliš mnoho stimulantů ti nesvědčí.“

„Obyčejná detektivka!“

„Připouštím, že to trochu dovádí do extrémů. Ale chápu, proč ten robot jedná tak, jak jedná, ačkoli nemám tušení, jak se mu to povedlo.“ Zaváhal. „Tedy, bez inteligence.“

„Inteligence?“ Kerry si navlhčil rty. „Nejsem si jistý, že je to jenom stroj. A nejsem blázen.“

„Ne, to nejsi. Ale říkáš, že byl v předním pokoji. Jak mohl vědět, co čteš?“

„Kromě rentgenových paprsků, superrychlého snímání a asimilačních schopností si nedovedu nic představit. Třeba nechce, abych četl vůbec.“

„Na něco jsi mě přivedl.“ Fitzgerald zabručel. „Kolik toho víš o přístrojích tohoto typu?“

„O robotech?“

„Čistě teoreticky. Tvůj mozek je koloidní, to víš. Kompaktní, složitý – ale pomalý. Představ si, že sestrojíš zařízení s mnoha milióny radioatomovými jednotkami uloženými v izolačním materiálu. Výsledkem je mozek, Kerry. Mozek s neuvěřitelným počtem neuronů vzájemně interagujících rychlostmi blízkými rychlosti světla. Elektronka usměrňuje proud a přijímá při tom čtyřicet tisíc oddělených signálů za vteřinu. A, teoreticky, tenhle radioatomový mozek, který mám na mysli, by mohl zvládnout příjem, rozpoznání, uvážení, reakci a úpravu během stotisíciny sekundy.“

„Teorie.“

„Taky si myslím. Ale rád bych se dozvěděl, odkud se to rádio vzalo.“

Přišel poslíček se vzkazem. „Pan Westerfield má telefon.“

Kerry se omluvil a vzdálil se. Když se vrátil, zmateně vraštil obočí. Fitzgerald na něj zvědavě pohlédl.

„To byl chlapík jménem Lloyd, z Mideasternské továrny. Mluvil jsem s ním o tom rádiu.“

„Máš něco?“

Kerry zavrtěl hlavou. „Ne. Vlastně, ani ne. Nevěděl, kdo tu věc vyrobil.“

„Ale pochází z jejich dílen?“

„Ano. Sestavili ji tam asi před dvěma týdny – ale nemají žádný záznam o tom, kdo na ní pracoval. Lloydovi to zřejmě připadá hodně, hodně zvláštní. Když v továrně sestrojí rádio, vědí, kdo je dával dohromady.“

„Takže?“

„Takže nic. Zeptal jsem se ho, jak mám skříň otevřít, a on mi řekl, že je to snadné. Prostě mám odšroubovat zadní desku.“

„Tam žádné šrouby nejsou,“ poznamenal Fitzgerald.

„Já vím.“

Vyměnili si pohledy.

Fitzgerald prohlásil: „Dal bych padesát babek, jen kdybych zjistil, jestli toho robota opravdu vyrobili před dvěma týdny.“

„Proč?“

„Protože radioatomový mozek potřebuje trénink. Dokonce i pro takovou maličkost, jakou je zapalování cigaret.“

„Vidělo mě to, jak si připaluji.“

„A zachovalo se to podle tvého příkladu. To mytí nádobí… hm-m-m. Indukce, odhaduji. Jestli ten stroj někdo učil, je to robot. Jestli ne –“ Fitzgerald se zarazil.

Kerry zamrkal. „Ano?“

„Nevím, co to u všech čertů je. S robotem to má společného asi tolik, jako my s eohippem*. Jedna věc mi ale není jasná, Kerry. Je velice pravděpodobné, že žádný současný vědec nemá tolik vědomostí, které by potřeboval k sestrojení… takovéhle věci.“

[* eohippus – vyhynulý předchůdce dnešního koně, velký asi jako liška, se čtyřmi prsty na předních a třemi na zadních nohách]

„Omíláš pořád totéž,“ namítl Kerry. „Je to vyrobené.“

„Aha. Ale jak, kdy a kým? To je to, co mě trápí.“

„Poslyš, za pět minut mi začíná hodina. Zastav se večer.“

„Nemůžu. Přednáším v knihovně. Ale zavolám ti, až skončím.“

Kerry přikývl a odešel, snažil se pustit celou záležitost z hlavy. Celkem se mu to dařilo. Ale při osamělé večeři v restauraci pocítil silnou nevoli k návratu domů. Čekal tam na něj strašák.

„Brandy,“ poručil číšníkovi. „Dvojitou.“

O dvě hodiny později vyklopilo taxi Kerryho přede dveřmi. Byl značně opilý. Předměty se mu míhaly před očima. Nejistě dotápal k verandě, s přehnanou opatrností se vyškrábal po schodech a vstoupil do domu.

Rozsvítil světlo.

Rádio mu vyšlo naproti. Tenká, ale ocelově pevná chapadla se mu jemně omotala kolem těla a znehybnila jej. Kerrym projel prudký záchvěv strachu. Zoufale se snažil bránit a chtělo se mu křičet, vyschlo mu však v hrdle.

Z displeje rádia vyšlehl záblesk žlutého světla a oslepil jej. Stočil se dolů a zasáhl jeho hruď. Náhle Kerry ucítil pod jazykem podivnou pachuť.

Asi po minutě paprsek zmizel, chapadélka se stáhla a hudební skříň se vrátila do svého kouta. Kerry ochable dovrávoral ke křeslu a odpočíval. Polykal naprázdno.

Vystřízlivěl, což bylo naprosto nemožné. Čtrnáct brandy profiltruje do krevního oběhu značné množství alkoholu. Nikdo nemůže jen tak mávnout kouzelnou hůlkou a v okamžení dosáhnout střízlivosti. A přesto se přesně to právě stalo.

Ten… robot se mu snažil pomáhat. Jenom Kerry by byl raději zůstal opilý.

Opatrně vstal a protáhl se kolem rádia ke knihovně. Po očku sledoval skříň a vyndal detektivku, kterou chtěl číst minulé noci. Rádio mu ji podle jeho předpokladů sebralo z ruky a vrátilo na polici. Kerry, pamětliv Fitzgeraldových slov, mrkl na hodinky. Doba odezvy čtyři vteřiny.

Vybral Chaceura a čekal, ale rádio se ani nepohnulo. Když však vzal z knihovny svazek dějin, jemně mu ho vytáhlo z prstů. Doba odezvy šest vteřin.

Kerry objevil dvojnásobně silnou knihu o historii.

Doba odezvy deset vteřin.

Um-ehm. Takže robot knihy četl. Znamená to tedy, že má rentgenové vidění a superrychlé reakce. Dobrý Jozafate!

Kerry vyzkoušel další knihy, zvědav na robotova kritéria. Alenku v říši divů mu vyškubl, verše Edny Millayové nikoli. Sestavil si seznam o dvou sloupcích, pro pozdější vyhodnocení.

Ten robot tedy nebyl pouhým sluhou. Byl i cenzorem. Ale podle čeho se řídil?

Po chvíli si Kerry vzpomněl na zítřejší přednášku a zalistoval v poznámkách. Několik bodů si potřeboval ověřit. Poněkud váhavě sáhl po nezbytných příručkách – a robot mu je vzal.

„Počkej moment,“ bránil se Kerry. „Tyhle potřebuju.“ Pokusil se je vytrhnout ze sevření chapadel, ale bezúspěšně. Gramorádio si toho nevšímalo. Klidně uložilo knihy do knihovny.

Kerry stál a kousal si spodní ret. To bylo na něj trochu moc. Ten zatracený robot ho sledoval. Kradmo se natáhl pro knihu, popadl ji a vyřítil se z pokoje, dřív než se rádio stačilo pohnout.

Stroj se vypravil za ním. Slyšel tiché našlapování jeho… jeho nohou. Kerry zapadl do ložnice a zamkl. S bušícím srdcem čekal, zatímco to lehce vzalo za kliku.

Škvírou mezi dveřmi se protáhl tenoučký bičík a začal zápolit s klíčem. Kerry se nečekaně vymrštil a posunul přídavnou zástrčku. Ani to však nepomohlo. Robotovy jemné nástroje – specializované anténky – ji otevřely, hudební skříň vešla dovnitř a zamířila ke Kerrymu.

Zpanikařil. Zalapal po dechu a hodil po té věci knihu. Obratně ji chytila. Očividně nic jiného nežádala, protože se otočila a vzdálila se, nemotorně se pohupujíc na gumovitých nožkách. Zakázanou knihu si odnesla s sebou. Kerry polohlasně zaklel.

Zazvonil telefon. Na druhém konci se ozval Fitzgerald.

„No? Jak si stojíš?“

„Máš výtisk Cassenova Přehledu sociální literatury?“

„Myslím, že ne. Proč?“

„Tak si ji zítra vezmu v universitní knihovně.“ Kerry vysvětlil, co se přihodilo. Fitzgerald si pro sebe hvízdl.

„Brání ti? Hm-m-m. Zajímalo by mě…“

„Mám z té věci strach.“

„Nemám dojem, že ti chce ublížit. Říkal jsi, že tě vystřízlivěla?“

„Jo. Světelným paprskem. To mi nepřipadá moc logické.“

„Mohlo by být. Vibrační ekvivalent thiaminchloridu.“

„Světlo?“

„I sluneční světlo obsahuje vitaminovou složku, víš. To ale není důležité. Cenzuruje to tvůj výběr knih – a zjevně je čte, a to nesmírně rychle. To zařízení, ať už je to cokoli, není jen tak ledajaký robot.“

„To mi povídej,“ protáhl zachmuřeně Kerry. „Je to Hitler.“

Fitzgerald se nezasmál. Docela střízlivě navrhl: „Co takhle strávit noc u mě?“

„Ne,“ odmítl Kerry umíněně. „Žádné rádoby rádio mě nevyžene z vlastního domu. To na něj radši vezmu sekeru.“

„No-o, asi víš, co děláš. Zavolej mi, kdyby… kdyby se cokoli stalo.“

„Dobře,“ slíbil Kerry a zavěsil. Vešel do obýváku a chladně si rádio změřil. Co to u všech satanášů je – a o co se to pokouší? Jistě to není pouhý robot. A stejně jistě to není živé, chápeme-li to tak, že koloidní mozek živý je.

Se semknutými rty k němu přistoupil, zakroutil se stupnicemi a zmáčkl pár tlačítek. Z rádia se začal linout tepající kolísavý rytmus swingu. Vyzkoušel krátké vlny – ani zde nic neobvyklého. Takže?

Takže nic. Odpověď neexistovala.

Po chvíli se odebral do postele.

Příštího dne si na oběd přinesl Cassenův Přehled sociální literatury, aby ho ukázal Fitzgeraldovi.

„Co s tím?“

„Podívej se sem,“ Kerry nalistoval stránku a položil prst na úryvek. „Dává ti to nějaký smysl?“

Fitzgerald si pasáž přečetl. „Jo. Mám dojem, že jádro sdělení tkví v tom, že individualismus je k vytváření literatury nezbytný. Je to tak?“

Kerry na něj pohlédl. „Já nevím.“

„Eh?“

„Můj mozek funguje nějak divně.“

Fitzgerald si pocuchal šedivé vlasy, přimhouřil oči a soustředěně si svého přítele prohlížel. „Co jsi to říkal? Moc tomu ne –“

Kerry vysvětloval nazlobeně a trpělivě zároveň: „Dnes ráno jsem zašel do knihovny a našel si tenhle odkaz. V pohodě jsem ho přečetl. Ale nic mi to neříkalo. Jen slova. Znáš stavy, kdy jsi hodně unavený a příliš jsi četl? Narazíš na větu se spoustou nominálních vazeb a nejsi s to ji pochopit. No, tak tohle bylo podobné.“

„Přečti si to teď,“ navrhl Fitzgerald tiše a přistrčil mu knihu přes stůl.

Kerry poslechl a pak s ironickým úšklebkem vzhlédl. „Není to lepší.“

„Přečti to nahlas. Projdu to s tebou slovo za slovem.“

Ani to však nepomohlo. Vypadalo to, že Kerrymu smysl odstavce neustále uniká.

„Možná sémantický blok,“ podotkl Fitzgerald a škrábal se přitom za uchem. „Stalo se ti to dnes poprvé?“

„Ano… ne. Já nevím.“

„Máš dnes odpoledne nějaký seminář? Dobře. Zaskočíme k tobě.“

Kerry odsunul talíř. „Skvělé. Nemám vůbec hlad. Až budeš chtít jít…“

Půl hodiny nato hleděli na rádio. Vypadalo zcela neškodně. Fitzgerald zbytečně věnoval nějaký čas pokusům o odstranění krytu, ale konečně to vzdal s tím, že nemá naději. Vzal si tužku a papír, posadil se naproti Kerrymu a začal mu klást otázky.

V jednom bodě se zarazil. „O tom ses až doteď nezmínil.“

„Asi jsem zapomněl.“

Fitzgerald si poklepal tužkou na zuby. „Hm-m-m. Poprvé, když se rádio projevilo…“

„Mě zasáhlo do očí modré světlo.“

„To ne. Myslím… co řeklo?“

Kerry zamrkal. „Co řeklo?“ Zaváhal. „‚Psychologický vzorec prozkoumán a zaznamenán‘, nebo tak něco. Měl jsem za to, že jsem naladil nějakou stanici a zaslechl úryvek jakési soutěže. Ty myslíš…“

„Bylo těm slovům dobře rozumět? Bylo to správně anglicky?“

„Ne, když si to tak vybavuji,“ zachmuřil se Kerry. „Znělo to divně. Přízvuk na samohláskách.“

„Aha. No, budeme pokračovat.“ Zkusili test na slovní asociace.

Nakonec se Fitzgerald opřel o opěradlo. Mračil se. „Chtěl bych to porovnat s posledními výsledky testů, které jsem ti dával před několika měsíci. Připadá mi to zvláštní – sakra zvláštní. Cítil bych se o moc líp, kdybych přesně věděl, co je to vlastně paměť. S mnemotechnikou – umělou pamětí – jsme pokročili o pořádný kus. Přesto by se nemuselo jednat právě o tohle.“

„Co?“

„To… zařízení. Buď disponuje umělou pamětí, bylo dokonale připraveno, nebo je nastaveno na jiné prostředí a kulturu. Ovlivnilo tě – a dost.“

Kerry si navlhčil suché rty. „Jak?“

„Implantovalo do tvého vědomí bloky. Ještě jsem je nevyhodnotil. Až to provedu, možná se dobereme nějaké odpovědi. Ne, ta věc není robot. Je mnohem víc než to.“

Kerry vytáhl cigaretu. Hudební skříň přešla pokoj a zapálila mu. Oba muži ji sledovali s nádechem odtažité hrůzy.

„Raději bys měl dnes v noci přespat u mě,“ navrhl Fitzgerald.

„Ne,“ odmítl Kerry. Zachvěl se.

Příštího dne hledal Fitzgerald Kerryho na obědě, ale mladší z přátel se neobjevil. Zavolal k němu domů. Telefon zvedla Marta.

„Ahoj! Kdy ses vrátila?“

„Ahoj, Fitzi. Asi před hodinou. Sestra na mě nepočkala a porodila beze mě, takže jsem se vypravila zpátky.“ Odmlčela se a Fitzgeralda vyděsil její tón.

„Kde je Kerry?“

„Je tady. Mohl bys přijít, Fitzi? Mám obavy.“

„Co je s ním?“

„Já… já nevím. Přijď, prosím tě, hned.“

„Dobře,“ souhlasil Fitzgerald, zavěsil a skousl spodní ret. Měl strach. Když o chvilku později zazvonil u Westerfieldových dveří, uvědomil si, že má ošklivě pocuchané nervy. Pohled na Martu jej však uklidnil.

Následoval ji do obývacího pokoje. Fitzgeraldův zrak zabloudil nejprve ke gramorádiu, které se ani v nejmenším nezměnilo, a potom na Kerryho. Nehnutě seděl u okna a ve tváři se mu zračil prázdný, zmatený výraz. Zornice měl rozšířené a zdálo se, že Fitzgeralda jen pomalu poznává.

„Ahoj, Fitzi.“

„Jak se cítíš?“

Marta je přerušila. „Fitzi, co se děje? Je nemocný? Mám zavolat pro doktora?“

Fitzgerald se posadil. „Všimla sis na tom rádiu něčeho nezvyklého?“

„Ne. Proč?“

„Tak poslouchej.“ Vypověděl jí celý příběh a sledoval na Martině obličeji vnitřní souboj, který v ní sváděla nedůvěra s váhavým pokusem uvěřit mu. Za chvíli řekla: „Já tomu nemůžu tak docela…“

„Jakmile Kerry vyndá cigaretu, ta věc mu připálí. Chceš vidět, jak to funguje?“

„N… ne. Ano. Myslím, že ano.“ Oči měla doširoka otevřené.

Fitzgerald dal Kerrymu cigaretu. Stalo se přesně to, co čekal.

Marta se nezmohla na slovo. Rádio se vrátilo na své místo a teprve potom se otřásla a přistoupila ke Kerrymu. Nepřítomně se na ni podíval.

„Potřebuje doktora, Fitzi.“

„Ano.“ Fitzgerald se jí nesvěřil, že by lékař mohl být naprosto k ničemu.

„Co je to za věc?“

„Je to víc než robot. A ovlivňuje Kerryho. Pověděl jsem ti, co se přihodilo. Když jsem kontroloval Kerryho psychologický profil, zjistil jsem, že se změnil. Už zdaleka není tak iniciativní jako dřív.“

„Nikdo na zemi by to nedokázal…“

Fitzgerald se zakabonil. „O tom jsem také uvažoval. Zdá se, že se jedná o produkt vyspělé civilizace, která se od nás podstatně liší. Možná Marťané. Je to natolik specializovaná věc, že se může hodit jedině do složité kultury. Ale nechápu, proč vypadá přesně jako skříňové gramorádio z Mideasternské továrny.“

Marta se dotkla Kerryho ruky. „Kamufláž?“

„Ale proč? Patřilas v psychologii mezi mé nejlepší studentky, Marto. Podívej se na to logicky. Představ si civilizaci, ve které má takové zařízení své místo. Pokus se o induktivní úsudek.“

„Snažím se. Moc mi to nemyslí. Fitzi, mám o Kerryho strach.“

„Jsem v pořádku,“ ozval se Kerry.

Fitzgerald opřel špičky prstů o sebe. „Není to ani tak rádio, jako spíš dohled a učitel v jednom. Třeba v té cizí civilizaci mají takový všichni. Nebo možná jen někteří – ti, co ho potřebují. Drží je v lajně.“

„Tím, že potlačuje jejich iniciativu?“

Fitzgerald učinil bezmocné gesto. „Já nevím! V Kerryho případě to tak bylo. Ale v ostatních – nemám tušení.“

Marta vstala. „Myslím, že bychom měli s těmi řečmi přestat. Kerry potřebuje doktora. Potom se můžeme rozhodnout, co s tím.“ Ukázala na hrací skříň.

Fitzgerald pokrčil rameny; „Byla by velká škoda to zničit, ale…“ Jeho pohled působil výmluvně.

Hudební skříň se pohnula. Klouzavým houpavým krokem se vzdálila ze svého rohu a zamířila přes pokoj k Fitzgeraldovi. Vyskočil, bičíkovitá chapadla se však ihned vysunula a chopila se jej. Do očí mu vyšlehl bledý paprsek.

Paprsek byl viditelný jen na krátký okamžik. Údy se zatáhly a rádio se odebralo na své místo. Fitzgerald stál jako socha. Marta tam stála s ústy zakrytými dlaní.

„Fitzi!“ zvolala otřeseně.

Zaváhal. „Ano? Co se děje?“

„Ublížilo ti? Co ti to udělalo?“

Fitzgerald se lehce zamračil. „Ehm? Ublížilo? Já ne –“

„To rádio. Co to udělalo?“

Pohlédl na přístroj. „Je s ním něco? Je mi líto, ale nejsem moc dobrý opravář, Marto.“

„Fitzi.“ Vykročila k němu a stiskla mu paži. „Poslouchej mě.“ Z úst se jí řinul proud slov. Rádio, Kerry. Jejich rozhovor.

Fitzgerald na ni nechápavě zíral, jako kdyby nevěděl, o čem mluví. „Mám dojem, že jsem dneska nějak mimo. Vůbec nerozumím tomu, co říkáš.“

„To rádio – vždyť víš! Povídal jsi, že změnilo Kerryho…“ Marta zmlkla a strnule na muže hleděla.

Fitzgerald byl naprosto zmaten. Marta se chová divně. Zvláštní! Vždycky ji považoval za pěknou, rozumnou dívku. Ale teď plácá nesmysly. Alespoň není schopen rozpoznat význam jejích slov, nedávají smysl.

A proč mluví o tom rádiu? Není s ním spokojená? Kerry říkal, že to byla skvělá koupě, mělo dobrý zvuk a spoustu nejnovějších vymožeností. Fitzgeralda se na prchavý okamžik zmocnil dojem, že se Marta zbláznila.

Každopádně se však opozdil, má seminář. Oznámil jí to. Marta se jej nepokusila zadržet, když odcházel. Byla bílá jako křída.

Kerry vytáhl cigaretu. Rádio k němu připochodovalo a přidrželo mu zápalku.

„Kerry!“

„Ano, Marto?“ Jeho hlas byl mrtvý.

Upřeně pozorovala to… to rádio. Mars? Jiný svět – jiná civilizace? Co je to? Co chce? O co se to snaží?

Marta vyšla z domu a vstoupila do garáže. Když se vrátila, v ruce svírala malou sekyrku.

Kerry ji sledoval. Viděl, jak se Marta blíží k rádiu a zvedá sekeru. Potom zablesklo světlo a Marta zmizela. V odpoledním slunci se vznášelo několik zrníček prachu.

„Odvrácení hrozícího útoku živé bytosti,“ zadrmolilo rádio nezřetelně.

Kerryho mozek se obrátil naruby. Cítil se zle – zmatený a příšerně prázdný. Marta…

V mysli mu vířilo. Instinkty a emoce se praly s čímsi, co je ohlazovalo a konejšilo. Vtom se přehrady zbortily. Bloky byly ty tam, veškeré bariéry spadly. Kerry chraptivě, neartikulovaně vykřikl a vyskočil z křesla.

„Marto!“ zaječel.

Byla pryč. Kerry se rozhlížel kolem sebe. Kde…

Co se stalo? Nemohl si vzpomenout.

Opět se posadil a třel si čelo. Volnou rukou zašmátral po cigaretě – podvědomá reakce vyvolala okamžitou odezvu. Rádio vykročilo a škrtlo zápalkou.

Kerrymu se z hrdla vydral ošklivý dávivý zvuk. Vymrštil se z křesla. Už si vzpomněl. Popadl sekerku a skočil po hudební skříni, zuby obnažené v neveselém šklebu.

Bledý paprsek znovu vyšlehl.

Kerry zmizel. Sekera se zaduněním dopadla na koberec.

Rádio došlo na své místo a znovu znehybnělo. V radioatomovém mozku proběhlo slabé cvakání.

„Subjekt naprosto nevhodný,“ ozvalo se za okamžik. „Eliminace byla nezbytná.“ Cvak! „Příprava na další subjekt dokončena.“

Cvak.

„Bereme ho,“ prohlásil chlapec.

„Uvidíte, že jste udělali dobře,“ usmál se zástupce realitní agentury. „Je to klidné, odlehlé místo a navíc za celkem rozumnou cenu.“

„Ne tak docela,“ podotkla dívka. „Ale je to přesně to, co hledáme.“

Agent pokrčil rameny. „Nezařízený byt by stál samozřejmě méně. Ale…“

„Nejsme svoji tak dlouho, abychom měli vlastní nábytek,“ usmál se chlapec. Jednou rukou objal svou manželku. „Líbí, zlato?“

„Hm-m-m. Kdo tu předtím bydlel?“

Agent se poškrábal na tváři. „Podíváme se. Nějací Westerfieldovi, myslím. Na seznam se to dostalo teprve před týdnem. Hezké místo. Kdybych neměl vlastní dům, bral bych ho sám.“

„Pěkné rádio,“ poznamenal chlapec. „To je poslední typ, že ano?“ Přistoupil, aby si prohlédl hudební skříň.

„Pojď,“ pobízela jej dívka. „Podíváme se ještě jednou na kuchyň.“

„Dobře, zlato.“

Vyšli z pokoje. Z haly bylo slyšet agentův příjemný hlas, jenž pomalu slábl. Okny dovnitř pronikaly teplé paprsky odpoledního slunce.

Na okamžik zavládlo ticho. Potom…

Cvak!

přeložila Agáta Kratochvílová

ZNAČNÁ MOC

ERIC FRANK RUSSELL

Příběhy mimozemských packalů a omylných robotů, v protikladu k dokonalým bytostem, které oslňují lidstvo od dob Wellsovy „Války světů“, vděčí za svoji popularitu také britskému spisovateli E. F. Russelovi. Během třicátých a čtyřicátých let napsal množství původních povídek, v nichž tento námět rozvinul. V příbězích, jakým je Diabologic (1955), nebo v románech jako je The Space Willies (1956), jsou neschopní tvorové z hlubin vesmíru snadno oklamáni osamocenými pozemšťany. V sérii o Jay Scoreovi je zase hlavním hrdinou robot se smyslem pro humor, který se i jinak chová a jedná jako člověk. Inspiraci pro tyto průkopnické povídky Russel získal v teoriích Charlese Forta, Američana, jenž se zabýval zkoumáním nevysvětlitelných jevů – zvlášť v jeho názoru, že lidská rasa je pouhou hračkou mimozemšťanů. Přesto Russel pracoval několik let jako zástupce Fortovy společnosti v Británii, než kvůli psaní toto místo opustil.

Jakkoli vážně bral Eric Frank Russel (1905-1978) Fortovy názory, nijak se nenechal odradit od toho, aby si z nich dělal legraci. To mu rychle přineslo úspěch, obzvlášť ve Spojených Státech, protože jeho ironický a vtipný styl vypadal autentičtěji než styl rodilých Američanů. Nepřekvapuje, že Russell silně ovlivnil mnoho známých autorů science fiction. Jeden z jeho největších obdivovatelů v Americe, Algis Budrys, o něm v srpnu 1984 ve Fantasy and Science Fiction napsal: „Jeho díla byla nádherně zábavná, a přitom trochu pichlavá. Byl to moudrý, vtipný člověk, s věčným šibalským leskem v očích; ten typ spisovatele, jemuž by měl žánr být vděčný, že se jím vůbec zabýval.“ Přes všechen obdiv přestal Russell začátkem šedesátých let psát. Později ještě vyšlo několik jeho sbírek, jako například With a Strange Device (1964) nebo Like Nothing on Earth (1975). Mezi jeho povídkami o robotech je jednou z nejzábavnějších Značná moc, poprvé uveřejněná v časopise Fantastic Universe. Je to příběh o zdánlivě perfektním automatu, který bezchybně poslouchá příkazy – ale v klasicky Russellovském stylu se zde objevuje pichlavý osten humoru, typický pro jeho dílo a dokazující jeho přínos humorné fantastické literatuře.

•

Wurmser – tlustý, plešatějící, s očima jako skleněnky – se chvíli pásl očima na Williamu Smithovi, pak mlaskl a prohlásil: „Tak, tady ho máte – kompletní, testovaný a odzkoušený voják Šesté říše.“

„A tisíc takových ho bude následovat,“ dodal Speidel. „Nebo deset tisíc. Nebo milión.“ Byl vysoký, hranatý a vypadal jako hladový vlk.

Třetí muž v místnosti, Kluge – nakrátko ostříhaný, s mohutnou bradou a chladným, autoritativním pohledem vysoce postaveného důstojníka – ostře poznamenal: „Je lepší nepočítat s dobytým územím dřív, než je doopravdy ovládneme.“ Poctil Williama Smithe pohledem, v němž se mísila nedůvěra a pochyby. „Nejprve se musíme přesvědčit, jestli je tenhle kašírovaný civil tak účinný, jak prohlašujete.“

„Chcete se vsadit?“ opáčil Speidel.

„Nehodlám těžit z něčího selhání,“ odpověděl upjatě Kluge. „Zajímá mě výhradně úspěch.“

„Však uvidíte,“ ozval se Wurmser. Otočil se a vyštěkl na Williama Smithe: „Vztyk!“

William Smith vstal. Byl asi třicetiletý, prostředního vzrůstu, pohledný, pečlivě upravený a tvářil se inteligentně.

„Jméno?“

„William Smith.“

„Poslání?“

„Zničit moc dle instrukcí svých vůdců.“

Kluge svraštil obočí a vyrukoval s otázkou: „Jak?“

„Požádám každého kandidáta, aby se dobrovolně vzdal moci. Pokud odmítne, zemře.“

„Jak?“ naléhal stále Kluge.

„Vzbudím v něm touhu po smrti a on ji sám rozvine až k úplnému konci.“

„Nenávidíš moc?“ nahrával Wurmser.

„Nenávidím moc,“ potvrdil William Smith a naprostý nedostatek důrazu propůjčil jeho slovům sílu.

Kluge si postěžoval Speidelovi: „Právě z toho mám určité obavy. Narazil jsem na ten problém při čtení některých pojednání o hypnóze. Skutečné kapacity se shodují, že člověka není možno přinutit k něčemu, co naprosto odporuje jeho přirozeným sklonům, k něčemu, co nekoreluje s jeho mravním přesvědčením.“

„To je pravda – to o hypnóze.“ Speidel odhalil zuby v úsměvu. „Jeho schopnost však není hypnotická. Neptejte se mě, co jiného to je, protože to nevíme. Je to něco, na co jsme přišli náhodou a dále rozvinuli.“

„Absolutní ovládnutí mysli,“ pomáhal Wurmser. „A funguje to!“ Odmlčel se a pokračoval: „Jistí východní mistři mohou, a někdy tak i učiní, silou vůle dosáhnout nirvány, jinými slovy smrti. Obvykle jim to trvá několik dní. Žádné vyšetření neodhalí organickou příčinu.“ Mávl rukou směrem k Williamu Smithovi. „On dokáže přimět každou oběť k lepším výsledkům. Víme to – zkoušeli jsme ho na skupince příhodných budižkničemů. Zašli během několika hodin“ – tlumeně se zachechtal – „přirozenou smrtí.“

„Přihlouplé pokusné morče je jedna věc,“ vyjádřil se Kluge, jenž se nedal nikterak ohromit. „Člověk se silnou vůlí je věc druhá. Ve válce – podotýkám v jakékoli válce – je třeba porazit i odhodlané protivníky.“

„On to dokáže,“ opáčil Speidel a do jeho hlasu se při tom nevloudil ani stín pochybností. „Umí válčit tak chytře, že nepřítel ani nepozná, že začal.“

„Dny pozičních válek jsou minulostí,“ připojil se k němu Wurmser s nádechem zlomyslnosti. „Už žádné vrhání mas pěšáků proti masám pěšáků. Tohle jsou superšachy jednadvacátého století. Pěšáky necháme na pokoji, dokud nesebereme velké figurky jednu po druhé. Prostě zmizí ze šachovnice – přirozenou cestou.“

„Znám navrženou techniku.“ Kluge netrpělivě mávl rukou. „Koneckonců mám svůj podíl na jejím vývoji. Naše metody se sice budou radikálně lišit od všech, které byly až dosud používány, válka však nadále zůstává vojenskou operací. Takový je můj náhled na věc. Proto jsem tak banálně opatrný.“

„O nic opatrnější než my.“ Speidel mu podal seznam. „Podívejte se na to sám. Je to první krátký soupis obětí. Samí pevní lidé disponující značným osobním vlivem. Všiml jste si něčeho neobvyklého?“

„Žádný z nich není klíčovým členem opozice,“ poznamenal Kluge, když si seznam prostudoval.

„Opozice tudíž nevycítí nebezpečí, dokud nebude náš první opravdový test u konce,“ zdůraznil Speidel. „Nebude se jich to týkat, nepojmou podezření. Ve skutečnosti mají tito mocní muži tak málo do činění s nepřátelskou vojenskou mašinérií, že jejich předčasný odchod poslouží pouze jako zástěrka celé záležitosti, až se do toho pustíme naostro.“

„To schvaluji.“ Kluge mu vrátil list papíru. „Předvedl jste ukázkové cvičení v představivosti. Máte můj obdiv.“

„Děkuji, generálplukovníku.“ Speidel byl očividně potěšen. Předal seznam Williamu Smithovi. „Vypořádej se s nimi.“

William Smith zasunul soupis do kapsy a zvedl klobouk. Jeho jasně řezané rysy vyjadřovaly pouze netečnost. Mohl docela dobře představovat mladého manžela z předměstí, který si vyšel ven poslat dopis.

Wurmser jej pozoroval a přeptal se: „Máš všechny dokumenty a pasy?“

„Mám je.“

„Budeš myslet?“

„Budu myslet.“

„V žádném případě se nevrátíš před splněním úkolu?“

„Nevrátím,“ odvětil William Smith klidně.

„A v případě vážného ohrožení, poslední východisko…?“

„Stisknu červené tlačítko umístěné na hrudi a provedu sebezničení.“ Jeho ruka se pohnula k saku.

„Nesahej tam,“ vyjekl Wurmser a mimoděk kvapně ustoupil. „Vůbec se toho nedotýkej, dokud budeš mít možnost jiného řešení.“

„Jste trochu lekavý, že?“ neodpustil si Speidel. „Ten červený knoflík není nastaven na takovou citlivost. Nedopřál bych mu ani deset minut, kdyby byl. Věřte mi, chce to pořádný tlak.“

„Možná,“ připustil Wurmser, „ale ruka jako jeho je pěkně těžká a jeho stisk nemůžete hodnotit svými nebo mými měřítky.“ Zachvěl se, olízl si vyschlé rty a řekl Williamu Smithovi: „Můžeš jít.“

William Smith si nasadil klobouk a beze slova opustil místnost. Trojice jej v tichosti sledovala, dokud se za ním nezavřely dveře. O dlouhou minutu později se z Wurmserových úst vydral úlevný vzdech.

Kluge si rýpl: „Umíte vyrobit bezelstné vojáky z plastu a kovu, vy a Speidel. Ale sami byste jako vojáci nezazářili.“

„A co na tom? Dny ládování kanónů jsou pryč.“

„Ts!“ Klugeho výdech byl výdechem člověka, jenž se snaží vyrovnat s převratnými změnami přítomnosti, přestože stále touží po minulosti. Války ve starém stylu byly snazší – měly zavedená a známá pravidla.

Newton P. Fisher vyzdvihl své mohutné tělo z limuzíny a vyčerpaně nafoukl převislé tváře. Jeho lehce vypoulené oči studeně pozorovaly mírného, slušně oblečeného muže, jenž čekal opodál.

„Bez komentáře,“ zavrčel. „Zmiz odsud – táhni!“

„Ale, pane Fishere, prosím dovolte –“

„Nic nedovolím.“ Newton P. Fisher na něj zahrozil. „Už jste mě, vy reportéři, tahali za nos dost dlouho. Teď je řada na vás. Zahrab se zpátky do svojí haldy smetí.“

„Podívejte, pane Fishere, mé jméno je Smith, William Smith.“ Mluvil rychle, snažil se toho druhého zadržet. Z jeho očí neustále cosi vyzařovalo. „Kdybyste mi mohl věnovat jen minutku svého času…“

„Pawsone.“ Fisher se otočil na statného chlapíka s výraznými čelistmi, který vystoupil z auta za ním. „Ta věc páchne. Udělejte s tím něco.“ Vzdorovitým trhnutím za klopy si narovnal sako a nadutě odpochodoval do budovy. Oči jej celou cestu sledovaly.

Pawson zkřížil paže na mohutné hrudi a nepřátelsky hleděl na odbytého návštěvníka. Zjistil, že ho to vůbec nevyvedlo z rovnováhy. „No,“ začal Pawson, „co vás to napadlo, otravovat šéfa?“

„Pan Fisher má velkou moc.“

„To se vsaďte, že má,“ souhlasil Pawson. „A co?“

„Musí se jí vzdát.“

„Jo? A pro koho? Pro vás?“

„Nebesa chraň,“ vyhrkl William Smith horečně. „To by mě ve snu nenapadlo.“

„Ani Fishera,“ ujistil jej Pawson. Udělal pohyb, jako by vytahoval zbraň. „Hele, cvokane, jdi si po svých.“

„Ale –“

„Ať už jsi v trapu!“ trval Pawson na svém. „Najdi si nějaké místo a tam si truchli – a jestli chceš, můžeš si třeba přát, aby šéf umřel.“

„Už se stalo.“ William Smith zlehka ťukl do dýnka klobouku a odcházel – netečně, beze spěchu, podivně sebejistý.

Pawson se za ním díval a potom vrhl na řidiče úšklebek, přitiskl chlupatý ukazovák k čelu a zakroutil jím. Šofér mu úsměv opětoval. „Ani nevytáhl nějaké letáky.“

„Ušetřil mi práci s trháním.“ Pawson se šinul směrem k budově, v níž před chvílí zmizel Fisher. „Plácej se tady kolem, Lou, šéf se dlouho nezdrží.“ Prošel dveřmi.

Řidič se opřel o volant. Šťoural se mezi zuby, lelkoval a přemítal o bláznivých lidech celkem a o tom posledním exempláři zvlášť. Exemplář se ztratil z dohledu.

Pawson se objevil o tři nebo čtyři minuty později. Vynořil se mezi dveřmi a dal se do neohrabaného klusu. Doběhl k autu, opřel se o nejbližší dveře a lapal po dechu. Očima prohledával ulici, přičemž jeho tvář připomínala vykynuté a okoralé těsto.

Po chvíli zasípal: „Ježíšku!“

„Stalo se něco?“ zeptal se řidič.

„Ani ne,“ – Pawson znovu nabral dech z plných plic – „jen že šéf právě natáhl bačkory.“

Na vzhledu bruselské kanceláře nic nenasvědčovalo tomu, že je Raoul Lefevre největším mužem Belgie a jedním ze čtyřiceti největších na světě. Ani na Lefevrovi samotném nebylo nic neobvyklého. Štíhlý, drobný, elegantní, tmavý, mohli byste ho zařadit kamkoli coby normální, těžko popsatelnou součást davu.

„Posaďte se, pane Smithi.“ Jeho angličtina byla perfektní. „Tak vy jste měl kontakty se zesnulým Newtonem P. Fisherem. Jeho odchod znamenal veliký otřes. Spousta věcí se značně zkomplikovala.“

„To bylo také záměrem,“ řekl William Smith.

„Mnohé z nich se nevrátí do starých kolejí celé měsíce, možná i roky a…“ Vzhlédl a věnoval hostu ostrý pohled. „Co jste to právě řekl?“

„To bylo také záměrem.“

„Co tím vlastně míníte?“

„Zmatek způsobený odchodem pana Fishera byl vytvořen záměrně.“

Lefevre se naklonil dopředu, lokty opřené o pracovní stůl. Pomalu a rozvážně prohlásil: „Tiskové zprávy nenaznačují, že by Fisherova smrt byla nepřirozená. Chcete tvrdit, že byl zavražděn?“

„Popraven,“ opravil jej William Smith.

Lefevre ho pozorně studoval. „Kdo vás poslal, abyste mi o tom řekl?“ zeptal se.

„Přišel jsem víceméně automaticky.“

„Proč?“

„Protože jste další na seznamu.“

„Další?“ Lefevre byl zmaten. „Na jakém seznamu? Čí je to seznam?“

„Můj.“

„Počkejte, musím si to ujasnit. Snažíte se mě varovat, že jste odněkud získal soupis osob, které mají zemřít, že Fisher byl na seznamu první a já jsem druhý?“

„Přesně,“ potvrdil William Smith a oči mu podivně planuly. „Ačkoli byste se mohl zachránit tím, že se dobrovolně vzdáte veškeré své nemalé moci.“

„Kdo to říká?“ domáhal se Lefevre odpovědi.

„Já.“

„Ach!“ Lefevre vstal a s dotčeným výrazem stiskl tlačítko. „Chápu tedy, že jste si vydobyl slyšení pod falešnou záminkou. Nejste nijak ve spojení s Fisherem. Jste jen další chorý. Již dlouho jsem terčem choromyslných lidí – v mém postavení se tomu nevyhnete.“ Otočil se k muži, který zareagoval na jeho zavolání. „Emile, vyprovoďte prosím pana Smithe. Dohlédněte, ať se už nevrací.“

„To nebude vůbec nutné,“ ujistil jej William Smith. „Své poslání jsem splnil.“ Odešel, následován mlčenlivým Emilem, vědomý si ponurého výrazu ve tváři za sebou.

Přešel ulici, našel si lavičku v malé zahradě naproti Lefevrově kanceláři, posadil se a upřeně pozoroval okno ve druhém patře. Tu a tam jeho pozornost zabloudila ke visivoxovým kabelům, jako kdyby se dohadoval, jaké neslyšitelné a neviditelné chvění jimi probíhá, ale pokaždé se jeho zrak stočil zpět na okno.

Jednu hodinu a čtrnáct minut nato zastavil před hlavním vchodem dlouhý stříbřitý automobil, z něj vystoupil vousatý muž s malým černým kufříkem v ruce a vřítil se dovnitř. William Smith stále sledoval okno a vedení.

Po chvíli někdo zatáhl závěsy. William Smith se neobtěžoval s čekáním na vůz pohřební služby.

Ignace Tatarescu si uhladil černou, těsně padnoucí uniformu, nasadil si černozlatou stuhu se zdobným řádem kolem krku a pečlivě narovnal zářící kříž podle tří řad honosných střapců.

„Tenhle Smith se nepřišel nabídnout v nejpříhodnější dobu,“ bručel na komorníka. „Nu, byl ale dobře představen a předpokládám, že bych mu chvíli měl věnovat.“ Prohlížel se ve velkém zrcadle. „Stále někomu dávám několik minut. Kam by svět dospěl, kdybych neměl dost minut?“

„Je to těžké, Excellence.“

„Dobrá, uveďte ho. Nechte prostřít malý stůl, ať připraví kávu s brandy a cukroví.“ Vznosně přešel ke svému oblíbenému místu u krbu, zaujal oblíbenou pózu a setrval v ní, dokud návštěvník nevešel. „Pan Smith?“

„Ano, Vaše Excellence.“

„Prosím, posaďte se.“ Tatarescu klesl do vyřezávaného křesla a palcem a ukazováčkem přejel puky pestrobarevných kalhot. „Proč si se mnou přejete hovořit, pane Smithi?“

„Jste mocný.“

„Zajisté,“ naparoval se Tatarescu. „Svět potřebuje mocné muže. Proto jsem mocný.“

„Příliš mocný,“ řekl William Smith a vytrvale na něj hleděl bez jediného mrknutí.

„Jak diplomatické!“ zasmál se Tatarescu. „Vydobydete si rozhovor a okamžitě jej zneužijete k tomu, abyste kritizoval mé postavení, o něž jsem, dovolte mi, abych vám to připomněl, mladý muži, dlouho a tvrdě bojoval.“

„Tím větší škoda.“

„He? Co tím míníte?“

„Bude pro vás daleko těžší se ho vzdát.“

„Ani v nejmenším se nehodlám ničeho vzdávat. Tatarescu by raději zemřel, než by se vzdal.“

„Sám jste to řekl!“ vyhrkl William Smith.

Druhý muž se zamračil. Byl to velmi dobře nacvičený výraz. „Pokud to má být hrozba, mějte na paměti, že nejsme tak sami, jak se na první pohled zdá. Jeden neopatrný pohyb a je s vámi konec.“ Pozdvihl hlas a zavolal směrem ke dveřím: „Doprovoďte pana Smithe k hlavní bráně.“ Potom se obrátil zpět k hostu: „Rozhovor je u konce. Nikdy vám neposkytnu další.“

„Ne,“ potvrdil William Smith. „Samozřejmě že ne.“

Právě ten okamžik si Tatarescu vybral k tomu, aby se zadíval přímo do podivných zornic, a uviděl v nich prchavé cosi, co v nich nemělo být, cosi o velikosti špendlíkové hlavičky, hluboko, něco nezemsky jasného, intenzivního, nutkavého, neodolatelného. Zdálo se, že to obrací jeho vlastní mozek na novou a nechtěnou stezku. Vztyčil se jako ve snách. Když otevřel ústa, jeho hlas byl hluboký a chraplavý.

„Nikdy – nikdy!“ Zakřičel to.

„Uvidíme.“ William Smith se uklonil v pase a vycouval k podmračeným strážím, které nyní čekaly uvnitř místnosti. Nechal je, aby jej odvedly pryč. Opustil ztichlou komnatu.

Vyšel ven z paláce, vyšplhal se po cestičce na vrcholek kopce nad palácem a se zkříženýma nohama se usadil. Přemítal nad vyumělkovanou budovou, dokud se nesnesl soumrak a v přilehlém městě se nerozblikala světla.

Ještě tam byl, čekal ve tmě, když se monotónně rozklinkaly zvony v kostelech a amplióny městského veřejného rozhlasu dunivě vyvolávaly svou zprávu do ulic a tříd.

„Al Marechal Murte!“

„Již není Tatarescu!“

Za slumy Tangeru, na pouštním konci ulice Ouled Naïls, leží Šaria Ahméd Hassan, dlouhá temná špinavá ulička, kterou si obezřetně prodíral cestu William Smith.

Počítal nízké dveře zasazené po jedné straně v masivních zdech, až došel k těm správným. Zatáhl za pohupující se provaz zvonce a trpělivě čekal. Zanedlouho se objevil Arab s vyzáblými rysy a vzal si od něj navštívenku.

Slyšel zvuky sandálů muže, jenž se šoural přes temný dvůr, a vzdálené tlumené mumlání: „Ďaur!“

Uplynulo mnoho vleklých minut, než se Arab vrátil, ustoupil před ním a zavedl jej přes dvorek a potom nespočtem průchodů do místnosti vysoko vystlané koberci. Tam se zastavil, aby si prohlédl starého bělovousého muže, který se na něj díval zpoza nízkého osmihranného stolku. Stařec měl orlí nos, uslzené, ale lstivé oči a ruce ukrýval v objemných rukávech.

„Jsem William Smith.“

Stařík přikývl a skřípavým hlasem pronesl: „To už vím z vaší vizitky.“

„Vy jste Abú ben Sajid es Harouma?“

„To jsem. A co má být?“

„Podle mého seznamu vás mám požádat, abyste se vrátil zpět k obyčejnému životu, tak jako tomu bylo dřív.“

„Vážně? Jste obdivuhodně upřímný.“ Abú ben Sajid vytáhl ruku z rukávu a poškrábal se ve vousech. „Celý můj dlouhý život za mnou lidé přicházejí s mnoha překvapivými nabídkami a mnoha nápaditými hrozbami. Nicméně, jak si nemůžete nevšimnout, jsem stále velmi dalek smrti.“

„Ani ne,“ opravil jej William Smith. „Jste jí blíž, než si myslíte.“

Abú ben Sajid si odevzdaně povzdechl a udeřil do gongu po levé ruce. „Je úplněk. Touto dobou se Hakimu Příštipkáři pokaždé rojí v hlavě prapodivné nápady. Sbohem, pane Smithi.“

Dovnitř vběhli tři sloužící. William Smith tam stál a díval se a díval, dokud Abú netrpělivě nepřikázal sluhům: „Tíží mě břímě mých let a on mne unavuje. Odveďte ho odsud.“ Vyčerpaně si lehl, jakoby na důkaz svých slov. Byl naivní.

William Smith se vrátil do uličky. Dveře do dvora se s třesknutím přibouchly. Šňůra zvonu ochable visela v nehybném nočním vzduchu.

Opřel se o protější zeď, zastrčil ruce hluboko do kapes a čekal. Po čtyřiceti minutách se z domu ozvalo strašlivé kvílení.

„Aií! Aií-í-ííí!“

Zalit zastřeným světlem měsíce, zvolna kráčel pryč.

Poslední jméno na soupisu, na experimentálním seznamu pokusných morčat, patřilo jistému Salvadoru de Marellovi z Cartageny. Salvador nebyl úsečný jako Lefevre, ani bezohledný jako Tatarescu, ani vychytralý jako Abú ben Sajid. Byl až do morku kostí prospěchářem, na kterého se lepilo štěstí – a užíval si klamného dojmu, že tomu tak bude navěky.

Salvador překypoval oním žoviálním humorem, vlastním skutečně úspěšným hazardním hráčům. Přijal Williama Smithe a smál se a smál se a smál se.

A usmál se k smrti.

Všichni tři – Wurmser, Speidel a Kluge – očekávali návrat Williama Smithe. První dva vítězoslavně zářili, třetí se tvářil netečně. Nemuseli čekat, až jim jejich nástroj osobně odvypráví své příhody. Rádio a video jim již řekly dost.

William Smith tiše vstoupil, pověsil si klobouk a postavil se doprostřed místnosti. Vypadal, že stání je pro něj přirozeným celoživotním postojem. Poté, co se stal automatem, se nikdy neposadil, dokud nedostal příkaz či o to nebyl požádán.

„Perfektní,“ prohlásil Speidel, spokojeně si zamnul ruce a pohlédl na Klugeho. „Perfektní až po ten okamžitý a poslušný návrat. Jako bumerang, který se vrací hned zpátky, takže ho můžete používat znovu a znovu. Jste vyléčen z vašeho skepticismu?“

„Ze skepticismu mě nikdy nic nevyléčí,“ opáčil Kluge. „Skvělým vylepšením by například bylo, kdyby se mohl se svými obětmi účinně vypořádat, aniž by se s nimi musel setkat tváří v tvář a zaplétat se do zbytečných hádek.“

„To je nemožné! Blízký mentální kontakt je nutný, potřebuje minimální časový úsek k tomu, aby jim implantoval zpožděnou touhu po smrti. Neexistuje způsob, jak to provést na dálku. Kdyby existoval, vůbec bychom ho nepotřebovali.“

„Já vím, já vím,“ chlácholil jej Kluge. „Proto musím uznat, že jste vytvořili cennou zbraň.“

„To se tedy vsaďte,“ pochvaloval si Wurmser. „A funguje precizně, přesně podle projektu.“

„Dostatečně hodnotnou,“ pokračoval Kluge, nevšímaje si ho, „abych ji mohl předložit příslušným úřadům. Už to nebude jen mezi námi.“

„Utajení bude přesto nezbytné,“ zdůraznil Speidel.

„Nejsem idiot,“ odsekl Kluge podrážděně. „Ani ve zmíněných úřadech nesedí žádní pitomci. Výroba a řízení této nové robotické zbraně budou svěřeny do velmi schopných a obezřetných rukou.“

Speidel se ve snaze zamezit narůstající rozmrzelosti druhých dvou mužů obrátil k Williamu Smithovi a nadhodil: „Slyšel jsi? Má přijít celá armáda Smithů.“

William Smith promluvil, jeho tón byl přitom stejně bezvýrazný a mdlý jako jindy. „Umožnili jste mi myslet. Tudíž přemýšlím.“

„Takže?“ pobízel jej Speidel.

„Rovněž jste mi vštípili intenzivní odpor k osobní moci. Takže nenávidím moc.“

„Což je také zcela správné,“ souhlasil Speidel a pobaveně na ostatní mrkl.

„Mým prostřednictvím máte moc vy,“ prohlásil William Smith.

Speidel a Wurmser ztuhli. Kluge narovnal ramena.

„Závěr, který z toho plyne, je zřejmý a nevyhnutelný,“ rozvíjel svou teorii William Smith. „Dospěl jsem k němu, protože jste mě udělali takového, jaký jsem. Musíte být zničeni.“

Wurmser ochromené ucouvl. „Nemůžeš vnuknout touhu po smrti nám,“ vypískával vysokým hlasem. „Předvídali jsme toto nebezpečí a formovali tě tak, abys toho nebyl schopen. Můžeš použít svou vůli jen tehdy, když ti to přikážeme. Musíš poslouchat a použít ji, jen když dostaneš rozkaz. Rozumíš?“

William Smith hovořil s děsivým nedostatkem cynismu. „Rozumím. Také vím, že mě můžete rozebrat na kousky stejně snadno, jako jste mě složili.“ Jeho oči znovu přejely po přítomných. „Ale to by nezničilo vaši moc, protože ta je skryta ve vynalézavosti vašich myslí. Brzy byste mohli vyrobit tisíc takových, jako jsem já.“

„Kde je blaster?“ zachvěl se Speidel a zrakem pátral po místnosti. „Nemá žádný pud sebezáchovy, nechá mě, abych ho sežehl přímo tam, kde teď stojí, jako loutka, kterou doopravdy je. Má tu někdo blaster?“

Kluge zavrtěl hlavou a dál sledoval Williama Smithe.

„Přesto vám nemohu vnutit touhu po smrti,“ dumal William Smith, aniž by se tím těšil či rmoutil. „Je to zakázáno. Mé obvody obsahují bloky, které mi brání vykonat nezbytné. Stejně bych vám ji ale neimplantoval.“

„Proč ne?“ zajímal se Kluge.

„Protože by moc přešla do mých rukou. Zůstal bych sám, plný té vlastnosti, kterou jsem připraven zničit.“

„To jste se dostal do pěkné šlamastyky,“ poznamenal Kluge.

„Zamotal jste se do sítě té své pokřivené logiky,“ přisadil si Speidel.

„Vyhlíží vyzáble a vyhladověle,“ přidal se Wurmser, který načerpal od ostatních novou kuráž.

„Takoví lidé jsou nebezpeční,“ nadhodil Kluge. Stál zpříma jako na přehlídce.

William Smith si brumlal spíš pro sebe než ke svým posluchačům: „Na první pohled to vypadá, že jsem se dostal do slepé uličky. Ale je to jen zdání a řešení je snadné. Bylo do mne vestavěno. Je to připravený únik – a logický závěr.“ Ruku měl zvednutou nad hrudí. „Je to stav ohrožení.“

„Ne!“ zaječel Wurmser. „Ne!“ V čiré hrůze máchal pažemi. Speidel uháněl ke dveřím. Kluge setrval na místě, zíral před sebe, nehybný. „Ne!“ řval Wurmser.

Dlaň dopadla na prsa přesně nad skrytým červeným knoflíkem. Následná exploze zničila celou ulici a vyslala k oblakům obrovitý oblak na prach rozdrcené suti.

Za oním tlačítkem dřímala značná moc.

přeložila Agáta Kratochvílová

UDĚLÁTKO

RAY BRADBURY

V komické fantasy se vyskytuje mnoho těch nejpodivuhodnějších a nejneuvěřitelnějších předmětů, ať už užitečných nebo naopak na obtíž. Dobrým příkladem je Zavazadlo Terryho Pratchetta, o kterém jsem se již zmiňoval. Tyto jaksetovlastně, tentononcy nebo udělátka jsou neoddělitelnou součástí žánru již dlouhá léta, jak dokazuje následující povídka. Před více než padesáti lety ji napsal spisovatel, kterého označili za „staromilného podivínského fantastu“. Ray Bradbury (1920-) je vskutku spisovatel, kterého je velmi těžké zařadit. Jedinečným způsobem totiž skloubil svoji slabost pro malé město America, ve kterém vyrostl, se všemi nástrahami kosmických letů a mimozemského života. Jeho sláva je spojena hlavně s triem klasických SF románů: Marťanská kronika (MF, 1963), Ilustrovaná žena (ČS, 1968) a 451° Fahrenheita (Svoboda, 1970). Všechny byly se střídavými úspěchy zfilmovány.

Bradbury dával často najevo svůj obdiv k autorovi, který je v této knize též zastoupen – Henrymu Kuttnerovi. Ten pomohl na svět prvním Bradburyho povídkám a k jednomu z jeho prvních vydaných příběhů dokonce napsal doslov. Není snad tedy divu, že se humor v těchto krátkých povídkách nevyskytuje příliš často. Typickými příklady komických příběhů, v nichž k legráckám dochází většinou zcela nečekaně, jsou Genie Trouble (1940), The Mad Wizards of Mars (1949), The Inspired Chicken Motel (1969), Pravá podomácku vyrobená egyptská mumie kapitána Stonesteela (česky vyšla v Ikárii) a překrásná sbírka veršů When Elephants Last In The Dooryard Bloomed (1973).

Udělátko, Bradburyho příspěvek do sbírky vymyšlených ztřeštěných mašinek, je přelomovým bodem v jeho spisovatelské kariéře. Jako mladý spisovatel snil o tom, že mu jednoho dne vyjde povídka v časopise Astounding Stories. Tento časopis řídil legendární John W. Campbell, autor klasického románu o mimozemském vetřelci, Kdo je tam (Mustang), který byl dvakrát zfilmován jako Věc. Od roku 1937 až do své smrti v roce 1971 ovládal Campbell post editora Astoundingu a byl to on, kdo objevil a uvedl ve známost díla takových spisovatelů jako Isaaca Asimova, Roberta Heinleina a L. Rona Hubbarda. Několik let se Bradbury neúspěšně pokoušel Campbellovi podstrčit své povídky, až v říjnu roku 1943 konečně dosáhl svého cíle, když Campbell přijal Udělátko. Tento příběh je důkazem (pokud je vůbec nějakého třeba), že se Ray Bradbury mohl stát mistrem komické fantasy, kdyby se nerozhodl uplatnit svůj talent ve trochu jiných oblastech sci-fi a fantastické literatury vůbec.

•

Před obchodem se tísnil shluk lidí.

Crowell se nenápadně vmísil do davu. Obličej měl smutný a protáhlý. Ohlédl se přes svěšené rameno, zamumlal si pod vousy a rychle se prodíral mezi okolostojícími.

Sto metrů za ním zajel s tichým bzučením k obrubníku nízký nablýskaný černý brouk. Dveře automobilu cvakly a ven se ztěžka vysoukal tlusťoch. V šedobílé tváři se mu zračila tichá neosobní nenávist. Na předních sedadlech seděli dva tělesní strážci.

Fixl Crowell se v duchu divil, proč se vlastně obtěžuje utíkat. Byl unavený. Unavený z toho, že každý večer hlásí na audiu zprávy a každé ráno se probouzí s tlupou gangsterů v patách jen kvůli zmínce o tom, že „se jistý břicháč v Plastics, Inc. dopouští nečestných machinací“.

Teď tu tedy měl tlusťocha samotného. Černý brouk ho sledoval celou cestu z Pasadeny.

Crowell se ztratil v davu. Maně dumal, proč jsou ti lidé na ten obchod tolik zvědavi. Jistě, byl nevšední, ale to je v jižní Kalifornii ostatně všechno. Prodral se vnitřním kruhem a vzhlédl k velkému šarlatovému nápisu na modré výloze. Civěl na něj bez sebemenšího náznaku výrazu v hubeném, ustavičně posmutnělém obličeji.

Vývěska hlásala:

JAKSETOJMENUJE TENTONONCY

TAKOVÁ TA UDĚLÁTKA

VĚCIČKY

ČUFLÍKY

SEREPETIČKY

Crowell to přijal s ledovým klidem. Tak to byl tedy úkol, který mu šéfredaktor přidělil? Bezvýznamný krám s nářadím. Tím by se měl zabývat nějaký zelenáč. No senzace.

Potom si vzpomněl na Steva Bishopa, tlouštíka s pistolemi a gorilami. Království za klidné útočiště.

Crowell vytáhl malý transpara blok a načmáral do něj některé z těch názvů – udělátka, serepetičky. Uvědomil si, že ho Bishop v takové tlačenici nemůže zastřelit. Jistě, možná by i měl právo střílet, po tom výhružném exposé a vyděračských barevných tri-di projekcích, které Fixl proti Bishopovi použil…

Protáhl se k průsvitným dveřím, strčil do nich a vešel dovnitř. Tady bude v bezpečí a aspoň si odbude tu rutinní novinařinu.

Studený, modrobíle vyvedený interiér obchodu ozařovalo jasné světlo. Crowella zamrazilo. Napočítal sedmnáct vitrín a namátkově si prohlédl jejich obsah. V prázdných šedých očích mu nezakmitl jediný náznak zájmu.

Zpoza regálu z modrého skla se vynořil velmi hubený mužíček. Byl tak drobný a plešatý, že Crowell musel potlačit nutkání poklepat ho otcovsky po hlavě. Jeho holá lebka byla pro poklepání jako stvořená.

Obličej měl hladký a podivně zažloutlý, jakoby zašlý věkem, skoro jako staré noviny. „Prosím?“ zeptal se.

„Dobrý den.“ Crowell pronesl pozdrav tiše a dal si hezky načas. Když už sem vstoupil, musel něco říct. Takže začal: „Chtěl bych koupit… ehm… serepetičku.“ Jeho hlas budil týž dojem ponuré vyčerpanosti, jakou vyjadřovala jeho tvář.

„Dobře, dobře,“ zamnul si človíček ruce. „Nevím proč, ale jste můj první zákazník. Ostatní lidé jen stojí venku a smějí se mému obchodu. Takže – jaký ročník serepetičky si přejete? A jaký typ?“

Crowell netušil. Byl překvapený, ale nedal to na sobě znát. Svou žádost přednesl tak, jako by o nich věděl všechno. Teď se už ke své nevědomosti přiznat nemohl. Předstíral, že přemýšlí, a nakonec prohlásil: „Řekl bych, že model 1973 postačí. Nechci nic moderního.“

Titěrný majitel obchodu zamrkal. „Á, á, vidím, že jste muž, který se umí precizně rozhodnout a vybrat si to pravé. Pojďte za mnou.“ Rozcupital se uličkou a zastavil před vitrínou, na níž spočívalo – cosi.

Mohla to být kliková hřídel, ačkoli vypadala jako kuchyňská polička s několika náušnicemi visícími podél kovového rámu, podpíraném třemi rohy a šesti mechanismy, jež Crowell nedokázal určit. Nahoře vyrůstal shluk chapadel připomínajících tkaničky od bot.

Crowell si odkašlal, jako by ho škrtil límeček. Potom se podíval znovu. Usoudil, že ten člověk je totální cvok, ale neprodyšně tuto myšlenku uzavřel ve svém zachmuřeném mozku.

Co se týká majitele, tak ten se tvářil jako dokonalé zosobnění štěstí, oči mu zářily, rty se pootevřely ve vřelém úsměvu. Přitiskl ruce k hrudi a nedočkavě se předklonil.

„Líbí se vám?“ zeptal se.

Crowell vážně přikývl. „A-anoo. A-anoo, myslím, že je dobrá. Přesto jsem už viděl lepší modely.“

„Lepší!“ zvolal mužík. Vypjal se. „Kde?… Kde!“ dožadoval se odpovědi.

Crowella by to mohlo uvést do rozpaků. Neuvedlo. Prostě jen vyndal svůj notes, něco do něj načmáral a s očima stále upřenýma na zápisky hrobovým hlasem pronesl: „Vy víte kde…“ Doufal, že to muži postačí.

Stačilo.

„Ach!“ tetelil se obchodník. „Pak vy tedy také víte. To je nádhera, jednat s opravdovým fajnšmekrem. Taková nádhera.“

Crowell se mrkl z okna přes pochechtávající se dav. Tlusťoch se svými gorilami byl pryč. Na chvíli hon vzdali.

Crowell hodil blok do kapsy a položil ruku na vitrínu se serepetičkou. „Strašně spěchám. Mohl bych si to vzít s sebou? Nemám peníze, ale můžu vám něco nabídnout protihodnotou. Vyhovuje?“

„Naprosto.“

„Fajn.“ Crowell s jistými pochybnostmi sáhl do kapsy volné šedé košile a vylovil kovový nástroj, staré čistítko na dýmku, které pamatovalo lepší časy. Bylo zlomené a ohnuté do divného tvaru. „Prosím. Udělátko. Udělátko, model 1944.“

„Ach.“ Človíček konsternované vydechl. S děsem v oku zíral na Crowella. „Cože? To není udělátko!“

„Ehm… není?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Samozřejmě že ne,“ opakoval opatrně Crowell.

„Je to tentononc,“ zamrkal malý muž. „A ani není celý, je to jen jeho část. Vy jenom žertujete, že, pane…?“

„Crowell. Jo. Malý žertík. Jo. Jestli dovolíte. Dohodneme se? Strašně spěchám.“

„Ano, ano. Naložím ji na rudl, abychom ji mohli odvézt k vašemu autu. Momentík.“

Chlapík hbitě odběhl a opatřil malý vozík, na který serepetičku přenesl. Pomohl jej Crowellovi dotlačit k východu. Crowell ho u dveří zarazil. „Okamžik.“ Vyhlédl ven. Černého brouka nikde neviděl. „Dobře. Fajn.“

Človíček obezřetně ztlumil hlas. „Jen si pamatujte, pane Crowelle, prosím vás, nechoďte a nezabíjejte s tou serepetičkou lidi. Buďte… vybírejte si a rozlišujte. Nezapomenete, pane Crowelle?“

Crowell spolkl knedlík velikosti deset, který se mu usadil v krku.

„Budu na to pamatovat,“ slíbil a spěšně jednání ukončil.

Vyjel z Wilshire podzemním tunelem a zamířil domů do Brentwoodu. Nikdo ho nesledoval. Byl si tím jistý. Nevěděl, jaké by mohl mít Bishop na příštích pár hodin plány. Netušil. Nezajímalo ho to. Topil se v jezeře melancholie. Všivý ztřeštěný svět, ve kterém musí všichni šulit, aby se probili. Ten tlustý slimák Bishop, ten…

Jeho pozornost zaujal pavynález na vedlejším sedadle. Podíval se na něj a z úst mu vyšel suchý smích.

„Tak ty jsi serepetička?“ oslovil jej. „Cha, každý má svůj vlastní švindlkšeft. Bishop svoje plasty, já vydírání a ten mrňavý trouba svoje udělátka a krucipísky. Jak se mi zdá, je z nás nejchytřejší.“

Odbočil se svým bílým broukem z roury do postranního tunelu, který ústil pod jeho blokem. Zaparkoval a pečlivě prohledal parkoviště. Pak vyvlekl serepetičku po schodech nahoru, otevřel pomocí číselného kódu dveře, vstoupil a položil serepetičku na stůl. Nalil si do sklenice na pár prstů brandy.

O chvilku později někdo jemně, tiše a velmi pomalu zaklepal na dveře. Nemělo smysl to odkládat. Crowell došel ke dveřím a otevřel.

„Ahoj, Crowelle.“

Tlusťoch ve dveřích měl obličej jako vařené vepřové, studený a rosolovitý. Víčka mu povadle visela kolem žilkovaných zarudlých očí se zelenými duhovkami. V ústech držel doutník, který se za řeči pohyboval.

„Jsem rád, že jsi doma, Crowelle. Čekal jsem na tebe.“

Crowell couvl a sádelnatý muž vstoupil. Posadil se a sepjal ruce na kulatém břiše. „Nuže?“

Crowell polkl. „Já tu ty obrázky nemám, Bishope.“

Tlusťoch na to nic neřekl. Zvolna rozpojil ruce, sáhl do kapsy, jako by chtěl vyndat kapesník, a namísto něj se mu v dlani objevila paralytická pistole. Chladná modrá ocel.

„Nezměníš názor, Crowelle?“

Crowellova smutná bílá tvář posmutněla ještě víc a vyrazil na ní studený pot. Svaly na krku se mu napjaly. Snažil se přimět mozek k činnosti, ale měl ho jako zalitý do betonu, tuhý, vařící a horečný. Zmocnil se jej strach. Ale navenek to nebylo poznat. Viděl Bishopa, zbraň, pokoj poskakující nahoru a dolů.

A potom spatřil… serepetičku.

Bishop odjistil kohoutek. „Kam to chceš? Hlava nebo prsa. Prý umřeš rychleji, když ti nejdřív zparalyzuje mozek. Já osobně dávám přednost srdci. No tak?“

„Počkej chvilku,“ protáhl lhostejně Crowell. Pomaličku ustupoval. Posadil se. Celou tu dobu si uvědomoval, že se Bishopův prst chvěje na citlivé spoušti. „Nezabiješ mě a ještě mi poděkuješ, že tě zasvětím do největšího vynálezu naší doby.“

V Bishopově obrovitém obličeji se nepohnul ani sval. Doutník se maličko třepetal. „Sklapni, Crowelle. Nemám čas na to, abys mi mazal med kolem huby.“

„Spoustu času,“ opáčil Crowell klidně. „Mám pro tebe perfektní vražednou zbraň. Věř tomu nebo ne, mám. Koukni se na tu mašinku na stole.“

Chladná zbraň dál neochvějně mířila na svůj terč. Bishopovy oči sklouzly stranou a zase se prudce vrátily. „A co?“

„A když mě vyslechneš, staneš se největším plastovým šéfem, který kdy vkročil na pobřeží Pacifiku. To přece chceš, ne?“

Bishopovy oči se mikroskopicky rozšířily a zase stáhly. „Snažíš se získat čas?“

„Podívej, Bishope, poznám, kdy jsem v koutě. Proto tě beru do hry s… s tou mojí zatracenou serepetičkou.“

„S čím?“

„Říkám tomu prostě jen serepetička. Nemám pro to zatím jméno.“ Crowellovy mozkové závity se kroutily a ze zavařené odstředivky zoufalství tryskal nápad za nápadem. Jeden z nich seděl. Zdržuj Bishopa, dokud se ti nenaskytne šance vzít mu zbraň. Blufuj. Blufuj jako ďábel. Teď –

Crowell si odkašlal. „Je to… je to rádiový zabiják,“ lhal. „Jen mu zadáš pokyny a zabije kohokoli. Čistě, beze stopy. Perfektní zločin, Bishope. Máš zájem?“

Bishop zavrtěl hlavou. „Ty jsi chlastal. Je už pozdě –“

„Zadrž,“ narovnal se Crowell a oči mu zářily. „Nehýbej se, Bishope. Mám tě na mušce. Ta mašina je na tebe připravená. Než jsi přišel, nastavil jsem ji na určitou frekvenci. Jeden pohyb a prošpikuje tě!“

Bishopovi vypadl doutník na podlahu. Pistole se vychýlila.

Crowell se chopil příležitosti. Chabé svaly se svinuly do jediného kompaktního uzlu. Otevřel ústa a vychrlil: „Bacha, Bishope! Dobře, kráme, dělej, co umíš! Zab Bishopa!“

A zároveň se vymrštil. Cítil, jak se zvedá z křesla, a viděl polekaný výraz v Bishopově tváři. Finta fungovala. Pistole vypálila. Na obou Bishopových rukou zasyčel stříbrný paprsek a odvrátil hlaveň.

Ale Crowell se k Bishopovi nedostal.

Bishop byl mrtvý.

Serepetička ho dostala dřív.

Crowell si nalil. Pak si nalil další. Žaludek měl jako na vodě. Ale přesto nemohl zapomenout, jak Bishop vypadal – mrtvě.

Bishop zemřel – ale jak? Byl tak trochu umlácen, zastřelen, uškrcen, popraven elektrikou – byl… eh… víte co myslím? Byl tak trochu – mrtvý. Jo, to je ono. Mrtvý.

Crowell se na to znovu napil. Zíral na stěnu ložnice a usoudil, že v příštích minutách se sem určitě budou dobývat gorily a hledat svého šéfa. Crowell však nesnesl pomyšlení, že by měl jít do obýváku a podívat se na Bishopa, který ležel na zemi vedle té – serepetičky. Zachvěl se.

Po dalších dvou skleničkách se ho to už netýkalo. Chodil sem a tam a balil si nějaké šaty. Nevěděl, kam půjde, ale někam jistě. Právě se chystal opustit dům, když se rozdrnčelo audio.

„Ano?“

„Pan Crowell?“

„To jsem já.“

„Tady ten malý muž z obchodu s udělátky.“

„Á, jo. Dobrý den.“

„Nevadilo by vám, kdybyste se tu ještě jednou stavil? A prosím, přineste s sebou tu serepetičku, ano? Obávám se, že jsem vás s tím modelem trochu napálil. Mám tu jeden o moc lepší.“

Crowellovi se zadrhl hlas. „Zdá se mi, že tenhle funguje dobře.“

Přerušil spojení a sevřel si oběma rukama mozek, aby mu nesklouzl do bot. Neměl v úmyslu nikoho zabít. Ta myšlenka se mu nelíbila. A po tamtom si tím byl jistější, než kdy dříve. Ti pistolníci se teď nezastaví, dokud –

Zaťal čelisti. Jen ať si pro něj přijdou. Tentokrát nebude utíkat. Zůstane ve městě a bude se dál zabývat svou novinařinou, jako by se nic nestalo. Už ho to všechno unavovalo. Už se nestaral o to, jestli ho odprásknou nebo ne. Kdyby na něj teď stříleli, jenom by se tomu smál.

Nicméně nemá smysl přidělávat si zbytečné starosti. Odnese tlouštíkovo… tělo… dolů do garáže, uloží ho na zadní sedadlo bílého brouka, odveze na nějaké odlehlé místo, zakope ho a bude si držet gorily od těla tím, že jim nabulíkuje, že Bishopa unesl. Jo, to je dobrý nápad. Tenhle Crowell je přece jenom liška podšitá.

„Tak dobrá…“ Pokoušel se zvednout Bishopovo ohromné tělo. Marně. Nakonec ho dolů do brouka dopravil, ačkoli – udělala to vlastně serepetička.

Crowell zůstal nahoře, dokud nebyla práce hotová. Nelíbil se mu pohled na serepetičku, jak se dře s mrtvolou.

„Á, pan Crowell.“ Majitýlek obchodu otevřel nablýskané skleněné dveře. Před nimi se ještě stále tísnil hlouček lidí. „Vidím, že jste přinesl tu serepetičku. Skvěle.“

Crowell položil ‚vynález‘ na kasu a pomyslel si. No. Teď bych se snad mohl dobrat vysvětlení. Musel na to jít chytře, žádné hloupé vyptávání. Musel –

„Podívejte, pane, já jsem vám to neřekl, ale jsem ve skutečnosti audioreportér. Rád bych v audiozprávách odvysílal příběh o vás a o vašem obchodu. Ale chtěl bych, aby to bylo vašimi slovy.“

„Víte o tentononcech tolik, co já,“ bránil se mužíček.

„Opravdu?“

„Působil jste tak na mě.“

„Á, jistě, jistě. Ale vždycky je lepší, když někoho můžeme citovat. Chápete?“

„Vaše logika je poněkud mlhavá, ale budu spolupracovat. Vaši posluchači pravděpodobně budou chtít vědět vše o mém obchodu s udělátky, co? No, musel jsem procestovat tisíce let, než jsem si ho mohl otevřít.“

„Mil,“ opravil ho Crowell.

„Let,“ trval chlapík na svém.

„Přirozeně.“

„Dal by se nazvat energetickým výsledkem nesprávných vazeb a špatné sémantiky. Tyto nástroje by bylo možno stejně dobře označit jako ‚vynálezy, které dělají všechno namísto něčeho‘.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Crowell tupě.

„Tak, když muž jinému muži ukazuje součástku samohybného řídícího mechanismu z brouka a nemůže si vzpomenout na její správné jméno, co udělá?“

Crowellovi svitlo. „Nazve ji udělátko nebo věcička nebo tentononc. Je to tak?“

„Správně. A když žena mluví s jinou ženou o pračce nebo o kráječi vajec, o pletení nebo háčkování a má psychický blok, zapomene správné sémantické označení, co řekne?“

„Řekne ‚Vezmi tohle hejblátko a přeonač s ním tenhle čudlík. S tímhle puflíkem chyť tohle očko‘,“ rozkládal Crowell jako školou povinné děcko, které najednou pochopilo látku.

„Přesně!“ zvolal človíček. „Dobře. Tudíž se nám vyskytnou nesprávné sémantické názvy, které mohou být použity k popisu čehokoli od slepičího hnízda až po klikovou hřídel. Serepetička může znamenat jak mop na podlahu, tak tupé. Je to termín, který v dané kultuře může volně použít každý. Serepetička není jen jedna věc. Je to tisíc věcí.

A já jsem tedy zformoval do energie všechny složky toho, co kdy bylo nazváno jako Serepetička. Vstoupil jsem do myslí nespočtu civilizovaných lidí, extrahoval jejich názory na to, co pro ně Serepetička znamená, čemu říkají tentononc, a ze syrové atomové energie jsem vytvořil fyzické spojení všech těch mentálně nesprávných označení. Jinými slovy: mé vynálezy jsou třídimenzionálním ztvárněním sémantické ideje. Tak jako lidské vědomí učiní ze serepetičky cokoli od čističe na koberce po šroubek a matku velikosti devět, mé vynálezy vycházejí z přesně téhož vzorce. Serepetička, kterou jste si dnes odnesl domů, umí téměř vše, co po ní budete žádat. Mnohé z vynálezů disponují robotickými funkcemi, za což vděčí faktu, že jim byla vložena schopnost pohybu, myšlení a mechanické přizpůsobivosti.“

„Zvládnou úplně všechno?“

„No, všechno ne. Většina z nich má kolem šedesáti různých funkcí, jsou do nich vmodelovány všechny tvary a velikosti, každý je odlišný a všechny jsou tam pohromadě. Každý z mých výtvorů zvládá rozdílný soubor služeb. Některé jsou velké. Jiné malé. Některé z těch velkých mají spoustu, spoustu funkcí. Ty malé třeba jen jednu nebo dvě. Ani dva nejsou totožné. Pomyslete na prostor, čas a peníze, které koupí serepetičky ušetříte!“

„Jo,“ přikývl Crowell. Myslel na Bishopovo tělo. „Vaše serepetička je opravdu všestranná, jen co je pravda.“

„To mi připomíná,“ pokračoval mužíček, „tu věcičku model 1944, kterou jste mi dal protiúčtem. Kde jste ji sehnal?“

„Sehnal? Vy myslíte to čistítko dým – eh, chci říct, tu věcičku?… Dobrá, já…“

„Nemusíte to tajit. Svěřujeme si přece navzájem obchodní tajemství. Udělal jste ji sám?“

„Já… koupil jsem ji a pracoval na ní. To… síla myšlenky, však víte.“

„Tak vy tedy znáte princip? Úžasné! Domníval jsem se, že jsem jediný, kdo ví o transformaci myšlenky na formy energie. Jste skvělý. Studoval jste na Rruhre?“

„Ne. Vždycky jsem litoval, že jsem se tam nedostal. Musel jsem se vypracovat sám. Podívejte, rád bych tuhle serepetičku vyměnil za jiný přístroj. Nelíbí se mi.“

„Vám se nelíbí? Proč?“

„Ále, prostě se mi nezamlouvá. Je trochu těžkopádná. Dejte mi něco jednoduchého.“

Jo, jednoduchého, pomyslel si, abych se mohl podívat, jak to funguje.

„A jaké zařízení chcete tentokrát, pane Crowelle?“

„Dejte mi… čuflík.“

„Z jakého roku?“

„Záleží na tom hodně, z jakého roku?“

„Ó, vy opět žertujete, že?“

Crowell polkl. „Žertuji.“

„Samozřejmě víte, že po tisíce let se v každém roce typ věcičky a jméno pro věcičku liší. Tentoček z roku 1965 by byl v roce 1492 cancuorcvirgl. Nebo ettubrutus za dob Caesara.“

„Teď si děláte legraci vy, ne?“ ohradil se Crowell. „Ne, nechme to být. Dejte mi můj čuflík a já půjdu domů.“

Slovo ‚domů‘ Crowella vylekalo. Zatím by nebylo moudré se tam vracet. Měl by se na chvíli někde ukrýt, aspoň dokud gorilám nepošle vzkaz, že Bishopa drží pod zámkem. Ano. To je ono. Tak to bude nejbezpečnější.

Mezitím se zajímal o obchod, ne však natolik, aby se zdržoval poblíž děsivých zařízení podobných oné serepetičce. Mužíček brebentil:

„Mám plnou skříň tentononců ze všech období. Dám vám je,“ nabízel. „Mám jich plný sklad a nikdo kromě vás mě dosud nebral vážně. Neprodal jsem dnes ani ň. Je to skličující.“

Crowellovi bylo obchodníka líto, ale… „Víte co? Mám v domě volnou komoru. Pošlete mi ty věci za pár dní, já se na ně podívám a vezmu si, co se mi bude hodit.“

„Nemohl byste si něco vzít s sebou už teď?“ žadonil človíček.

„Myslím, že to ne –“

„Jsou to maličké věci. Samé drobnosti. Vážně. Tady. Ukážu vám je. Pár malých krabic s cetkami a cvakátky. Tady. Tady jsou.“ Ohnul se pod pokladnu a vytáhl šest beden dost velkých na to, aby Crowellovi v náručí sahaly až po bradu.

Crowell jednu z nich otevřel. „Jistě, vezmu si je. Nic než cedníky, škrabky, odšťavovače na citrón, dveřní knoflíky a staré holandské pěnovky. Jasně, ty si vezmu.“ Vypadaly bezpečně. Byly malé a jednoduché. Nezdálo se, že by s nimi bylo něco v nepořádku.

„Ach, děkuji. Děkuji vám. Odneste si je dozadu do brouka, jsou gratis. Jsem rád, že se jich můžu zbavit. V posledních několika letech jsem zformoval tolik energie, že se mi uleví, až je budu mít z očí. Pohled na ně mě otravuje a unavuje. Tumáte.“

Crowell s plnou náručí doklopýtal k vozu a hodil krabice na zadní sedadlo. Zamával malému chlapíkovi, slíbil, že ho navštíví zase za pár dní, a odjel.

Hodina strávená v obchodě, človíčkovo štěbetavé nadšení a jasná světla mu na čas dovolila zapomenout na Bishopovy osobní strážce i na Bishopa samého.

Brouk spokojeně bzučel. Crowell měl namířeno do centra k Audio studiům. Pokoušel se odhadnout, co by bylo nejmoudřejší podniknout. Zvědavě se natáhl dozadu a vytáhl jeden z malých čuflíků. Byla to dýmka – nic víc a nic míň. Při pohledu na ni dostal chuť si zakouřit, takže ji nacpal tabákem uchovávaným v kapsičce košile a zkusmo ji opatrně zapálil. Zabafal. Skvělé. Dobrá dýmka.

Plně se věnoval vychutnávání dýmky, když tu si ve zpětném zrcátku čehosi povšiml. Sledovaly ho dva černé vozy. Nemohl si ty nízké, ebenově černé brouky s výkonnými motory s ničím splést.

Tiše zaklel a přidal. Brouci se ho drželi a s každým okamžikem nabírali rychlost. V každém z nich sedělo po dvojici gangsterů.

„Zastavím a řeknu jim, že držím jejich šéfa jako rukojmí,“ zabrumlal si Crowell pro sebe.

V rukou zlosynů v černých autech se zablýskly pistole.

Crowell si uvědomil, že budou nejdřív střílet a teprve potom mluvit. To neplánoval. Měl v úmyslu se schovat, zavolat jim a přednést jim své ultimátum. Ale tohle! Jdou po něm. Nedostane příležitost vysvětlit, jak se věci mají. Odstřelí ho jako krysu.

Sešlápl plyn až k podlaze. Na čele se mu zaleskl pot. Do háje! Začínal litovat, že tu serepetičku vrátil. Teď by se mu hodila, použil by ji stejně, jako ji bezděčně zkusil na Bishopa.

Hodila… Tretky! Věcičky!

Crowell vykřikl úlevou. Snad…

Hmátl na zadní sedadlo a horečně zašátral mezi harampádím. Žádný z tentononců nevypadal, že by k něčemu byl, ale přesto to zkusí.

„Tak fajn, čuflíci, dělejte, co umíte! Chraňte mě, sakra!“

Ozvalo se chřestivé prasknutí a kolem Crowellových uší proletěl kovový předmět. Venku zakroužil na průhledných skleněných křídlech, rozletěl se směrem k autu pronásledovatelů a čelně se s ním srazil.

Následoval výbuch. Z brouka vyšlehl zelený plamen a šedivý dým.

Umělohmotný amorek vykonal svou práci. Jednalo se o kombinaci dětského samonaváděcího bojového letounu a explozivní střely.

Crowell šlápl na plyn a brouk znovu vyrazil. Druhé auto se mu stále drželo v patách. Gorily se nehodlaly vzdát.

„Na ně!“ zaječel Crowell. „Sejměte je taky! Zbavte mě jich jak chcete, ale hned!“ Vysypal dvě krabice cetek z okénka. Některé z nich vzlétly, ostatní neškodně dopadly na beton.

Ve vzduchu se zatřpytily dva projektily. Vypadaly jako starobylé začišťovací nůžky, ostré a lesklé, ke kterým byl připojen antigravitační pohon s centrální mechanickou jednotkou. Prosvištěly nad vozovkou a vrhly se k zbylému černému broukovi.

Vletěly otevřenými okénky dovnitř.

Černé vozidlo se vymklo kontrole a sjelo ze silnice. V bláznivých kotrmelcích se kutálelo dál, tříštilo se a nakonec ho pohltily kruté plameny.

Crowell se v sedadle sesul. Nechal auto zpomalit, zabočil za roh a zastavil u obrubníku. Rychle oddechoval. Srdce se mu málem rozskočilo.

Mohl jít teď domů, kdyby chtěl. Nikdo tam už na něj nebude čekat, nebude mu klást nástrahy, nebude se ho pokoušet zastavit, nebude ho vyslýchat, hrozit mu.

Mohl teď jít domů. Zvláštní, ale nepociťoval úlevu ani radost. Byl jen zachmuřený, nešťastný, nesvůj. Špinavej, krutej svět. V ústech měl hořkou pachuť.

Jel domů. No, možná se věci obrátí k lepšímu. Možná.

Popadl zbývající krabice tretek, vystoupil z auta a vyjel výtahem nahoru. Otevřel dveře, položil svůj náklad na zem a začal se jím probírat.

Dýmku měl přese všechno to vzrušení stále v ústech. Automaticky ji vyndal a zase zastrčil do pusy. Byl nervózní. Potřeboval si znovu zapálit, aby se uklidnil.

Nacpal do své nové dýmky čerstvý tabák a rozdmýchal ji. Ten malý chlapík byl blázen, že mu to všechno dal. Je nebezpečné nechat po světě jen tak povalovat takové věci. Všichni možní zlí lidé by se jich mohli zmocnit a zneužít je.

Zasmál se a zabafal z dýmky.

Od nynějška bude hrát jen ve velkém stylu. S mužíčkovou pomocí a s tím obchodem budou hlavouni z Plastics skákat, jak on bude pískat. Budou mu platit jako mourovatí, budou ho na slovo poslouchat. Ksakru s nimi.

Přesto ho čeká spousta potíží. Posadil se, mračil se a dumal nad tím. Jeho myšlenky zčernaly. Už tolik let vypadaly stejně. Pesimisticky.

Proč se má vlastně na tomhle světě o něco snažit? Proč se má dál otravovat životem? Byl tak unavený.

Někdy, za večerů, jako byl dnešní, za tolika večerů za ta dlouhá léta, měl pocit, že by nebylo špatné, kdyby ho ti pistolníci dopadli a zparalyzovali. Někdy, kdyby měl v ruce pistoli, by si vystřelil mozek z hlavy.

Zablesklo se, ozval se hlasitý výbuch. Crowell se náhle vztyčil. Ztuhl a padl na kolena.

Zapomněl na dýmku mezi rty – zapomněl, že je to takové to udělátko.

Připomnělo se mu nepříjemně osudovým způsobem.

přeložila Agáta Kratochvílová

NE V TÉTO VAZBĚ

PHILIP K. DICK

Starobylé rukopisy, listiny a knihy jsou takřka neodmyslitelnou součástí humorných fantastických příběhů – a jen málo autorů má větší předpoklady k práci s těmito tradičními rekvizitami žánru než Philip K. Dick (1928-1982), spisovatel se skutečně osobitou dikcí, spisovatel, jakých je v žánru jen pomálu. Před několika lety se přiznal, že četba Bakchantek, klasické řecké tragédie „byla jedním z největších formativních vlivů v mém duševním a spirituálním vývoji“ a že v něm probudila touhu stvořit vlastní neskutečné příběhy a imaginární světy. Stejně jako Terry Pratchett obdivuje Kennetha Grahama a v interview z roku 1980 poukázal na několik zajímavých paralel mezi rolemi takových mesiášských postav, jakými jsou Pan a Dionýsos, v dílech Grahamových a Euripidových.

Philip Dick se se svou hřmotnou postavou a bohatýrským plnovousem proslavil v šedesátých letech, k čemuž mu kromě nesporných literárních kvalit dopomohlo i zaujetí halucinogenními drogami, které se silně odrazilo i v jeho tehdejší povídkové tvorbě. Kultovní autor kromě psaní povídek a románů mimochodem ještě dokázal řídit obchod s gramofonovými deskami a režírovat pořad o klasické hudbě pro jedno kalifornské rádio. Už v jeho první povídce Beyond Lies The Wub (1952) se objevuje jeho charakteristicky ironický a občas i humoristický podtón, který už neodmyslitelně patři takovým dílům jako Dr. Bloodmoney: or How We Got Along After the Bomb (1965); románům Flow My Tears, the Policeman Said (1974), oceněný pamětní cenou Johna W. Campbella, a samozřejmé Sní androidi o elektrických ovečkách? (Winston Smith, 1993). Tento román pak byl v roce 1982 kongeniálně zfilmován jako Blade runner režisérem Ridley Scottem, s Harrisonem Fordem v hlavní roli. Povídka Ne v této vazbě je reprezentativní ukázkou Dickova stylu; poprvé se objevila ve v roce 1968 ve sborníku Famous Science Fiction, z něhož ji také přetiskujeme.

•

Prezident nakladatelství Obelisk, postarší nedůtklivý muž, se obrátil na svou sekretářku: „Nechci ho vidět, slečno Handyová,“ řekl podrážděně. „Ta kniha už vyšla. Jestli je v textu nějaká chyba, nemůžeme s ní teď už nic dělat.“

„Ale pane Mastersi,“ odvážila se slečna Handyová, „ta chyba je velmi závažná. Tedy pokud má pravdu. Pan Brandice tvrdí, že celá kapitola –“

„Četl jsem jeho dopis a také jsem s ním mluvil po videotelefonu. Já vím, co on tvrdí.“ Masters přistoupil k oknu a rozmrzele se zahleděl na vyprahlý, krátery zohyzděný povrch Marsu, který takto pozoroval už několik desítek let. Pět tisíc výtisků, pomyslel si. Vytištěných a svázaných. A polovina z nich ve zlatem zdobené kůži marťanského wuba. Nejelegantnější a nejdražší materiál, jaký jsme mohli sehnat. Už tak jsme na tomhle vydání prodělali, a teď tohle.

Na jeho stole ležel jeden výtisk té knihy. Lucretiovo De Rerum Natura ve vznešeném a ušlechtilém překladu Johna Drydena. Barney Masters rozčileně obracel čerstvé, bílé stránky. Kdo by čekal, že na Marsu bude někdo s tak hlubokými znalostmi starověké literatury? A ve vedlejší kanceláři čekal jeden z osmi lidí, kteří napsali nebo telefonovali ohledně té sporné pasáže.

Sporné? Nebylo se o co přít. Těch osm učenců ovládajících latinu mělo pravdu. Teď je jenom musel přimět, aby tiše odešli, aby zapomněli, že vůbec kdy četli vydání z Obelisku a narazili tam na dotyčnou pasáž.

Masters zmáčkl tlačítko stolního interkomu a přikázal sekretářce: „Fajn, pošlete ho sem.“ Ten muž by jinak nikdy neodešel. Byl to typ člověka, který by se uvelebil přede dveřmi na libovolně dlouhou dobu. Všichni vědci byli takoví. Jejich trpělivost byla zdánlivě nekonečná.

Dveře se otevřely a objevil se vysoký šedovlasý muž v brýlích zastaralého pozemského typu, v jedné ruce kufřík. „Díky, pane Mastersi,“ začal. „Chtěl bych vám vysvětlit, proč naše organizace považuje tu chybu za tak závažnou.“ Posadil se ke stolu a energicky otevřel kufr. „Jsme koneckonců koloniální planeta. Veškeré naše hodnoty, mravy, artefakty a obyčeje k nám přicházejí ze Země. ONOZAP považuje vaše vydání této knihy…“

„ONOZAP?“ přerušil ho Masters. O něčem takovém nikdy neslyšel. Ale i tak si povzdechl: patrně jedna z těch mnoha ostražitých, potrhlých skupin, které pitvaly všechny tiskoviny, ať už vydané tady na Marsu, nebo dopravené ze Země.

„Organizace Na Odhalování Zkomolenin A Padělků,“ vysvětloval Brandice. „Mám s sebou původní, bezchybný výtisk De Rerum Natura – v Drydenově překladu, jako ve vašem místním vydání.“ Slovo místní vyslovil způsobem, který vyjadřoval, že jde o něco podřadného a sprostého, jako by se, pomyslel si Masters, nakladatelství Obelisk dopouštělo něčeho nehorázného už jenom tím, že vydává knihy. „Podívejme se teď na neautentické, dodatečné vsuvky. Nejprve prosím prostudujte můj výtisk –“ položil na Mastersův stůl odřené, staré, pozemské vydání knihy, otevřené na příslušné stránce, „– ve kterém se objevuje správný text. A nyní, pane, výtisk vaší vlastní edice. Tatáž stránka.“ Vedle malé, starobylé, modré knížky položil jeden z těch krásných, velkých, v kůži wuba vázaných výtisků, vydaných nakladatelstvím Obelisk.

„Rád bych sem pozval našeho redaktora,“ řekl Masters. Zmáčkl tlačítko interkomu: „Vzkažte Jackovi Sneadovi, ať sem přijde, prosím.“

„Ano, pane Mastersi.“

„Budeme-li citovat z původního vydání,“ pokračoval Brandice, „získáme následující metrický překlad z latiny. Ehm.“ Rozpačitě si pročistil hrdlo a začal číst nahlas.

„Od bolestí a strastí pak budeme mít klid,

už nebudem‘ nic cítit, vždyť nebudem‘ už žít.

I když se země mořem a moře nebem stane,

my budeme se hýbat jen tam, kam vítr vane.“

„Tu pasáž znám,“ odsekl Masters. Byl jako na trní. Ten člověk ho tady poučoval, jako by byl malé dítě.

„Toto čtyřverší,“ řekl Brandice, „ve vašem vydání chybí a na jeho místě se objevuje úplně jiné – bůh ví, jakého původu. Dovolte.“ Vzal do ruky luxusní, v kůži wuba vázaný výtisk z Obelisku, chvíli jím listoval, až našel příslušné místo, a opět začal číst.

„Od bolestí a strastí pak budeme mít klid,

jenž ten, kdo s zemí spoután, nemůže pochopit.

Až zemřeme, pak uzříme, co vlny vzduté věští:

pozemský úděl, předvoj jen nekonečného štěstí.“

S očima upřenýma na Masterse Brandice hlasitě sklapl knihu, vázanou v kůži wuba. „Nejvíce mě znepokojuje,“ řekl Brandice, „že toto čtyřverší hlásá poslání s naprosto opačným smyslem, než to v původní knize. Odkud se tam vzalo? Někdo ho přece musel napsat. Dryden ho nenapsal – Lucretius také ne.“ Díval se na Masterse, jako by si myslel, že to udělal on osobně.

Dveře kanceláře se otevřely a dovnitř vstoupil Jack Snead, firemní redaktor. „Má pravdu,“ řekl rezignovaně svému zaměstnavateli. „A kromě téhle je v textu přibližně třicet dalších změn. Prokousal jsem se celou knihou, hned jak začaly chodit dopisy. A teď začínám s dalšími nedávnými věcmi z podzimní nabídky.“ Pak mumlavě dodal: „V několika jsem také objevil změny.“

Masters se na něj obrátil: „Vy jste byl poslední redaktor, který zanášel korektury, ještě než šla kniha do sazby. Byly tam v té době tyto chyby?“

„V žádném případě,“ řekl Snead. „A osobně jsem provedl kontrolu sloupcových obtahů. Změny nebyly ani tam. Objevily se až v dokončených, svázaných výtiscích – jestli to dává nějaký smysl. Abych to ještě upřesnil – jen v těch vázaných ve zlatě a kůži wuba. Obyčejné výtisky v kartónové vazbě – ty jsou v pořádku.“

Masters zamrkal překvapením. „Ale u obou jde přece o stejné vydání. Procházely lisy společně. Vlastně jsme původně tu dražší exkluzivní vazbu vůbec neplánovali. Začali jsme o tom mluvit až na poslední chvíli a obchodní oddělení navrhlo, aby byla polovina nákladu nabízena v kůži wuba.“

„Myslím,“ řekl Jack Snead, „že budeme muset udělat podrobný průzkum ve věci kůže marťanského wuba.“

O hodinu později seděl náhle zestárlý, roztřesený Masters v doprovodu svého redaktora Jacka Sneada tváří v tvář Lutherovi Sapersteinovi, obchodnímu zástupci firmy Flawless a.s., která se zabývala obchodem s kůžemi. Právě od nich získalo nakladatelství Obelisk kůži wuba, do níž pak byly jejich knihy svázány.

„Tak za prvé,“ řekl Masters energickým profesionálním tónem, „co je to kůže wuba?“

„V podstatě,“ začal Saperstein, „ve smyslu, v jakém jste otázku položil, je to kůže marťanského wuba. Vím, že vám to moc neřekne, pánové, ale přinejmenším je to jakýsi výchozí bod, na kterém se všichni shodneme a na kterém můžeme začít stavět něco konstruktivnějšího. Nebude asi na škodu, když vám udělám malou přednášku o vlastnostech wuba jako takového. Kůže wuba je tak cenná, protože je – mimo jiné – velice vzácná. A vzácná je proto, že wub jen velmi zřídka umírá. Tím chci říci, že je téměř nemožné wuba zabít – dokonce i nemocného nebo starého wuba. A pokud se přece jen podaří wuba zabít, kůže žije dál. Tato vlastnost jí dodává jedinečné hodnoty při dekorativní výzdobě domácnosti nebo, jako ve vašem případě, při vázání důležitých, vzácných knih, které mají přetrvat věky.“

Masters přikývl a dál otupěle zíral z okna, zatímco Saperstein nepřestával drmolit. Redaktor po jeho boku si dělal stručné, záhadné poznámky a v jeho mladé energické tváři se objevil zamračený výraz.

„Když jste k nám přišli – a vzpomeňte si: vy jste přišli k nám, ne my k vám – dodali jsme vám nejvybranější a nejdokonalejší kůže z našich ohromných zásob. Ty živé kůže září jedinečným leskem, který je vlastní jenom jim. Nic jiného na Marsu nebo doma na Zemi se jim nepodobá. Pokud se kůže roztrhne nebo poškrábe, sama se znovu zacelí. Celé měsíce roste a její vrstva je stále svěžejší, takže desky vašich svazků jsou stále luxusnější a z toho důvodu i vyhledávanější. Ode dneška za deset let se tahle vlastnost mnohovrstvení u knih vázaných v kůži wuba –“

Snead ho přerušil. „Takže kůže pořád žije. Zajímavé. A wub, jak jste řekl, je tak hbitý, že prakticky není v lidských silách ho zabít.“ Střelil rychlým pohledem po Mastersovi. „Každá z těch třiceti změn v textu našich knih se týká nesmrtelnosti. Úpravy v Lucretiovi jsou příznačné. Originální texty učí, že lidský život je omezený, a pokud člověk žije i po smrti, nic to neznamená, protože na svou existenci tady nemá žádné vzpomínky. Namísto toho revidovaná pasáž vynáší kategorické soudy o budoucím životě, navazujícím na tento vezdejší. Jinak řečeno – absolutní rozpor s Lucretiovou základní filosofií. Uvědomujete si, doufám, čeho jsme svědky. Filosofie toho zatraceného wuba získala převahu nad filosofií samotného autora. To je všechno. Jádro problému.“ Odmlčel se a znovu si tiše začal škrábat své poznámky.

„Jak by mohla kůže,“ otázal se Masters, „třebaže věčně živá, vůbec ovlivnit obsah nějaké knihy? Text, který je již natištěn – stránky ořezané, archy vlepené a sešité – to je proti zdravému rozumu. Dokonce i v tom případě, že je vazba, tedy ta zatracená kůže, opravdu naživu. A tomu se dá jen těžko uvěřit.“ Upřel pohled na Sapersteina. „Pokud je živá, z čeho asi žije?“

„Z miniaturních částeček potravy, rozptýlených v atmosféře,“ odpověděl Saperstein klidně.

Masters se zvedl z křesla. „Pojďme. Všechno je to k smíchu.“

„Inhaluje částečky,“ vysvětlil Saperstein, „skrze póry.“ Tón jeho hlasu byl důstojný, téměř káravý.

Na rozdíl od svého zaměstnavatele zůstal Jack Snead sedět. Chvíli nahlížel do svých poznámek a pak zamyšleně pronesl: „Některé ty změny v textu mě fascinují. Jsou různé – od absolutního převrácení původní pasáže – a autorova úmyslu – jako v případě Lucretia, k nepatrným, skoro nepostřehnutelným opravám – pokud je to to pravé slovo – textu ve shodě s teorií o věčném životě. Důležitá je následující otázka. Stojíme tváří v tvář pouze názoru jedné konkrétní formy života, nebo snad wub ví, o čem mluví? Lucretiova báseň, například. Je vemi hodnotná, velmi krásná a velice zajímavá – jako poezie. Ale jako filosofie je možná mylná. Nevím. To není moje parketa. Já knihy pouze rediguji. Já je nepíši. Poslední věc, kterou by dobrý redaktor udělal, by bylo psaní vlastních komentářů k autorovým textům. Ale právě to wub, nebo v každém případě jeho posmrtná kůže, dělá.“ Potom se znovu odmlčel.

Ozval se Saperstein: „Rád bych věděl, jestli má to, co wub doplnil, nějakou hodnotu.“

„Z básnického hlediska? Nebo myslíte z filosofického hlediska? Z hlediska básnického, literárního nebo stylistického nejsou interpolace o nic horší nebo lepší než originály. Všechny změny jsou tak sladěné s autorem, že pokud text neznáte už z dřívějška, vůbec si jich nevšimnete.“ Zamyšleně přikývl. „Nikdy by vás nenapadlo, že to napsala nějaká kůže.“

„Myslel jsem z filosofického hlediska.“

„Nuže, je to pokaždé jedna a ta samá myšlenka, omílaná pořád dokola. Smrt neexistuje. Usínáme a probouzíme se – do lepšího života. To, co se stalo s De Rerum Natura, je typické. Pokud jste přečetli tohle, nemusíte číst další.“

„Byl by to zajímavý experiment,“ řekl Masters zamyšleně, „kdybychom do kůže wuba nechali svázat jeden výtisk Bible.“

„Už jsem to zkusil,“ řekl Snead.

„A?“

„Samozřejmě jsem neměl čas na to, abych ji pročetl celou. Ale podíval jsem se na Pavlovy listy Korintským. Byla tam pouze jedna změna. Ta pasáž, která začíná ‚Hle, odhalím vám tajemství –’ je celá napsaná velkými písmeny. A věty ‚Kde je, smrti, tvé vítězství? Kde je, smrti, tvůj osten?‘ se opakují přesně desetkrát. Desetkrát, a všechno verzálkami. Wub s tím očividně souhlasil. Je to jeho vlastní filosofie – nebo spíše teologie.“ Potom s důrazem na každé slovo dodal: „V podstatě jde o teologický spor… mezi čtenářskou veřejností a kůží marťanského zvířete, které vypadá jako kříženec krávy a prasete. Podivné.“ Znovu se vrátil ke svým poznámkám.

Po vážné pauze se ozval Masters: „Myslíte si, že wub má nějaké důvěrné informace? Jak jste řekl, nemusel by to být jen názor zvláštního živočicha, který se umí úspěšně vyhýbat smrti. Mohla by to být pravda.“

„Mně se to jeví takhle,“ nadechl se Snead. „Wub se nenaučil jenom vyhýbat se smrti. On dokázal uskutečnit to, co hlásá. Tím, že je zabit, stažen z kůže a tato kůže – stále živá – použita na desky knihy, překonává smrt. Žije dál. Způsobem, který podle všeho považuje za lepší život. Nemáme co do činění s pouhou dogmatickou formou života, ale s organismem, který už dokázal to, o čem my dosud pochybujeme. Samozřejmě že to ví. Je živým svědectvím své vlastní teorie. Fakta hovoří sama za sebe. Docela bych tomu věřil.“

„Možná věčný život pro něj,“ oponoval Masters, „ale to vůbec neznamená, že i pro zbytek, tedy třeba pro nás. Wub je jedinečný, jak už pan Saperstein zdůraznil. Žádná kůže jiných forem života, ať už na Marsu, na Měsíci, nebo na Zemi nepřekonává smrt nějakým vysáváním života z mikroskopických částeček v atmosféře. Jen proto, že to dokáže on –“

„Velká škoda, že s kůží wuba nemůžeme komunikovat,“ řekl Saperstein. „Zkoušíme to tady ve Flawless už od té doby, kdy jsme si poprvé všimli jejího posmrtného života. Ale nikdy jsme na nic nepřišli.“

„Ale nám v Obelisku,“ řekl Snead důrazně, „se to povedlo. Po pravdě řečeno, už jsem vyzkoušel jeden experiment. Vytiskl jsem text, složený z jediné věty, jediné řádky, která zněla: ‚Na rozdíl od jiných živočichů je wub nesmrtelný.‘

Pak jsem ji nechal svázat v kůži wuba a přečetl znovu. Byla pozměněná. Tady.“ Podal Mastersovi útlou knihu v krásném obalu. „Přečtěte, co je tam teď.“

Masters přečetl nahlas: „Jako každý jiný živočich je wub nesmrtelný.“

Vrátil výtisk Sneadovi a řekl: „Nahradil jen slovo na rozdíl slovem jako. Jedno slovo, to není velká změna.“

„Ale z hlediska významu,“ řekl Snead, „je to učiněná bomba. Zpráva ze záhrobí – abych tak řekl. Shrňme si fakta. Kůže wuba je technicky vzato mrtvá, protože je mrtvý wub, na kterém rostla. A přitom nám podává tak zatraceně dokonalý a nepopiratelný důkaz o zachování života po smrti. Života schopného vnímat.“

„Je tu samozřejmě jedna věc,“ dodal Saperstein váhavě. „Nerad se o tom zmiňuji. Nevím, jestli to má s tímhle vším nějakou souvislost, ale marťanský wub, přes jeho záhadnou – dokonce zázračnou – schopnost sebezáchovy, je z mentálního hlediska velice hloupý tvor. Pozemská vačice má například oproti kočce třetinový mozek. V porovnání s vačicí má wub mozek pětkrát menší.“ Vypadal sklíčeně.

„Inu,“ řekl Snead, „jak praví Bible, ‚Poslední budou první.‘ Wub, který je na nízkém stupni vývoje, je možná zahrnut do této kategorie. Doufejme.“

Masters se na něj podíval a řekl: „Vy opravdu toužíte po věčném životě?“

„Jistě,“ řekl Snead. „Jako každý.“

„Já ne,“ řekl Masters rozhodně. „Už teď mám dost starostí. Poslední věc, kterou bych si přál, by bylo žít po smrti jako obal nějaké knihy – nebo jako cokoli jiného.“ Ale v duchu už začal uvažovat. A jinak. Vlastně – úplně jinak.

„O tomhle může opravdu snít jen wub,“ souhlasil Saperstein. „Žít jako vazba knihy. Ležet si líně na polici a rok po roce inhalovat miniaturní částečky ze vzduchu. A pravděpodobně meditovat. Nebo co wubové dělají, když jsou mrtví.“

„Uvažují nad teologií,“ odtušil Snead. „Vymýšlejí kázání.“ Obrátil se na svého šéfa. „Předpokládám, že do kůže wuba už další knihy vázat nebudeme.“

„Ne pro tržní účely,“ souhlasil Masters. „Ne na prodej. Ale –“ Nemohl se zbavit dojmu, že nějaké využití je nasnadě, jen po něm sáhnout. „Zajímalo by mě,“ řekl, „jestli by přenesl stejně vysoký stupeň nezničitelnosti i na věci, které by se z něj vyrobily. Třeba záclony. Nebo čalounění ve vznášedlech – možná by dokázal vymýtit smrt z veřejných komunikací. Nebo vložky do helem bojových jednotek. A hráčů baseballu.“ Možnosti se mu zdály být ohromné… ale nejasné. Bude si to muset promyslet, věnovat tomu trochu času.

„Naše firma,“ řekl Saperstein, „vám v každém případě odmítá poskytnout jakoukoli peněžní náhradu. Vlastnosti wubovy kůže jsme popsali a zveřejnili v brožurce, kterou jsme vydali už před rokem. Kategoricky jsme prohlásili že –“

„Dobrá. Vzdávám se,“ mávl Masters podrážděně rukou. „Nechte to být.“ Obrátil se na Sneada. „Jste si jist, že nám wub v těch třiceti pozměněných pasážích sděluje, že nás po smrti čeká příjemný život?“

„Absolutně. ‚Pozemský úděl předvoj jen nekonečného štěstí.‘ Tahle řádka, kterou vpašoval do De Rerum Natura, to je konečné shrnutí. To je jeho poslání.“

„Štěstí,“ opakoval po něm Masters a přikývl. „Ovšem my ve skutečnosti nejsme na Zemi. Jsme na Marsu. Ale nejspíš v tom není žádný rozdíl. Znamená to prostě život, ať už je prožívaný kdekoli.“ A znovu, dokonce ještě vážněji, se zamyslel. „Napadá mě tohle,“ řekl po chvíli. „Mluvit teoreticky o ‚posmrtném životě‘ je jedna věc. Lidé to dělají už padesát tisíc let. Lucretius to dělal před dvěma tisíci lety. Mě nezajímá ta velká filosofická metafora, ale zcela prokazatelná vlastnost kůže wuba. Nesmrtelnost, kterou s sebou přináší.“ Obrátil se na Sneada. „Které další knihy jste v něm nechal svázat?“

„Věk rozumu od Thomase Paina,“ přečetl Snead ze svého seznamu.

„A výsledek?“

„Dvě stě šedesát dva prázdných stránek. Kromě jediného slova uprostřed knihy – fuj.“

„Pokračujte.“

„Encyclopaedia Britannica. Přesně řečeno, tam se nezměnila ani čárka. Zato přibyly celé odstavce. O duši, o převtělování, o pekle, zatracení, hříchu a nesmrtelnosti. Celý komplet čtyřiadvaceti svazků dostal náboženské zabarvení.“ Zvedl oči. „Mám pokračovat?“

„Jistě,“ řekl Masters, který poslouchal a zároveň uvažoval.

„Summa Theologiae od Tomáše Akvinského. Text zůstal nedotčen, ale opakovaně do něj byla vložena biblická věta ‚Litera zabíjí, ale Duch dává život.‘ Znovu a znovu.

Ztracený obzor od Jamese Hiltona. ‚Šangri-la je ve skutečnosti vize posmrtného života, který –’„

„Dobrá,“ řekl Masters. „To by stačilo. Otázkou je, co s tím můžeme dělat. Je jasné, že do wuba nemůžeme vázat knihy – přinejmenším ne takové, se kterými nesouhlasí.“ Ale v hlavě se mu už začínalo rýsovat jiné využití, zcela soukromé. Využití, které dalece překonávalo všechno, co byla kůže wuba schopná udělat knihám nebo s knihami – a vlastně se všemi neživými věcmi.

Jen co se dostane k telefonu –

„Zvláště zajímavá,“ pokračoval Snead, „je jeho reakce na svazek sebraných přednášek o psychoanalýze, od několika největších současných freudovských analytiků. Všechny články nechal zcela nedotčené, ale na konec každého z nich připojil stejnou větu.“ Zahihňal se. „‚Doktore, jdi se léčit.‘ Tomu říkám smysl pro humor.“

„To ano,“ řekl Masters, který už netrpělivě myslel na telefon a na životně důležitý hovor, který musel uskutečnit.

Když byl zpátky ve své vlastní kanceláři v nakladatelství Obelisk, vyzkoušel Masters předběžný experiment – aby se přesvědčil, že jeho nápad bude fungovat. Opatrně zabalil jeden šálek z kostního porcelánu značky Royal Albert, nejoblíbenější z jeho osobní sbírky, do kůže wuba. Potom, po dlouhé sebereflexi a překonávání nervozity, položil balík na podlahu a se vší svou stařeckou silou na něj dupl.

Šálek se nerozbil. Alespoň to tak vypadalo.

Rozbalil kůži a pečlivě šálek prohlédl. Jeho předpoklad byl správný. Šálek zabalený v kůži wuba byl nerozbitný.

Uspokojeně se posadil za stůl a ještě jednou se zamyslel.

Obal z kůže wuba proměnil pomíjivý, křehký objekt v něco nezničitelného. Takže teorie wuba o věčném životě se v praxi osvědčila – přesně jak očekával.

Zvedl sluchátko a vytočil číslo svého právníka. „Volám kvůli své závěti,“ řekl právníkovi, když ho dostal na druhý konec drátu. „Víte, kvůli té poslední, kterou jsem sepsal před několika měsíci. Chtěl bych k ní připojit krátký dodatek.“

„Ano, pane Mastersi,“ řekl právník energicky. „Co to bude?“

„Jen malý detail,“ předl Masters. „Týká se mé rakve. Chci, aby to bylo pro mé dědice závazné – moje rakev musí být úplně, tedy na víku, na dně i po stranách vystlaná kůží wuba. Od Flawless a.s. Chci ke svému Pánu odejít oblečený v kůži wuba, abych tak řekl. Udělá to lepší dojem.“ Nenuceně se zasmál, ale tón jeho hlasu byl smrtelně vážný – a jeho právníkovi to neuniklo.

„Když si to tak přejete,“ řekl právník.

„A vám radím udělat to samé,“ řekl Masters.

„Proč?“

„Prohlédněte si veškerou populárně naučnou lékařskou literaturu, kterou příští měsíc vydáme. Ale vyberte si jedině výtisk vázaný v kůži wuba. Bude úplně jiný než ostatní.“ Pak se znovu zamyslel nad svou rakví. Hluboko pod zemí, uvnitř on a kůže, která poroste a poroste.

Bude zajímavé vidět, jakou podobu vybraná vazba kůže wuba vybere.

Zejména po několika staletích.

přeložili Jaroslava Kohoutová a Viktor Janiš

PRAVIDLO JMEN

URSULA K. Le GUINOVÁ

Postava čaroděje, divotvorného mistra magie, je možná vůbec nejdůležitější postavou všech velkých a slavných fantasy příběhů. Obzvláště ság od J. R. R. Tolkiena, C. S. Lewise a samozřejmě Terryho Pratchetta. Do této kategorie spadá i tetralogie Čaroděj Zeměmoří Ursuly K. Le Guinové. Le Guinová vytvořila kouzelný svět s vlastní historií, zeměpisem, jazykem, lidmi a zvyky, který čtenáři a kritici přijali s nadšením. Knihy, které tvoří tuto tetralogii, Čaroděj Zeměmoří (AF 167, 1992), Hrobky Atuanu (AF 167, 1994) a Nejvzdálenější pobřeží (AF 167, 1995), a Tehanu (AF 167, 1997) byly vybaveny detailními mapami, aby si čtenář mohl snadno najít místa, na kterých se odehrávají jednotlivé epizody. Tento prvek je dnes ve fantasy literatuře naprosto běžný.

Stvořitelka Zeměmoří Ursula Kroeber Le Guinová (1929-) projevila úctu k dílu Lorda Duncanyho tím, že nasměrovala svůj zájem k imaginárním světům a tím dala směr i své budoucí literární kariéře, která z ní učinila jednoho z nejvýše hodnocených spisovatelů žánru. Narodila se v Americe, zde také absolvovala vysokou školu se specializací na románské jazyky. Své první příběhy, zasazené do smyšleného světa, napsala ještě jako dítě. Do povědomí čtenářů se dostala až svou zábavnou space operou Rocannonův svět (Laser, 1992) který vyšel v roce 1966. Pověst originální, velmi talentované spisovatelky si Le Guinová získala svou další knihou, která vyšla o tři roky později. Levá ruka tmy (Argo, 1995) je velmi propracovaný příběh o mimozemském světě, který je věčně pokryt sněhem a jehož obyvatelé mají schopnost libovolně měnit své pohlaví. Tato kniha získala Huga a Nebulu a autorce místo v popředí zájmu, které si udržela dalšími díly z oblasti fantasy.

Tetralogie Čaroděj Zeměmoří se odehrává v exotickém prostředí oceánských ostrovů a popisuje činy mága Geda. Pro ty, kdo ji ještě nečetli, představuje povídka Pravidlo jmen ideální úvod. Vznikla roku 1964 ještě před vydáním prvního románu a je jedním ze dvou krátkých příběhů, které autorka o svém magickém světě napsala. I ti, kteří tetralogii důvěrně znají, zcela jistě v tomto předchůdci velké čtenářské legendy naleznou neodolatelnou směsici humoru a magie.

•

Pan Podkopec vyšel zpod svého kopce s úsměvem ve tváři. Těžce oddychoval a s každým výdechem se z jeho chřípí vyvalily dva sněhobílé obláčky páry, prozářené ranním slunkem. Pan Podkopec se rozhlédl po jasné prosincové obloze, jeho úsměv se ještě rozšířil a odhalil sněhobílé zuby. Potom sešel dolů do vsi.

„Brýtro, pane Podkopec,“ zdravili jej vesničané, které míjel na úzké ulici mezi domky se zašpičatělými přesahujícími střechami, připomínajícími masité červené klobouky muchomůrek. „Brýtro, brýtro!“ odpovídal každému. (Přát někomu dobré jitro samozřejmě přinášelo smůlu v kraji tak prosyceném vlivem Satténových ostrovů, kde neopatrné užití přídavného jména mohlo změnit počasí na celý týden; ono bohatě stačilo pouhé naznačení denní doby.) Oslovili jej všichni, někteří laskavě, jiní při tom dávali okatě najevo své pohrdání. Na tomto nevelkém ostrůvku jiného mága neměli, tudíž si zasloužil úctu, ale považte, jak byste si mohli vážit malého tlustého mužíčka po padesátce, který se šoural se špičkami stočenými k sobě, vyfukoval páru a usmíval se? Ani jeho práce za moc nestála. Ohňostroje se mu sice dařily, ale elixíry byly slabé. Bradavice, které zahnal zaříkáním, se obvykle po třech dnech znovu objevovaly, rajčata povzbuzená zaklínáním k lepšímu růstu nebyla o nic větší než ananasové melouny a při oněch vzácných příležitostech, kdy ke břehům Satténového přístavu přirazila cizí loď, pan Podkopec vždy zůstával pod svým kopcem. Měl strach, vysvětloval, aby ho někdo pohledem neuhranul. Jinými slovy – byl čarodějem ze stejného důvodu, z jakého byl šilhavý Truhla truhlářem – opominutím. Současné pokolení vesničanů se potýkalo se špatně zavěšenými dveřmi a neúčinnými kouzly a své rozmrzelosti ulevovali tím, že jednali s panem Podkopcem silně familiérně, jako kdyby to byl jen další obyčejný soused z vesnice. Dokonce jej zvali na večeři. Jednou si sezval několik hostů i on, na přepychovou hostinu se stříbrem, křišťálem, damaškem, pečenou husou, perlivým Andrades, ročník ’639, a švestkovým pudinkem s polevou, byl z toho však natolik nesvůj, že pokazil celou zábavu, a kromě toho měli všichni za hodinu zase hlad. Neměl rád, když jej někdo navštěvoval v jeho jeskyni, dokonce ani v předpokoji, za nějž se mimochodem stejně nikdy nikdo nedostal. Když viděl, že se ke kopci blíží lidé, pokaždé se jim vyšoural naproti. „Posadíme se támhle pod borovicemi!“ říkával s úsměvem a mával rukama směrem k jedlovému porostu, nebo, když pršelo: „Což si tak v hospůdce dát něco k pití?“ ačkoli všichni dobře věděli, že nepije nic silnějšího než pramenitou vodu.

Některé děti z vesnice zamčená jeskyně dráždila. Kdykoli pan Podkopec odešel pryč, pořádaly k ní výpravy a strkaly tam své zvědavé nosy. Avšak nízká dvířka do zadní sluje byla uzamčena kouzlem, které tentokrát kupodivu fungovalo. Jednou si nahoru přinesli dva chlapci sochor a sekyrku, v domnění, že se čaroděj vydal na západní pobřeží léčit nemocného osla paní Ruuny, ale při prvním úderu se zevnitř ozval hněvivý řev, doprovázený oblakem purpurového dýmu. Pan Podkopec se vrátil domů dřív. Chlapci utekli. Nevyšel ven a dětem se nic nestalo, ačkoli tvrdily, že byste nevěřili, jak ohromný skučivý ječivý šeplavý strašlivý ryk dokáže ten malý tlouštík vydat, pokud jste ho sami neslyšeli.

Dnes se do města vydal pro tři tucty čerstvých vajec a libru jater, také se měl zastavit v chalupě kapitána Mlživky, aby obnovil vidoucí zaklínadlo na starcových očích (v případě odchlípnuté sítnice zcela neúčinné, ale pan Podkopec se přesto stále snažil), a konečně zajít na táčky k staré tetce Zlatkové, vdově po výrobci akordeonů. Přátelé pana Podkopce byli povětšinou staří lidé. Silní mladí muži z vesnice v něm vzbuzovali stísněné pocity a děvčata se před ním ostýchala. „Štve mě, že se tak nějak moc usmívá,“ říkaly všechny, ohrnovaly při tom nos a obtáčely si hedvábné kadeře kolem prstu. „Štvát“ bylo slovo, které se teprve odnedávna používalo v novém významu, a jejich matky se zakaboněnou tváří odpovídaly: „Štvát můžeš jelena, ty hloupá. Pan Podkopec je velmi vážený čaroděj!“

Když se pan Podkopec rozloučil s tetkou Zlatkovou, prošel kolem školy, která se dnes podle zvyku konala. Vzhledem k tomu, že nikdo na Satténových ostrovech nebyl gramotný, neexistovaly žádné knihy, z nichž by bylo možno číst, žádné desky vhodné k vyrývání iniciál a žádné tabule, jež by se daly mazat. Ve skutečnosti neexistovaly ani žádné školy. Za deštivých dní se děti scházely na seníku v obecní stodole a do bot jim zalézala sláma, a když bylo slunečno, tak je školní učitelka Palani brávala, kamkoli se jí zachtělo. Dnes, obklopena třiceti zaujatými dětmi do dvanácti let a čtyřiceti nezaujatými ovcemi do pěti, vyučovala důležitou látku: Pravidlo jmen. Pan Podkopec se se stydlivým úsměvem zastavil, naslouchal a díval se. Palani, kyprá, pohledná dvacetiletá dívka vypadala v mrazivém slunci jako obrázek, uprostřed ovcí a dětí, nad ní bezlistý dub a za ní duny a moře a jasná světlá obloha. Hovořila naléhavě a tvář jí zrůžověla větrem i slovy. „Už znáte Pravidla jmen, děti. Jsou dvě a jsou na všech ostrovech na světě stejná. Jak zní první z nich?“

„Není zdvořilé vyptávat se na něčí jméno,“ zvolal tlustý čilý chlapec. Přerušil jej křik malého děvčete: „Maminka říká, že nikde nesmíš nikomu říct své jméno!“

„Ano, Subo. Ano, Popi, miláčku, nekřič tolik. Správně. Nikdy se nikoho neptejte na jeho jméno. Nikdy neříkejte své vlastní. Teď se zamyslete a povězte mi, proč říkáme našemu čaroději pan Podkopec.“ Usmála se přes kudrnaté hlavičky a vlněné hřbety na pana Podkopce, který se rozzářil a nervózně sevřel sáček s vejci.

„Protože bydlí pod kopcem!“ vyhrkla polovina dětí.

„Ale je to jeho skutečné jméno?“

„Ne!“ odpověděl tlouštík. Popi jako ozvěna zaječela: „Ne!“

„Jak víte, že ne?“

„Protože sem přišel sám, a tak tu není nikdo, kdo by znal jeho pravé jméno, a tak nám ho nemůže říct a on nemůže –“

„Velmi dobře, Subo. Popi, nekřič. Správně. Dokonce ani čaroděj nesmí prozradit své skutečné jméno. Až vychodíte školu, děti, a projdete ceremonií Průchodu, necháte svá dětská jména za sebou a uchováte si pouze vaše skutečná jména, na která se nikdy nesmíte zeptat a která nikdy nesmíte vyslovit. Proč máme takové pravidlo?“

Děti mlčely. Ovce něžně pobekávaly. Pan Podkopec otázku zodpověděl: „Protože jméno je věc,“ řekl svým stydlivým, tichým, nakřáplým hlasem, „a skutečné jméno je skutečná věc. Vyslovit jméno znamená ovládnout věc. Mám pravdu, slečno učitelko?“

Usmála se a udělala pukrle, jeho pomoc ji očividně uvedla do lehkých rozpaků. A on odklusal ke svému kopci. Vajíčka pevně tiskl k hrudi. Minuta, kterou strávil pozorováním Palani a dětí, v něm probudila obrovský hlad. Zaklínadlem za sebou spěšně zamkl vnitřní dveře, ale v kouzle muselo zůstat pár škvírek, protože zanedlouho se prázdná přední sluj rozvoněla smaženými vejci a škvířícími se játry.

Toho dne vál od západu svěží a příjemný vítr a kolem poledne na něm připlula malá loďka. Lehce se dohoupala na mírných vlnkách do Satténového přístavu. Bystrooký chlapec ji zahlédl, už když obeplouvala mys. Jako všechny děti na ostrově znal každou plachtu a stožár každého ze čtyřiceti rybářských člunů. Rozběhl se ulicí a volal: „Cizí loď, cizí loď!“ Osamělý ostrov jen velmi zřídka navštívilo plavidlo z jiného, stejně osamělého ostrova východních Dálav, nebo odvážný kupec z Archipelu. V době, kdy loď přirazila k molu, už na ni čekala polovina vesnice. Rybáři pluli za ní k domovu a pasáci krav, sběrači škeblí a báby kořenářky funěli nahoru a dolů po kopcích, jak uháněli k přístavu.

Dveře pana Podkopce však zůstávaly zavřené.

Na palubě loďky stál jediný muž. Jakmile se to starý námořní kapitán Mlživka dozvěděl, svraštil huňaté bílé obočí nad nevidoucíma očima. „Jenom jeden druh lidí se plaví sám po Dálavách. Čaroděj, mág, nebo černokněžník…“

Takže vesničané se zatajeným dechem doufali, že jedinkrát v životě spatří mága, jednoho z mocných Bílých mágů z bohatých, stověžatých, přecpaných vnitřních ostrovů Archipelu. Dočkali se zklamání, protože cestovatel byl docela mladý, pohledný chlapík s černými vousy, jenž je radostně zdravil ještě z člunu. Pak vyskočil na břeh jako každý jiný námořník, který je rád, že zase stojí na zemi. Představil se jako kramář. Ale když řekli kapitánu Mlživkovi, že s sebou nosí dubovou hůl, stařec přikývl. „Dva čarodějové v jednom městě. To je zlé!“ A ústa mu zaklapla jako starému kaprovi.

Jelikož jim cizinec nemohl prozradit své jméno, hned mu jedno vymysleli: Černovous. A věnovali mu spoustu pozornosti. Vezl s sebou malý, různorodý náklad látek a sandálů, per piswi ke zdobení plášťů, laciného kadidla a lehkých kamenů, vzácných bylin i velkých skleněných perel z Vencesty – samých obvyklých kramářských věcí. Všichni ze Satténového ostrova se přišli podívat, popovídat si s cestovatelem a možná i něco koupit – „Jen abychom na něj měli památku!“ kvokala Tetka Zlatková, kterou stejně jako ostatní ženy a dívky ve vsi uchvátila Černovousova smělá a pohledná tvář. Chlapci se kolem něj také točili, aby ho slyšeli vyprávět o dalekých cestách, tajuplných ostrovech Dálav či popisovat velké bohaté ostrovy Archipelu, Vnitřní trasy, rejdy bílé plachtami lodí a zlaté střechy Havnoru. Muži se zájmem naslouchali jeho příběhům, někteří se však podivovali, proč pluje obchodník sám, a nespouštěli oči z dubové hole.

Pan Podkopec však po celou tu dobu neopouštěl svůj kopec.

„Tohle je první ostrov bez čaroděje, který jsem kdy viděl,“ povídal jednoho večera Černovous Tetce Zlatkové. Pozvala jej společně se svým synovcem a Palani na šálek sítinového čaje. „Co děláte, když vás rozbolí zuby nebo když kráva přestane dojit?“

„Vždyť máme přece pana Podkopce!“ odpověděla stařenka.

„A k čemu nám to je,“ zamumlal synovec Bert, začervenal se a rozlil čaj. Bert byl rybář statný, udatný, nemluvný mladý muž. Miloval učitelku, ale neuměl jí to říci lépe než tím, že kuchaře jejího otce obdarovával koši čerstvých makrel.

„Vy tedy máte čaroděje?“ ptal se Černovous. „Je neviditelný?“

„Ne, jenom strašně stydlivý,“ vysvětlovala Palani. „Jste tu teprve týden, víte, a nás tady navštěvuje jen málo cizinců…“ Také se maličko zarděla, ale čaj nerozlila.

Černovous se na ni usmál. „To tedy musí být dobrý Sattéňan, což?“

„Ne,“ zavrtěla Tetka Zlatková hlavou, „o nic víc než vy. Ještě čaj, synovče? Tentokrát ho raději nech v hrnku. Ne, můj milý, připlul v malé loďce, před čtyřmi lety to bylo, nebo ne? právě den po tahu placek, to si vzpomínám, protože zrovna napínali sítě nahoře na Východní řece, a pasák Pondi si toho samého rána zlomil nohu – to už musí být pět let. Ne, čtyři. Ne, pět, bylo to ten rok, co nevyklíčil česnek. Připlul na šalupě naložené obrovskými truhlami a bednami a povídá kapitánu Mlživkovi, tehdy ještě nebyl slepý, ačkoli už na to měl věk. ‚Tak jsem se doslechl,‘ povídá, ‚že nemáte žádného mága ani čaroděje, možná by se vám tu jeden hodil.‘ – ‚To tedy ano, jen jestli je to bílá magie!‘ povídá kapitán, a než bys řekl sépie, pan Podkopec se usadil v jeskyni dole pod kopcem a zaříkával prašivinu kočce tetky Páskové. Jenže jí potom narostla šedivá srst, a přitom to byla oranžová kočka. Vypadala pěkně divně. Pošla minulou zimu, když tolik mrzlo. Chuděrka tetka Pásková si to brala víc, než když se jí utopil muž na Dlouhém břehu, toho roku, kdy táhli herinkové jako diví, tuhle Bert byl ještě nemluvně v povijanu.“ Tu Bert znovu rozlil čaj a Černovous se usmál, ale tetka Zlatková nerušeně pokračovala a tlachala, dokud se nesnesla noc.

Příštího dne byl Černovous zase dole v přístavu a zabýval se prasklým prknem v palubě své loďky. Zdálo se, že mu oprava trvá nějak dlouho, a jako obyčejně zatahoval do hovoru na slovo skoupé Sattéňany. „Nu, která z bárek patří vašemu čaroději?“ ptal se. „Nebo má jednu z těch, co ji mágové složí do skořápky z ořechu, když ji nepoužívají?“

„Ne,“ odpověděl netečný rybář. „Má ji nahoře v jeskyni, pod kopcem.“

„On si odnesl loď, ve které připlul, nahoru do své sluje?“

„Ba, ba. Přímo nahoru. Já mu pomáhal. Byla těžká jako cent. Nacpaná velkýma bednama, a ty zase nacpané zaklínacíma knihama, povídal. Byla těžká jako cent.“ A statný rybář se otočil zády a netečně si povzdechl. Synovec tetky Zlatkové, jenž opodál opravoval sítě, vzhlédl od práce a právě tak netečně se zeptal: „Třeba byste se chtěl s panem Podkopcem seznámit?“

Černovous Bertovi pohled opětoval. Chytré černé oči se setkaly s upřímnýma modrýma a dlouho tak zůstaly. Potom se Černovous usmál a řekl: „Ano. Vezmeš mě nahoru na kopec, Berte?“

„Hm, až tohle dodělám,“ odpověděl rybář. A jakmile síť spravil, pustil se s Archipelanem po venkovské cestě nahoru k vysokému zelenému kopci. Ale jak tak míjeli radnici, Černovous se ozval: „Počkej chvilku, příteli Berte. Než dojdeme k vašemu čaroději, budu ti vyprávět příběh.“

„Vyprávějte,“ přikývl Bert a usadil se do stínu dubu.

„Ten příběh má svůj začátek před sto lety a ještě neskončil – ačkoli už brzy skončí, velmi brzy… V samém srdci Archipelu, tam, kde se ostrovy mačkají jeden na druhý jako mouchy na medovém koláči, leží malý ostrůvek zvaný Pendor. Mořští vládci z Pendoru byli za starých časů válek před Sjednocením mocní. Na Pendor proudila kořist a výkupné. Nashromáždili tam velké bohatství. Potom, odněkud ze západních Dálav, kde se na lávových ostrovech rodí draci, jednoho dne přiletěl obrovský drak. Nebyl to žádný z přerostlých ještěrů, kterým vy z Dálav říkáte draci, ale velký, černý, okřídlený, chytrý a prohnaný netvor, rafinovaný a plný síly. A jako všichni draci nade vše miloval zlato a drahé kameny. Zabil Vládce moře a jeho vojáky a lidé z Pendoru v noci utekli na lodích. Všichni prchli a nechali draka stočeného do klubíčka na pendorské věži. A tam také zůstal sto let, válel své šupinaté břicho po smaragdech, safírech a zlatých mincích, a vycházel jen jednou za rok nebo za dva, když se musel nažrat. Podnikal po okolních ostrovech výpravy za potravou. Víš, čím se draci živí?“

Bert přikývl a špitl: „Pannami.“

„Správně,“ potvrdil Černovous. „Nu, něco takového nelze trpět věčně, právě tak jako není možné zahnat myšlenky na draka, který sedí na velikém pokladu. Takže poté, co Sjednocení zesílilo a Archipel se nemusel neustále zabývat válkami a pirátstvím, bylo rozhodnuto, že na Pendor zaútočí, vyženou draka a zlato a šperky uloží do pokladnice Sjednocení. Neustále touží po bohatství, ti ze Sjednocení. Tak se tedy z padesáti ostrovů vypravila obrovská flotila a sedm mágů stanulo na přídích sedmi nejsilnějších korábů a pluli do Pendoru… Dopluli tam. Přistáli. Ani myška se tam nepohnula. Domy byly opuštěné, nádobí na stolech plné stoletého prachu. Kosti starého mořského vládce a jeho vojáků ležely poházené na hradním nádvoří a na schodišti. A pokoje ve věži čpěly drakem. Ale drak nikde. A poklad také nikde, ani diamant zvíci zrnka máku, ani stříbrná perlička… Drak věděl, že by se sedmi mágům neubránil, sebral se a vytratil se. Pátrali po jeho stopách a zjistili, že odletěl na opuštěný severní ostrov zvaný Udrath. Vydali se za ním, a co našli? Zase kosti. Jeho kosti – dračí. Ale poklad byl opět ten tam. Čaroděj, nějaký neznámý čaroděj kdovíodkud, na něj musel natrefit sám a porazit ho. A pak se ztratil i s pokladem, frnkl Sjednocení zrovínka před nosem!“

Rybář pozorně naslouchal a nehnul přitom ani brvou.

„No, musel to být mocný a chytrý čaroděj, aby nejdřív zabil draka a potom zmizel beze stopy. Vládci a mágové z Archipelu nebyli s to ho vypátrat. Nevědí ani odkud přišel, ani kam odešel. Už se to chystali vzdát. To bylo minulého jara. Tou dobou jsem se právě vracel z tříleté cesty po severních Dálavách. A oni mě požádali, abych jim pomohl neznámého černokněžníka najít. To od nich bylo moudré. Protože já nejsem jen čaroděj, jsem také potomek vládců z Pendoru. Ten poklad je můj. Je můj a oni ví, že je můj. Ti blázni ze Sjednocení ho nemohli najít, protože jim nepatří. Náleží rodu z Pendoru a nádherný smaragd, největší klenot z pokladu, Zelený kámen Inalkil, pozná svého pána. Hleď!!“ Černovous zvedl dubovou hůl a hlasitě zvolal: „Inalkil!“ Hrot hole začal zeleně žhnout, vytryskla z něj jasná zelená záře, oslnivá mlha barvy dubnové trávy. V témže okamžiku se hůl v čarodějově ruce naklonila, pozvedla a ukázala přímo na úbočí kopce před nimi.

„Daleko v Havnoru ten svit nebyl tak jasný,“ zabrumlal Černovous, „ale hůl ukazuje správně. Inalkil odpovídá na mé volání. Ten drahokam pozná svého majitele. A já znám zloděje a pokořím ho. Je to mocný mág, když přemohl draka. Ale já jsem mocnější. Chceš vědět proč, ty nedochůdče? Protože znám jeho jméno!“

Čím větší pohrdání znělo z Černovousova tónu, tím se Bert tvářil hloupěji a nechápavěji. Při posledních slovech však sebou trhl, zavřel pusu a zíral na Archipelana jako omámený. „Jak jste se… ho dozvěděl?“ zeptal se velice pomalu.

Černovous se ušklíbl a neodpověděl.

„Černá magie?“

„Jak jinak?“

Bert zbledl a mlčel.

„Já jsem mořský vládce z Pendoru, dumlíku, a dostanu zlato, které získali moji otcové, i šperky, jež zdobily mé matky, a Zelený kámen! Protože patří mně. – No, až čaroděje porazím a odpluji, můžeš celý příběh vyprávět těm vesnickým moulům. Počkej tady. Nebo pojď se mnou a dívej se, jestli se nebojíš. Druhá příležitost spatřit mága v celé jeho síle se ti už nikdy nenaskytne.“ Černovous se otočil a bez ohlédnutí se škrábal do kopce ke vchodu do jeskyně.

Bert jej velice pomalu následoval. V uctivé vzdálenosti od sluje se zastavil a posadil se pod hlohový keř a díval se. Archipelan zůstal stát, jeho temná postava se na pozadí zeleného svahu ani nepohnula. Znenadání zamával holí nad hlavou a smaragdová záře kolem něj opsala kruh. „Zloději, zloději pendorského pokladu, vyjdi ven!“ zakřičel.

Z jeskyně se ozval rachot, jako kdyby někdo upustil kameninový džbán. Vyvalil se oblak prachu. Bert se polekaně přikrčil. Když znovu zvedl hlavu, Černovous stále nehybně čekal, a před ústím do sluje stál zaprášený a neupravený pan Podkopec. Vypadal malý a směšný, špičky měl jako vždy stočené k sobě, pod černými kamašemi se mu rýsovaly křivé nožky a neměl hůl – nikdy žádnou neměl, uvědomil si náhle Bert. „Kdo jste?“ otázal se pan Podkopec nakřáplým nesmělým hláskem.

„Jsem mořský vládce z Pendoru, zloději, a přišel jsem si pro svůj poklad!“

Nato pan Podkopec maličko zrůžověl, jako obvykle, když na něj byli lidé hrubí. Ale pak se stalo ještě něco. Zežloutl. Vlasy se mu naježily a z hrdla se mu vydral bručivý řev. Proměnil se ve žlutého lva, vycenil bělostné tesáky a skočil na Černovouse.

Černovous tam však již nestál. Na jeho místě se lvu bránil obrovitý tygr barvy noci a blesku…

Lev zmizel. Pod jeskyní se náhle tyčil vysoký les, černý háj v zimním slunci. Tygr se zastavil uprostřed skoku a těsně předtím, než pronikl do stínu stromů, se z něj stal ohnivý jazyk. Olízl suché černé větve…

Ale na místě lesa se po úbočí valil vodopád, oblouk stříbřité vody se tříštil o zem a bil do plamenů. Oheň však byl ten tam…

Na okamžik před rybářovýma očima vyrostly dva kopce – jeden zelený, který znal, a jeden nový, holé hnědé návrší připravené vsáknout hřmící vodopád. Výjev pominul tak rychle, že Bert musel zamrkat, a pak zamrkal ještě jednou a zaúpěl, protože to, co uviděl, bylo mnohem horší. Místo vodopádu se objevil drak. Černá křídla zastínila celou horu, ocelové drápy se zaryly do země a z temné, šupinaté, zející tlamy vyšlehl oheň a pára.

Pod gigantickým stvořením stál Černovous a smál se.

„Vezmi na sebe tvar, jaký chceš, malý pane Podkopče!“ posmíval se. „Vyrovnám se ti. Ale ta hra mě začíná unavovat. Chci se podívat na svůj poklad, na Inalkil. Nu, velký draku, malý čaroději, projev se ve své skutečné podobě. Nařizuji ti mocí tvého pravého jména – Yevaude!“

Bert se nemohl ani pohnout, dokonce ani zamrkat. Krčil se a chtě nechtě přihlížel. Viděl černého draka, který vyplňoval prostor nad Černovousem. Viděl oheň, jenž jako jazyky olizoval šupinatou tlamu, proudy páry řinoucí se z rudých nozder. Viděl, jak Černovousova tvář bledne, až byla bílá jako křída, a jak se rty zarostlé vousem chvějí.

„Tvé jméno je Yevaud!“

„Ano,“ zaduněl chraptivý šeplavý hlas. „Mé pravé jméno je Yevaud a má pravá podoba je tato podoba.“

„Ale draka zabili, na Udrathu našli dračí kosti…“

„To byl jiný drak,“ odtušil drak a vzepjal se jako orel, drápy vystrčené. A Bert zavřel oči.

Když je znovu otevřel, obloha byla čistá, úbočí prázdné, až na jedno rudočerné ohořelé místo a několik otisků spárů v trávě.

Rybář Bert vyskočil a rozeběhl se dolů. Utíkal přes náves, rozháněl ovce nalevo napravo a řítil se po ulici přímo k domu Palanina otce. Palani byla na zahrádce a plela řeřichu. „Pojď se mnou!“ lapal Bert po dechu. Hleděla na něj nechápavě. Popadl ji za zápěstí a vlekl ji za sebou. Trošku vyjekla, ale nebránila se. Běžel s ní rovnou k přístavu, strčil ji do své rybářské šalupy Královničky, odvázal lano, chopil se vesel a začal veslovat jako ďábel. To poslední, co z něj a z Palani Satténový ostrov viděl, byla plachta Královničky mizející ve směru nejbližšího ostrova na západě.

Vesničané mysleli, že o tom nikdy nepřestanou mluvit, o tom, jak se synovec tetky Zlatkové Bert pomátl a odplul s učitelkou téhož dne, kdy kramář Černovous beze stopy zmizel a nechal tu všechna svá péra a perly. Ale za tři dny o tom přestali mluvit. Na přetřes přišly jiné věci. Pan Podkopec konečně vyšel ze své sluje.

Pan Podkopec se rozhodl, že když už jeho pravé jméno není nadále tajemstvím, může také klidně vynechat svůj převlek. Chůze byla o mnoho těžší než létání, a kromě toho – už tak strašně dávno neměl pořádné jídlo.

přeložila Agáta Kratochvílová

2

MEČ A MAGIE:

hrdinská fantasy

BÁJNÉ ZVÍŘE

STEPHEN DONALDSON

Hrdinská fantasy, známá také pod názvem „meč a magie“, má v současnosti superhvězdu v osobě Stephena Donaldsona (1947-). Jeho série The Chronicles of Thomas Covenant, the Unbeliever způsobila po vydání v roce 1977 senzaci na obou březích Atlantiku. Tyto knihy byly oslavovány jako „srovnatelné s nejlepšími díly Tolkiena“, s důrazem na to, že se objevil spisovatel, který následuje již tradiční, osvědčenou cestu. Ačkoli bychom počátky hrdinské fantasy nalezli již v řeckých eposech, všeobecně se má za to, že termín „meč a magie“ vymyslel roku 1960 americký spisovatel Fritz Leiber (o kterém se zmíníme později). Použil ho ve snaze umístit na jednu stranu díla J. R. R. Tolkiena a T. H. Whita (trilogie The Once and Future King) a na druhou knihy Edgara Rice Burroughse (série „Barsoom“) či Roberta E. Howarda (Barbar Conan). Povídky tohoto žánru, vzniklé z velmi živé představivosti, se odehrávaly především ve fantastických světech, plných nejrůznějších dobrodruhů, kteří bojují proti nadpřirozeným silám. Byly samozřejmě plné hrdinství a krveprolití a humoru v nich bylo pomálu. Tato část vám ovšem dokáže, že žánr sám dospěl ke vtipné fantasy, jejíž zranitelní hrdinové se nacházejí ve zcela nehrdinských situacích.

Kroniky Stephena Donaldsona jsou typickým představitelem tohoto proudu hrdinské fantasy, protože jejich hlavní hrdina je malomocný. Nápad se zrodil v autorové hlavě během jeho dětství, které strávil v Indii. Jeho otec, chirurg-ortoped, léčil malomocné velmi často – tak se zrodila postava Thomase Covenanta. První trilogie Kronik vznikla o deset let později, když se Donaldson vrátil do Ameriky a vystudoval vysokou školu. Objemný rukopis byl odmítnut čtyřiceti sedmi vydavateli, než se ho ujalo vydavatelství Ballantine Books, které v Americe vydávalo i knihy Tolkienovy. Okamžitý úspěch díla v USA se zúročil i v Británii, kde se během pouhých osmnácti měsíců prodalo skoro půl miliónu výtisků.

Od té doby Donaldson napsal řadu knih ve stylu, který sám nazývá „operní fantasy“ (operatic fantasies). Odehrávají se v záhadných, krásných a zároveň zlověstných zemích, ve kterých, přes všudypřítomnou hrozbu zkázy, kvete díky zvláštnímu druhu přírodní magie naděje – podstata každé hrdinské fantasy. Bájné zvíře je jedním z jeho krátkých příběhů a byl vydán v Magazine of Fantasy and Science Fiction v lednu roku 1979. V povídce autor zábavným způsobem staví klasický fantastický námět proti horizontu technokracie budoucnosti a vytváří tak povídku, která elegantně shrnuje téma této části knihy.

•

Norman byl naprosto spolehlivý, naprosto duševně zdravý muž. Žil se svou ženou a synem, kteří byli oba naprosto spolehliví a naprosto duševně zdraví, v naprosto bezpečném a naprosto zdravém světě. Po celý jeho život tomu nebylo jinak. Takže když se toho rána probudil, cítil se stejně báječně jako jindy. Zatím neměl ani tušení o věcech, jež se mu již začaly dít.

Jako obvykle vstal těsně poté, co zaslechl budíček biomitoru kyberneticky propojeného se zápěstím, a jako obvykle bylo jeho prvním počinem to, že stiskl tlačítko aktivující digitální displej. Malá obrazovka se na okamžik zeleně rozzářila a písmena jako vždy hlásila Jsi OK. Neměl se čeho bát.

Jako vždy neměl nejmenší představu, co by dělal, kdyby mu sdělila něco jiného.

Jeho žena Sally již byla vzhůru. Její signál se ozýval dřív, aby mohla v klidu strávit potřebnou dobu v koupelně a začala připravovat snídani. Díky tomu nevznikal zbytečný zmatek a spěch. Bez otálení se skulil z postele a zamířil do koupelny, aby nepřišel pozdě do práce a aby jeho syn Enwell dorazil včas do školy.

V koupelně vypadalo všechno jako obyčejně, ačkoli ji Sally právě opustila. Na vakuovém umyvadle nezůstala ani skvrnka. I toaleta zářila jako nová. Dokonce ani sedátko po ní nezůstalo teplé. Všechno bylo naprosto bezpečné, naprosto zdravé. Jediné, co se změnilo, byl jeho odraz v zrcadle.

Tvrdá boule uprostřed čela mu naprosto nedávala smysl. Nikdy předtím ji neviděl. Automaticky pohlédl na biomitor, ten však znovu oznámil Jsi OK. Zdálo se mu, že je to celkem pravda. Necítil se nemocen – a patřil mezi oněch velmi málo lidí, kteří vůbec věděli, co slovo „nemocen“ znamená. Boule ani trochu nebolela. Přesto však cítil neurčitý neklid. Věřil biomitoru. Ten by měl být schopen mu říci, co se děje.

Opatrně bouli zkoumal. Byla tvrdá jako kost. Po pravdě řečeno, vypadala jako součást lebky. Připadala mu povědomá. Zapátral v paměti po několika knížkách, které četl, až konečně našel, co hledal. Jeho boule připomínala pučící roh nebo možná zárodek parůžku. Viděl už takové věci v knihách.

Tomu rozuměl ještě míň. Ve tváři se mu objevilo nezvyklé podmračení. Dokončil ranní hygienu a vrátil se do ložnice, aby se oblékl. Potom se odebral do kuchyně na snídani.

Sally právě pokládala jídlo na stůl – tentýž džus, obilniny a sojovou šunku, jaké mu servírovala pokaždé – naprosto bezpečnou potravu, která mu dodá energii na dopoledne, aniž by po ní přibral nebo onemocněl. Posadil se k jídlu jako obyčejně. Ale když Sally přisedla naproti němu, podíval se na ni a zeptal se: „Co to mám na čele?“

Manželka měla kulatý uhlazený obličej, jehož linie se vlivem let zvolna rozpíjely. Zběžně si bouli prohlédla, ale v očích jí neprobleskl ani náznak pochopení. „Jsi v pořádku?“ otázala se.

Dotkl se tlačítka na biomitoru a ukázal jí, že je OK.

Bezmyšlenkovitě zkontrolovala svůj vlastní biomitor a dostalo se jí stejné odpovědi. Potom na něj pohlédla znovu. Tentokrát se také zamračila. „To by tam nemělo být.“

Enwell vešel do kuchyně a Sally vstala, aby mu podala jeho snídani. Enwell byl ve vývinu. Sledoval, jak se mu nese jídlo, jako kdyby měl hlad, a pak se začal spěšně krmit. Jedl příliš rychle. Norman mu však nemusel nic vytýkat. Enwellův biomitor tiše zabzučel a na displeji se objevila laskavá žlutá písmena: Jez pomaleji. Enwell pokrčil rameny a poslechl jej.

Norman se usmál synově poslušnosti, načež se opět zakabonil. Věřil svému biomitoru. Měl by být s to vysvětlit bouli na jeho čele. Zvolil příslušný kód a poklepal na obrazovku. Potřebuji doktora… Lékař už bude vědět, co se s ním děje.

Jsi OK, odvětil biomitor.

Nepřekvapilo ho to. Jednalo se o standardní postup, biomitor odváděl svou práci a uklidňoval jej. Vyťukal znovu Potřebuji doktora. Tentokrát mu zelená písmena hbitě sdělila: Omluven z práce. Jdi do Lékařské budovy, pokoj 218.

Enwellův biomitor oznámil, že je čas vypravit se do školy. „Musím jít,“ zahuhlal a vstal od stolu. Pokud si všiml boule na otcově čele, nezaujala ho natolik, aby se o ní slovem zmínil. Zanedlouho opustil dům. Jako vždy včas.

Norman si třel bouli. Tvrdý kostěný výrůstek v něm opět probudil neklid. Odolal nutkání znovu se obrátit na biomitor. Dojedl snídani a rozloučil se se Sally, jako to dělal obvykle, když odcházel do práce. Potom sešel do garáže a nasedl do mobilu.

Připoutal se a vložil do počítače adresu Lékařské budovy. Věděl, kde to je, nikoli proto, že by tam už někdy byl (ve skutečnosti neznal nikoho, kdo by tam někdy byl), ale proto, že se nacházela nedaleko od Národní knihovny, v níž pracoval. Jakmile adresu doťukal, vozidlo na vznášedlových pneumatikách (naprosto bezpečný design) hladce vyjelo z garáže a bez potíží se zapojilo do dokonale příčetného proudu ostatních mobilů.

Všechny domy v ulici byly naprosto identické, táhly se daleko oběma směry a Norman jim jako obyčejně nevěnoval pozornost. Nemusel sledovat vozovku, jeho mobil se o takové věci staral za něj. Sedadlo bylo dokonale pohodlné. Uvolnil se, zavěšen do bezpečnostních pásů, a snažil se nezaobírat podivnou boulí, dokud jej mobil nevysadil u obrubníku před Lékařskou budovou.

Budova byla o mnoho vyšší a delší než Národní knihovna, ale jinak se navzájem dost podobaly. Obě zely prázdnotou, s výjimkou lidí, kteří tam pracovali. Pracovali tam proto, že potřebovali zaměstnání, nikoli proto, že by na ně čekala nějaká práce, kterou by museli udělat. A obě stavby měly obdobné vnitřní uspořádání. Normanovi nečinilo potíže najít cestu k místnosti 218.

Místnost 218 se nacházela v Iatrogenickém křídle. Stůl s počítačovým terminálem v přední kanceláři velmi připomínal ten, jejž Norman používal v knihovně. Za stolem seděla mladá žena se žlutými vlasy a očima plnýma zmatku. Když Norman vstoupil, zůstala na něj civět, jako by byl nemocný. Její pohled ho donutil dotknout se boule a zamračil se. Ona však neupírala zrak na jeho čelo. Po chvíli promluvila: „Už je to tak dávno… zapomněla jsem, co mám dělat.“

„Možná bych vám měl říct své jméno.“

„To zní rozumně.“ V jejím hlase zazněla úleva. „Ano, myslím, že tak to má být. Řekněte mi své jméno.“

Odpověděl. Prohlédla si obrazovku, potom stiskla klávesu a spustila jakýsi program.

„Co dál?“

„Nevím,“ přiznala se. Zdálo se, že jí není vhod, že je tak rozpačitá.

Norman také nevěděl. Téměř okamžitě se však otevřely dveře do zadní kanceláře. Žena pokrčila rameny, takže Norman prostě prošel dovnitř.

Zadní místnost byla zařízena tak, aby působila útulně, ale cosi se pokazilo s ovzduším a kancelář pokrývala vrstva prachu. Norman se posadil na jedinou židli. Zvířil přitom prach a rozkašlal se.

„Jsem doktor Brett,“ ozval se hlas. „Vypadá to, že máte kašel.“

Hlas vycházel z terminálu, který stál naproti křeslu. Doktor Brett byl na první pohled počítač a vypadal přesně jako ředitel Národní knihovny. Norman se automaticky uklidnil. Přirozeně takovému počítači věřil. „Ne,“ řekl, „to ten prach.“

„Ach, prach,“ pronesl počítač. „Musím si poznamenat, aby jej odstranili.“ Jeho hlas zněl moudře, staře a velmi zrezivěle. Po chvíli pokračoval: „S mými scannery je zřejmě cosi v nepořádku. Připadáte mi zdravý.“

„Můj biomitor tvrdí, že jsem OK.“

„No, pak tedy mé scannery fungují správně. Jste naprosto zdráv. Proč jste přišel?“

„Mám bouli na čele.“

„Bouli?“ zabrumlal doktor Brett. „Zdá se mi zdravá. Jste si jistý, že není přirozeného původu?“

„Ano.“ Norman se okamžik cítil nepřirozeně podrážděný. Dotkl se boule prsty. Byla tvrdá jako kost – ne, tvrdší, tvrdá jako ocel, jako magnacit. Pevná jako diamanty. Začínal si v duchu lát, že se sem vůbec obtěžoval.

„Zajisté, zajisté,“ přisvědčil doktor. „Prošel jsem vaše záznamy. Nenarodil jste se s ní. Co myslíte, že by to mohlo být?“

Otázka Normana překvapila. „Jak to mám vědět? Domníval jsem se, že mi to povíte vy.“

„Samozřejmě,“ ujistil jej počítač. „Můžete mi důvěřovat. Řeknu vám vše, co je pro vás dobré. Proto jsem zde. To přece víte. Ředitel Národní knihovny o vás má vysoké mínění. Je to ve vašich záznamech.“

Hlas stroje Normana ukonejšil. Věřil svému biomitoru. Věřil doktoru Brettovi. Uvelebil se v křesle, aby si poslechl zprávu o své bouli. I tento nepatrný pohyb však zvedl další prašné mračno. Dvakrát kýchl.

Doktor Brett zareagoval: „Zdá se, že jste nastydl.“

„Ne,“ odporoval Norman. „To ten prach.“

„Ach, prach,“ zopakoval doktor Brett. „Děkuji za návštěvu.“

„Děkuji za –?“ Norman byl překvapen. Znenadání se jej zmocnil neklid. Měl dojem, že si musí dát pozor. „Neřeknete mi, co to je?“

„Nemáte se čeho bát,“ chlácholil jej doktor. „Jste naprosto zdráv. Odezní to za pár dní. Děkuji za návštěvu.“

Dveře byly otevřené. Norman civěl na počítač. Ředitel takhle nikdy nejednal. Byl zmaten. Na nic se však už nezeptal. Namísto toho se zachoval obezřetně. „Děkuji, doktore,“ rozloučil se a opustil kancelář. Dveře se za ním zavřely.

Žena stále seděla u recepčního pultu. Jakmile spatřila Normana, kývla na něj. „Snad byste mi uměl pomoct.“

„Ano?“

„Pamatuji si, co mám teď udělat,“ svěřila se mu. „Po návštěvě u doktora mám obdržet tyto pokyny“ – poklepala na obrazovku – „a přesvědčit se, že jim rozumíte. Ale ještě sem nikdy nikdo nepřišel. A když jsem dostala tuhle práci, neřekla jsem jim,“ – odvrátila od Normana tvář – „že neumím číst.“

Norman jí rozuměl. Samozřejmě dovedla přečíst svůj biomitor, to uměl každý. Ale kromě toho se už čtení nevyučovalo. Enwell se to ve škole určitě neučil. Číst nikdo nepotřeboval. S výjimkou lidí v Národní knihovně a sebe sama neznal Norman nikoho, kdo by uměl doopravdy číst. Proto také do knihovny nikdo nechodil.

Ale teď byl opatrný. Nasadil odzbrojující úsměv, aby ženu uklidnil, obešel stůl a pohlédl na terminál. Žena se dotkla displeje a aktivovala nález.

Po obrazovce se okamžitě rozběhla ostře červená písmena. Hlásila:

TAJNÉ DŮVĚRNÉ SOUKROMÉ OSOBNÍ

TAJNÉcy ZA ŽÁDNÝCH OKOLNOSTÍ OPAKUJI

ZA ŽÁDNÝCH OKOLNOSTÍ NEUKAZOVAT

DIAGNÓZU PACIENTOVI ANI NESDĚLOVAT JEJÍ

OBSAHcykluscyklus

Následovala série čísel, jimž Norman nerozuměl. Další písmena hlásala:

ABSOLUTNÍ PRIORITA OKAMŽITĚ PŘEDAT

VŠEOBECNÉ NEMOCNICI ODDĚLENÍ POHOTOVOSTI

OPAKUJI ODDĚLENÍ POHOTOVOSTI ABSOLUTNÍ PRIORITAcykluscykluscykluscykluscykluscy-

kluscykluscykluscy

„Předat,“ všimla si žena. „To znamená, že to mám poslat nemocnici.“ Pohnula rukou směrem ke klávesám, jimiž by zprávu odeslala.

Norman ji chytil za zápěstí. „Ne,“ zadržel ji. „To neznamená tohle. Znamená to něco jiného.“

„Ach tak.“

Jasně rudá písmena sdělovala:

DIAGNÓZAcykluscykluscykluscykluscykluscy

PACIENT TRPÍ MASIVNÍM GENETICKÝM ZHROUCENÍM

VE STŘEDNĚ POKROČILÉM STADIU POSTUPUJÍCÍ

CELKOVÁ OPAKUJI CELKOVÁ PŘEMĚNA TRANSMUTACE

NEZVRATITELNÁcykluscykluscykluscykluscy

PROGNÓZAcykluscykluscykluscyklus

PACIENT BUDE SÁM SOBĚ NEBEZPEČNÝ A VYVOLÁ

STRACH V OKOLÍ OPAKUJI VYVOLÁ STRACH V OKOLÍ

LÉČBAcykluscykluscykluscykluscyklus

DOPORUČENO SLEDOVÁNÍ ALE NAŘÍZENA LIKVIDACE

OPAKUJI NAŘÍZENA OPAKUJI NAŘÍZENA PROVÉST

NEPRODLENĚcykluscykluscykluscyklus

„Co tam píše!“ naléhala žena.

Norman v první chvíli neodpověděl. Boule byla tvrdá jako magnacitový hřebík zaražený do jeho lebky. Potom odpověděl: „Prý si mám odpočinout. Říká, že jsem se příliš přepínal. Prý mám jít do nemocnice, jestli se zítra nebudu cítit lépe.“ Než mu stačila zabránit, stiskl klávesy, jimiž vymazal v terminálu paměť. Počítač se nelišil od toho, s nímž pracoval v Národní knihovně, takže věděl, co má dělat. Potom jej naprogramoval tak, aby zrušil vše, co toho dne zaznamenal. Nakonec vložil program, který všechno v terminálu smazal. Nevěděl sice, k čemu mu to bude, ale přesto to udělal.

Předpokládal, že se jej žena pokusí zastavit, ale zbytečně. Neměla představu o tom, co provedl.

Potil se a měl příliš rychlý puls. Byl tak rozrušený, že ho rozbolel žaludek. Něco takového se mu nikdy nestalo. Vyšel z kanceláře, aniž by ženě cokoli řekl. Kolena se mu třásla. Kráčel chodbou v Iatrogenickém křídle a jeho biomitor mu modrými uklidňujícími písmeny sděloval: Budeš OK. Budeš OK.

Zásahy do terminálu byly zřejmě úspěšné. V několika následujících dnech se mu nepřihodilo nic, co by mohl považovat za důsledek zprávy doktora Bretta. Během zpáteční cesty z Lékařské budovy se slova na displeji jeho biomitoru opět zbarvila nevzrušenou zelení. Jsi OK.

Způsobil to úmyslně. Nepřipadal si OK. Cítil nepokoj. Ale nechtěl, aby ho biomitor poslal do Všeobecné nemocnice. Takže zatímco ho mobil vezl domů, snažil se být OK. Dotýkal se boule, což mu poskytovalo podivnou jistotu, a po nějaké době se jeho puls, krevní tlak, dýchání a reflexy ustálily na obvyklých hodnotách.

A doma všechno vypadalo naprosto bezpečné, naprosto zdravé. Každé ráno se probudil na znamení biomitoru, na znamení biomitoru odešel do práce, na signál biomitoru snědl oběd. Bylo to uklidňující. Hřálo ho pomyšlení, že se o něj jeho biomitor tak dobře stará. Bez něj by mohl pracovat celý den bez oběda, a vůbec by se při čtení, třídění hory vyřazených knih ve skladišti a jejich ukládání do informačního počítače nezastavil. V takových chvílích jeho nepokoj odplouval. Na pokyn biomitoru se na konci dne vracel domů.

Doma však stísněnost narůstala. V jeho nitru se cosi dělo. Každé ráno v zrcadle sledoval, jak boule roste. Už vypadala zřetelně jako roh – špičatý hrot bílý jako kost. Překypovala silou. Když měřila přes deset centimetrů, vyzkoušel ji na zrcadle. Zrcadlo bylo z ocelového skla, aby se nemohlo nikdy rozbít a někoho zranit. Ale on jej špičkou rohu poškrábal. Nedalo mu to vůbec žádnou práci.

A nebyla to jediná změna. Tvrdla mu spodní část chodidel. Nohy se mu zkracovaly a začínaly připomínat kopyta.

Na zadní straně lýtek a vzadu na krku mu rašily chomáčky bílých chlupů, bělostných jako čerstvě napadlý sníh. Z kříže mu vyrůstalo cosi, co mohlo být ocasem.

Nic z toho jej však netrápilo. Ani ho nepálilo pomyšlení na to, že by mohl přijít někdo z nemocnice a zabít ho. Takové věci si nepřipouštěl. Byl opatrný: nedovolil si dumat o ničem, co by mohlo jeho biomitor přimět k tomu, aby zavolal pomoc. Ne, byl nesvůj z toho, že nechápal počínání Sally a Enwella.

Nedělali totiž vůbec nic. Nevšímali si jeho proměn, tvářili se, že vypadá stejně jako jindy.

Všechno jim připadalo naprosto zdravé, naprosto bezpečné.

Zprvu to v něm probouzelo neklid. Potom se rozčílil. Něco podstatného se s ním stalo a oni to ani nevidí. Nakonec se jednoho rána u snídaně dopálil natolik, že si přestal dávat pozor. Enwellův biomitor hlásil, že je čas jít do školy. Zamumlal: „Musím běžet,“ a vstal od stolu. Chvíli nato vyšel z domu. Norman sledoval, jak syn odchází. Potom se obrátil na Sally. „Kdo ho to naučil?“

Sally od sojového masa ani nevzhlédla. „Naučil co?“

„Chodit do školy,“ odpověděl. „Poslouchat svůj biomitor. Nikdy jsme mu neříkali, že to má dělat.“

Sally měla plná ústa. Mlčela, dokud nepolkla. Potom prohlásila: „Dělají to tak všichni.“

Způsob, jakým ta slova pronesla, ho přinutil zatnout svaly. Po zádech mu stékal pramínek potu. V prvním okamžiku měl chuť bouchnout do stolu – udeřit do něj tou tvrdou ploškou, která se mu utvořila na dlani. Určitě by ho dokázal rozbít.

Potom se ozval jeho biomitor. Bezmyšlenkovitě se zvedl od stolu. Věděl, co má dělat. Vždycky věděl, co má udělat, když biomitor zapípal. Vešel do garáže a nastoupil do mobilu. Připoutal se. Neuvědomoval si své počínání, dokud nezaregistroval, že jeho ruka vyťukala adresu Všeobecné nemocnice.

Okamžitě příkaz zrušil, odepjal si pásy a vystoupil. Srdce mu bušilo příliš rychle. Biomitor mu, aniž byl tázán, sdělil: Jdi do nemocnice. Budeš OK.

Ruce se mu chvěly, ale přesto se mu podařilo na displeji napsat: Jsem OK. Potom se vrátil do domu.

Sally uklízela kuchyň, jako pokaždé po snídani. Nezvedla hlavu.

„Sally,“ oslovil ji, „chci si s tebou promluvit. Něco se se mnou děje.“

„Slyšela jsem signál,“ řekla. „Je čas uklidit kuchyň.“

„Podívej se na mě.“

Nepohlédla na něj. Ruce měla zaměstnané seškrabáváním zbytků sojového masa do vakuové výlevky.

„Podívej se na mě,“ zopakoval. Chytil ji za ramena a otočil ji tváří k sobě. Bylo to snadné. Měl sílu. „Podívej se na moje čelo.“

Nepohlédla na něj. Obličej se jí zkrabatil do pevných uzlíků a vrásek. Zrudla a rozplakala se. Slzela a slzela a nohy jí vypověděly službu. Když ji pustil, sesula se na podlahu, stočila se do klubíčka a naříkala. Biomitor ji modře konejšil: Budeš OK. Budeš OK. Ale ona to neviděla. Plakala, jako by ji něco vyděsilo.

Normanovi se udělalo špatně od žaludku. Obezřetnost však zvítězila. Opustil ženu a vypravil se do garáže. Nastoupil do mobilu a vložil adresu jen několik bloků odtamtud. Mobil hladce vyjel z garáže a zařadil se do naprosto plynulého proudu vozidel. Zaparkoval na místě, které mu bylo zadáno. Norman však nevystoupil. Hověl si na sedadle a pozoroval svůj dům.

Netrvalo dlouho a před domem zastavila sanitka. Vyhrnuli se z ní muži v bílých pláštích. Po chvíli vynesli Sally na nosítkách. Opatrně ji naložili do vozu a odjeli pryč.

Jelikož nepřišel na nic lepšího, naťukal do počítače adresu Národní knihovny a vydal se do práce. Jeho opatrné já si uvědomovalo, že mu nezbývá mnoho času. Věděl (všichni věděli), že biomitor je jeho přítelem. Rovněž však věděl, že ho jeho biomitor brzy zradí. Vzpoura genů byla příliš rozsáhlá. Takové tajemství nebylo možno udržet dlouho. A přesto stále neměl představu, co se mu vlastně přihodilo. Chtěl využít zbývajícího času k tomu, aby to zjistil, bude-li mu přát štěstí. Knihovna byla tím nejlepším místem, kde mohl zahájit pátrání.

Ale když přistoupil ke stolu s počítačem, podobným tomu, jaký viděl v přední kanceláři doktora Bretta, nevěděl, co si má počít. Nikdy předtím neprováděl žádný výzkum. Neznal nikoho, kdo by se něčím takovým zabýval. Jeho úkolem bylo třídit knihy a krmit jimi databanku. Dokonce ani nevěděl, co hledá.

Potom dostal nápad. Nalogoval se přes terminál do databanky a nastavil jej na automatické prohledávání. Pak napsal svůj dotaz. Použil přitom kód osobní informace, který měl jeho dotazu i odpovědi zabránit, aby se dostaly do sítě knihovny a obtěžovaly ředitele. Zeptal se:

Mám kopyta, ocas, bílé chlupy a roh uprostřed čela. Co jsem?

Po krátké odmlce se po obrazovce rozběhla čísla, jež Normanovi sdělovala, že odpověď pochází z Encyclopedia Americana z roku 1976. Byla přes sto let stará, ale v knihovně patřila k nejnovějším. Lidé se už dlouho nezabývali vydáváním encyklopedií.

Potom se na displeji ukázalo:

ODPOVĚĎcyklus

JEDNOROŽECcyklus

NÁSLEDUJÍ DATAcyklus

Jeho neklid náhle vzrostl. V ústech cítil kyselou pachuť. Prohlížel si zprávu.

JEDNOROŽEC JE BÁJNÉ ZVÍŘE OBVYKLE

ZOBRAZOVANÉ JAKO VELKÝ KŮŇ S JEDNÍM

ROHEM NA ČELEcyklus

Do očí mu stékal pot. Zamrkal, aby zase prohlédl, a mezitím mu uniklo několik řádků.

PŘEDSTAVUJE NEPOSKVRNĚNOU ČISTOTU AČKOLI

SE DIVOCE BRÁNÍ KDYŽ SE DOSTANE DO KOUTA

MŮŽE BÝT ZKROCEN DOTEKEM PANNY PODLE

NĚKTERÝCH PRAMENŮ JE JEDNOROŽEC SPOJOVÁN

S PANNOU MARIÍ PODLE JINÝCH PŘEDSTAVUJE

KRISTA SPASITELEcyklus

Potom se k jeho údivu na obrazovce objevil obrázek jednorožce. Zvíře se vzpínalo na silných zadních končetinách, srst mělo čistou jako hvězdy a oči mu zářily. Hříva mu vlála jako vítr. Dlouhý bílý roh byl mocný jako slunce. Při pohledu na něj se Normanův neklid vytratil a namísto něj nastoupila radost. Jednorožec byl překrásný. Byl prostě nádherný. On bude také krásný. Nechal obrázek na počítači velmi dlouho, díval se na něj a kochal se jím.

Ale potom pocit štěstí trošku opadl a obrazovka potemněla. Začal přemýšlet. Měl dojem, že přemýšlí poprvé v životě. Jeho myšlenky byly jasné, účelné a rychlé.

Pochopil, že se ocitl v nebezpečí. Hrozba přicházela od jeho biomitoru. Byl pro něj riskantní. Jednalo se pouze o drobnost, metasenzor, který monitoroval jeho tělo, pátral po známkách nemoci, ale který byl napojen na obrovské počítače ve Všeobecné nemocnici. Když jeho metabolismus překročí normami stanovené parametry bezpečí a zdraví, povolá muže v bílých pláštích. Poprvé v životě ho přepadla zvědavost, jak to s ním vlastně je. Cítil, že o něm potřebuje vědět víc.

Bez váhání naťukal dotaz a opět přitom použil osobní kód. Zeptal se:

Původ biomitoru?

Počítač hbitě prozkoumal příslušné oblasti a vydal hlášení:

CELOSVĚTOVÉ OHROŽENÍ KRIMINALITA ŠÍLENSTVÍ

VE 20. STOLETÍ PROKÁZALO ŽE LIDSTVO SCHOPNO

SEBEZNIČENÍ PŘÍČINOU STRACH OPAKUJI STRACH

VÝZKUM POTVRDIL LIDÉ BEZE STRACHU NEJSOU

NÁSILNÍ JSOU PŘÍČETNÍcyklus

POLICIE VÝCHOVA MÍROVÉ SMLOUVY NEADEKVÁTNÍ

PRO OVLÁDNUTÍ STRACHU LIDSKÝCH JEDINCŮ ALE

PŘÍČETNÍ LIDŠTÍ JEDINCI NEJSOU NÁCHYLNÍ

K NÁSILÍ POLICIE ZBRANĚ NEPOTŘEBNÉ KDYŽ

JEDINCI BEZE STRACHUcyklus

NÁPRAVAcyklus

BIOMITOR MEDICOMPUTER NETWORK ZAHÁJEN

PROcyklus

U VŠECH JEDINCŮ MONITOROVÁNY FYZIOLOGICKÉ

PŘÍZNAKY EMOCÍ STRESU CHOROB OVLIVNĚNY

PODMÍNĚNÉ REFLEXY ODPOVĚDNÉ ZA OVLÁDÁNÍ

CHOVANÍ STRACHU* – KŘÍŽOVÝ ODKAZ PAVLOV

CHOVÁNÍ MODIFIKACE PODVĚDOMÍ HYPNÓZAcyklus

ÚSPĚCH PROGRAMU BIOMITOR PROKAZUJE STRACH

NEEXISTUJE KDYŽ OVLÁDANÍ POŘÁDEK

Pojednou zelená písmena z monitoru zmizela a na jejich místě vyskočila červená.

DATA ZRUŠIT OPAKUJI ZRUŠITcyklus

KLASIFIKACE UTAJENÍ NEPŘÍSTUPNÉ BEZ

POVOLENÍ ŘEDITELE NÁRODNÍ KNIHOVNY

SCHVÁLENÍ SOUBORU PŘED ZNOVUZAHÁJENÍM REFERENČNÍHO PROGRAMUcyklus

Norman zamračeně stáhl obočí kolem rohu. Nebyl si jistý, co se přihodilo. Možná náhodně narazil na informaci, která byla vždy nepřístupná, samočinně aktivovala hlášku a spustila vymazání souboru. Nebo se snad řediteli teprve teď podařilo proniknout osobním kódem a zjistil, co Norman provedl. Pokud bylo přerušení automatické, byl stále v bezpečí. Jestli ale ředitel osobně kontroloval jeho činnost, nezbývalo mu mnoho času. Musel na to přijít.

Opustil pracovní stůl a vydal se do ředitelovy kanceláře. Ředitel se velmi podobal dr. Brettovi. Norman věřil, že by ho mohl srazit jediným úderem tvrdého chodidla. Věděl, co má dělat. Řekl: „Řediteli.“

„Ano, Normane?“ opáčil nadřízený. Jeho hlas byl vřelý a moudrý, jako hlas dr. Bretta. Norman mu nedůvěřoval. „Jsi OK? Chceš jít domů?“

„Jsem v pořádku. Chtěl bych si vzít nějaké knihy.“

„‚Vzít nějaké knihy‘?“ zeptal se ředitel. „Co tím myslíš?“

„Chci si vypůjčit knihy. Chci si je vzít s sebou domů.“

„No dobře,“ prohlásil ředitel. „Vezmi si je. Pro zbytek dne si udělej volno. Potřebuješ si odpočinout.“

„Děkuji,“ přikývl Norman. Byl opatrný. Teď měl, co potřeboval. Bylo mu jasné, že ho ředitel pozoruje. Věděl, že ředitel odhalil jeho kód a vnikl do osobního programu. Uvědomoval si, že ředitel odeslal informace do Všeobecné nemocnice a na oplátku mu bylo sděleno, že on, Norman, je nebezpečný. Nikdo nesměl vynášet knihy z Národní knihovny. Bylo zakázáno si je půjčovat. Bez výjimky. Dokonce ani ředitel nesměl toto pravidlo obejít, aniž by k tomu obdržel nouzový program pro případ ohrožení.

Norman už nebyl v bezpečí. Ale nespěchal. Nechtěl, aby si Všeobecná nemocnice myslela, že se bojí. Muži v bílých pláštích by ho honili rychleji, kdyby tušili, že z nich má strach. Kráčel klidně, jako by všude vládlo naprosté bezpečí, naprosté zdraví, k policím, na nichž byly knihy uskladněny poté, co je zaměstnanci vytřídili a uložili do počítače jejich obsahy.

Nepokoušel se hledat systematicky či důkladně. Jeho čas byl vzácný. Sebral pouze knihy, které mohl odnést, jenom knihy, o nichž si byl jistý, že je chce: Vzal Masku, bájného jednorožce a Mesiáše; Rejstřík pohádek, mýtů a legend; Tajemství pohanů, Laroussovu Encyklopedii mytologie, Masky Boží a Knihu bájných bytostí. Bude je potřebovat, až bude jeho transformace dokonána. Dozví se z nich, co si má počít.

Nesnažil se najít další. Vyšel z Národní knihovny a knihy tiskl k širokým plecím jako poklad.

Jeho opatrné já očekávalo potíže s mobilem, ale k žádným nedošlo. Odvezl jej domů přesně tak, jako obvykle.

Vstoupil do domu a zjistil, že Sally z nemocnice nepřivezli. Enwell se také nevrátil domů. Nepředpokládal, že je ještě někdy uvidí. Byl sám.

Svlékl si šaty, protože věděl, že jednorožci nenosí oblečení. Potom se usadil v obývacím pokoji a pustil se do čtení.

Knihy mu nedávaly žádný smysl. Znal většinu slov, ale nerozuměl, co vyjadřují. Zprvu pociťoval zklamání sám ze sebe. Obával se, že z něj nebude moc dobrý jednorožec. Ovšem pak si uvědomil, jak tomu doopravdy je. Nechápal ty knihy, protože na ně zatím nebyl připravený. Proměna ještě neskončila. Až bude úplná, porozumí knihám, bude je schopen číst. Radostně pohodil rohem. Potom, protože se choval předvídavě, strávil zbytek dne tím, že se učil z první knihy nazpaměť všechno, co mohl. Vtloukal si do hlavy věty z Knihy bájných bytostí. Chtěl se zabezpečit pro případ, že by se knihy poškodily nebo o ně přišel.

Snesl se soumrak a nastala tma a on si stále opakoval. Nebyl unavený. Roh mu dodával sílu. Ale potom zaslechl slabé bzučení. Bylo jemné a uklidňující a on nebyl schopen odhadnout, jak dlouho už trvá. Vycházelo z jeho biomitoru. Našlo si v jeho nitru místečko, které poslouchalo. Položil se na pohovku a usnul.

Nespal ale tak jako jindy. Jeho spánek nebyl klidný a nerušený. Cosi v něm se – bránilo, odolávalo konejšivému zvuku biomitoru. Měl divoké sny. Dmuly se v něm silné emoce a jednou z nich byl nepokoj. Nepokoj byl tak intenzivní, že se muselo jednat o strach. Přiměl ho otevřít oči.

V obýváku všechna světla svítila a kolem stáli čtyři muži v bílých pláštích. Každý z nich držel v ruce hypopistoli. Všechny hypopistole mířily na něj.

„Nebojte se,“ promluvil jeden z těch mužů. „Neublížíme vám. Budete v pořádku. Všechno bude v pořádku.“

Norman mu nevěřil. Viděl, že ti lidé drží zbraně pevně. Všiml si, že se ho bojí. Měli z něj strach.

Převalil se na gauči a vyskočil. Nohy měl nesmírně silné. Skokem se přenesl přes hlavy těch mužů. Když letěl nad nimi, jednoho z nich kopl. Na jeho čele se objevila krev, padl k zemi a nehýbal se.

Nejblíže stojící muž stiskl hypopistoli první. Norman však zablokoval proud spreje tvrdou hladkou plochou dlaně. Prsty se mu sbalily do kopyta a on udeřil útočníka do hrudi. Muž klesl.

Další dva se snažili utéct. Báli se ho. Utíkali ke dveřím. Norman po nich skočil a toho bližšího nabodl na roh. Muž odletěl, zachytil svého kolegu a oba narazili do dveří. Opět se nehýbali. Jeden z nich měl krev po celých zádech.

Normanův biomitor rudě zářil: Jsi nemocný. Jsi nemocný.

Muž, kterého Norman propíchl, stále žil. Sípal a lapal po dechu. Tvář měl zsinalou, ale přesto byl schopen naťukat do svého biomitoru vzkaz. Norman četl z pohybu prstů. Psal: Uzavřete dům. Držte ho v pasti. Použijte nervový plyn.

Norman k němu přistoupil. „Proč?“ zeptal se. „Proč se mě pokoušíte zabít?“

Muž na Normana pohlédl. Ocitl se příliš blízko smrti na to, aby se ještě bál. „Jsi nebezpečný,“ vypravil ze sebe. Potil se a z úst mu vytékala krev. „Přinášíš smrt.“

„Proč?“ chtěl vědět Norman. „Co se mi stalo?“

„Transmutace,“ zašeptal muž. „Atavismus. Psychická retardace. V něco se měníš. V něco, co nikdy neexistovalo.“

„Nikdy neexistovalo?“ nechápal Norman.

„Musel ses skrývat. V podvědomí. Celou tu dobu. Nikdy jsi neexistoval. Lidé si tě vymysleli. Hodně dávno. Věřili v tebe. Protože to potřebovali. Protože se báli.“

Ze rtů mu skanula další krev. „Jak se to mohlo stát?“ Jeho hlas byl velmi slabý. „Nechali jsme strach usnout. Už není žádný strach. Žádné násilí. Jak se to mohlo stát?“ Pak přestal dýchat. Oči však nezavřel, hleděl na věci, kterým nerozuměl.

Norman zakoušel hlubokou bolest. Zabíjení se mu příčilo. Jednorožec není vraždící šelma. Ale neměl na vybranou. Zahnali ho do kouta.

Jeho biomitor křičel: Jsi nemocný.

Neměl v úmyslu nechat se znovu zahnat do kouta. Zvedl zápěstí a dotkl se biomitoru špičkou rohu. Oderval kusy kovu a po paži se mu rozlila jasně červená krev.

Dál už neotálel. Sebral z pohovky přehoz a použil ho jako vaku na své knihy. Potom zamířil ke dveřím a pokusil se opustit svůj dům.

Dveře se neotevřely. Byly uzamčeny masivními ocelovými západkami, které nikdy dřív neviděl. Někdo je musel do domu zabudovat. Muži v bílých pláštích byli očividně připraveni na všechno.

Nebyli však připraveni na jednorožce. Zaútočil na dveře rohem. Jeho roh byl tvrdý jako ocel, pevný jako magnacit. Byl tvrdý jako diamant. Dveře se rozletěly a on vyšel do noci.

Spatřil, jak po silnici přijíždějí další sanitky. Blížily se k jeho domu ze všech stran. Nevěděl, kam má prchnout. Rozběhl se tedy přes ulici a vrazil do domu, který stál naproti. Stavení patřilo jeho příteli Bartovi. Uchýlil se k příteli v naději, že mu pomůže.

Ale když Barto, jeho žena a dvě dcery Normana uviděli, v jejich tvářích se objevil strach. Dcery začaly ječet jako sirény. Barto a jeho manželka padli na podlahu a stočili se do klubíčka.

Norman vykopl zadní vchod a vyběhl do spojovací uličky mezi řadami budov.

Sledoval cestu několik mil. Poté, co vyprchala bolest z přítelova strachu, pocítil radost ze své síly a rychlosti. Byl silnější než muži v bílých pláštích, rychlejší než sanitky. A ničeho jiného se bát nemusel. Medipočítače ho nemohly honit. Teď, když už neměl biomitor, ho dokonce ani nedokázaly najít. A neměly žádné zbraně, kterými by s ním bojovaly, jen muže v bílých pláštích a sanitky. Byl poprvé v životě volný a mocný a rozjásaný.

Rozednilo se a on vyšplhal na střechy domů. Připadal si tam v bezpečí, a když si potřeboval odpočinout, spal, sám s tváří obrácenou k obloze.

Strávil tak celé dny. Putoval po městě, četl své knihy a ukládal si je do paměti. Čekal, až bude jeho přerod úplný. Když potřeboval jídlo, vyloupil potraviny, ačkoli jej trápil děs lidí, které při tom potkal. A jeho potřeba jídla se pozvolna měnila. Nakonec už nemusel chodit do obchodů s potravinami. Pobíhal v noci po parcích a uškubával trávu a květiny. Ržál a skotačil mezi stromy.

A proměna postupovala. Hříva a ocas mu zhoustly a zbujněly. Tvář se mu prodloužila a zuby zesílily. Z chodidel se stala kopyta a rohovinové části dlaní se rozšířily. Po celém těle a údech se mu rozrostla bílá srst, zářivá jako měsíční svit. Na zadní straně kotníků a zápěstí vyrašily chumáčky delších chlupů. Roh se protáhl, byl nyní dlouhý, hladký a dokonale špičatý.

Rovněž jeho klouby se změnily a začínaly se ohýbat jinak. Nějakou dobu to pro něj bylo dost bolestivé, ale zakrátko si zvykl. Stával se z něj jednorožec. Zkrásněl. Chvílemi nenacházel ve svém srdci dost místa pro všechnu tu radost a štěstí, které mu přerod poskytoval.

Přesto stále neopouštěl město. Neopouštěl lidi, kteří se ho báli, ačkoliv v něm jejich strach obnažoval ostny osamělosti, jakou až dosud nezakusil. Na něco čekal. Cosi uvnitř ještě nebylo dokonalé.

Zprvu věřil, že prostě čeká na dokončení transformace. Postupně si však uvědomoval, že jeho otálení je vlastně hledáním. Byl sám – a jednorožci nebyli pro samotu stvořeni, ne pro takovou samotu. Pátral ve městě, doufal, že najde lidi, kteří by byli jako on, lidi, kteří se mění.

A konečně jedné noci se dostal na dohled obrovské vysoké budovy Všeobecné nemocnice. Přivedlo jej sem jeho hledání. Jestliže existovali lidé, kteří mu byli podobní, možná je zajali muži v bílých pláštích. Třeba jsou vězněni na oddělení pohotovosti. Možná bezmocně leží a medipočítače je zkoumají a chystají se je zlikvidovat.

Nozdry se mu při tom pomyšlení hněvivě rozšířily. Zahrabal přední nohou. Věděl, co musí udělat. Uložil vak s knihami na bezpečné místo. Potom sklonil hlavu a rozběhl se po ulici, aby zaútočil na Všeobecnou nemocnici.

Prorazil rohem hlavní vchod a jeho kopyta zaduněla chodbami. Lidé s hrůzou prchali na všechny strany. Muži i ženy se chápali hypopistolí a pokoušeli se na něj vypálit, ale on je svým silným rohem strhával k zemi. Řádil, ale snažil se přitom nalézt pohotovostní oddělení.

Všeobecná nemocnice měla vnitřní uspořádání podobné jako Lékařská budova a Národní knihovna. Bez potíží se mu podařilo najít cestu. Zanedlouho se ocitl mezi mnoha pokoji na pohotovosti. Rozkopával dveře a nahlížel do místností, prohledával pokoj po pokoji. Byly plné pacientů. Na oddělení pohotovosti bylo rušno. Netušil, že je tolik nemocných a nebezpečných lidí. Ale žádný z nich nepatřil k těm, po nichž pátral. Neměnili se. Umírali na fyzické či duševní nemoci. Jestli sem muži v bílých pláštích někdy přivezli lidi, jako byl on, už je zabili.

Srdce se mu naplnilo rudým vztekem. Dál se řítil dlouhými chodbami.

Znenadání přiběhl do obrovské haly, kde žily medipočítače. Stály tu před ním v řadách a zástupech. Jejich obrazovky na něj zle zářily a jejich hlasy křičely. Zaslechl několik z nich volat unisono: „Absolutní ohrožení! Stav nejvyšší nouze! Kontrola ovzduší, aktivovat všechen nervový plyn! Všechna podlaží napustit plynem!“

Pokoušeli se ho zabít. Chtěli zabít všechny lidi v nemocnici.

Medipočítače byly vyrobeny z magnacitu a plasmia. Měly nehořlavé obvody. Ale nebyly odolné proti síle jednorožcova rohu. Jakmile je napadl, začaly hořet bílým plamenem, jasným a žhavým jako slunce.

Slyšel syčící plyn. Zhluboka se nadechl a utíkal.

Plyn syčel na všech chodbách v nemocnici. Pacienti umírali. Muži a ženy v bílých pláštích umírali. Norman si začínal myslet, že se nedostane z nemocnice ven dřív, než se bude muset nadechnout.

O chvilku později se od požáru medipočítačů vznítil plyn. Rozhořel se. Nádrže s kyslíkem vybuchovaly. Ošetřovny plné léků pohltily plameny. Protipožární systém nezvládl silný žár hořícího magnacitu a plasmia. Pak explodovaly bomby s nervovým plynem s takovou intenzitou, že se roztříštily stěny a podlahy.

Norman vyletěl ze dveří jako blesk a cválal po silnici. Všeobecná nemocnice se za ním proměnila v peklo.

Zhluboka vdechoval svěží noční vzduch a zastavil se teprve na vzdáleném konci ulice, aby vytřásl z hřívy jiskry. Pak se otočil a sledoval požár nemocnice.

Nejprve stál na silnici sám. Lidé, kteří bydleli poblíž, se neodvážili na oheň podívat. Báli se ho. Nepokusili se pomoci lidem, kteří plamenům unikli.

Ale potom uviděl mezi domy přicházet mladou dívku. Vyšla na ulici, aby si požár prohlédla.

Norman k ní přiklusal. Vzepjal se před ní.

Neutekla.

Na čele měla bouli připomínající pučící roh nebo zárodek parůžku. Na rtech se jí chvěl úsměv, jako kdyby hleděla na něco krásného.

A v jejích očích nebyl vůbec žádný strach.

přeložila Agáta Kratochvílová

DOBRODRUŽSTVÍ SE SKLENĚNÝM TĚŽÍTKEM

F. ANSTEY

Hledání draků za účelem jejich hubení patří k nejtrvalejším námětům hrdinské fantasy a připadá nám jedině správně, aby zde bylo zastoupeno právě spisovatelem, jehož jméno zní téměř jako anagram slova „fantasy“. Významný americký kritik Everett F. Bleiler popsal ve svém Průvodci nadpřirozenou beletrií (1983) F. Ansteye jako „prvotřídního spisovatele humorné fantasy 19. století“ a jeho vliv je dalekosáhlý. Jeho komická mistrovská dílka jako Vice-Versa (1882) o otci a synovi, kteří si vymění těla, a Venuše a kadeřník (A. Srdce, 1928), v níž obživne socha starověké řecké bohyně, byla přepracována takovými autory jako John Collier a Thorne Smith a byla rovněž zfilmována a upravena pro televizi. Náměty jiných jeho povídek, jako například Dobrodružství se skleněným těžítkem a Bohemian Bag (obě vyšly v roce 1906), se staly předchůdci několika současných literárních prací. Zde též uveřejněná povídka Roberta Blocha je příkladem adaptace první z nich, přičemž Ansteyho cestovní vak s vlastním rozumem opět oživl ve vynalézavém a zlomyslném Zavazadle Terryho Pratchetta.

Jméno F. Anstey bylo ve skutečnosti pseudonymem Thomase Anstey Guthrieho (1856-1934) a je výsledkem sazečovy chyby. Ten nebohý muž špatně přečetl podpis „T. Anstey“, ale autor se svou typickou dobromyslností chybu přehlédl a rozhodl se, že bude chybné jméno nadále používat k podpisu svých děl. Anstey se měl původně stát právníkem, avšak dosáhl svým prvním románem Vice-Versa takového úspěchu, že se této kariéry vzdal a soustředil se na psaní fantastických povídek. Řada z nich se objevila v Punchi a v dalších předních časopisech viktoriánské éry. Když v roce 1915 nečekaně upustil od psaní beletrie a pustil se do překládání Molierových her pro londýnskou scénu, doznala jeho proslulost jistého poklesu. Teprve když se jeho díla chopil filmový a televizní průmysl, byl jeho přínos humorné fantasy náležitě doceněn.

Dobrodružství se skleněným těžítkem patří k nejlepším Ansteyho dílkům. Vypráví příběh zbabělého advokáta (že by ohlas nějakého bývalého kolegy?), který nečekaně vstoupí do světa uvnitř sněžící skleněné koule a ocitne se v roli drakobijce…

•

Ještě než začnu líčit zkušenost, jež, jak si plně uvědomuji, je natolik jedinečná, že je téměř, ne-li zcela neuvěřitelná, slušelo by se patrně zdůraznit, že jsem advokát se sedmi lety praxe a že se nepovažuji – a podle svého nejlepšího vědomí a svědomí ani nejsem považován – za osobu, jež by byla v nadměrné míře obdařena větší představivostí.

Stalo se to o Vánocích loňského roku. Kráčel jsem domů ze své kanceláře v právnické koleji na New Square, jak je mým zvykem – až na případy, kdy je takové cvičení na čerstvém vzduchu vzhledem k rozmarům počasí příliš riskantní – a cestou jsem vešel do obchodu s hračkami, s úmyslem zakoupit nějaký sváteční době příhodný dárek pro svého malého kmotřence.

Jak se dalo v tuto roční dobu předpokládat, obchod byl přeplněný zákazníky, a tak jsem musel čekat, než se mi mohl jeden z prodavačů věnovat. Zatímco jsem vyčkával, upoutala moji pozornost hračka, ležící přede mnou na pultě.

Byla to skleněná koule o velikosti průměrného pomeranče. Uvnitř bylo zpodobněno cosi, co snad mělo představovat fasádu hradu, před nímž stála figurka držící na šňůře malý červenomodře pruhovaný nafukovací balón hruškovitého tvaru. Koule byla plná roztoku obsahujícího jakýsi bílý prášek, jenž, když se s koulí zatřáslo, vyvolával dojem miniaturní sněhové vánice.

Nedokážu vysvětlit takové dětinské počínání, jedině snad tou okolností, že jsem v daném okamžiku neměl nic lepšího na práci, ale zaobíral jsem se potřásáním koulí a sledováním miniaturních sněhových vloček vířících v kapalině, až jsem jimi byl natolik uchvácen, že jsem přestal své okolí vnímat. Takže jsem nebyl ani příliš překvapen, když jsem v tu chvíli shledal, že vločky padají a tají na rukávech mého kabátu. Přede mnou byla těžká brána ponuré budovy obehnané hradbami s cimbuřím. Zprvu jsem měl za to, že se musí jednat o věznici Holloway, ačkoliv jak jsem se mohl ocitnout tak daleko od své obvyklé trasy, bylo nad síly mého chápání.

Avšak když jsem se rozhlédl, nespatřil jsem žádné náznaky předměstského osídlení a uvědomil jsem si, že jsem se nějak zatoulal do lokality mně naprosto neznámé, jež však evidentně ležela za metropolitními hranicemi. Usoudil jsem, že nejlepším řešením bude zaklepat na bránu a zeptat se majitele nemovitosti, kde jsem a jak se dostanu na nejbližší železniční zastávku. Avšak ještě než jsem stačil svůj úmysl uskutečnit, otevřela se v bráně vstupní dvířka a mým zrakům se naskytla osoba starobylého a ctihodného zjevu. Ten člověk nevypadal jako obyčejný vrátný, avšak byl oblečen v prapodivné livreji, o níž jsem měl za to, že patří senešalovi – ne že bych někdy nějakého senešala viděl, ale takhle bych si ho rozhodně představoval. Ať už to byl kdokoliv, zjevně byl potěšen tím, že mě vidí. „Buďte neobyčejně vítán, vzácný pane!“ zvolal vysokým nakřáplým hlasem. „Však jsem dobře věděl, že moje nešťastná paní nezůstane v této politováníhodné situaci bez ochránce, ačkoliv se již bezmála vzdala naděje ve váš příchod!“

Vysvětlil jsem, že nemám domluvenu schůzku, ale že jsem prostě jen cizinec, který se ocitl v této čtvrti pouhou souhrou náhod.

„Netřeba se tím obtěžovat,“ odpověděl svou zastaralou dikcí. „Hlavně že jste vskutku zde, pane, neboť ona skutečně neodkladně potřebuje někoho, kdo se ujme jejího případu!“

Řekl jsem, že náhodou jsem právníkem, a jestli se jeho paní, jak jsem pochopil, ocitla v nějakých nesnázích, v nichž by si přála mých služeb, jsem zcela připraven poskytnout jí poradenské služby podle svých nejlepších schopností a ujmout se jejího zastoupení, pokud bych usoudil, že její případ si takové zastoupení vyžaduje.

„To vskutku vyžaduje, o tom nemůže být pochyb!“ řekl. „Avšak nestůjmež zde v planém plkání, neboť nahlížím, že v daném okamžiku nejste dostatečně bezpečně oděn,“ dodal s nervózní starostlivostí, „pročež se vystavujete zbytečnému nebezpečí. Vejdětež bez dalšího otálení dovnitř!“

Neshledával jsem nějaké nadměrné riziko nachlazení, ale podivil jsem se, proč jsem si neotevřel deštník, dokud jsem si nevšiml, že v pravé ruce třímám provázek, k němuž je připevněn vesele zbarvený balónek, vznášející se nad mou hlavou.

To byl přívěsek natolik nevhodný jakéhokoliv právního poradce, obzvláště v tak očividně naléhavém případě, že mě to na okamžik vyvedlo z míry. Avšak brzy jsem si vzpomněl, že jsem před chvílí byl v hračkářství, a došel jsem k závěru, že jsem nafukovací balónek musel koupit jako dárek pro svého kmotřence.

Právě jsem to chtěl starci vysvětlil, když mě bez okolků vtáhl dvířky dovnitř a zabouchl je tak prudce, že se provázek balónku přetrhl. Viděl jsem jej, jak se vznáší na druhé straně zdi, až jej poryv sněhu skryl mým zrakům.

„Netraptež se jeho ztrátou,“ uklidňoval mne senešal. „Splnil svůj účel tím, že vás přivedl před naši bránu.“

Jestli vskutku věřil, že existuje kdokoliv, kdo by byl schopen svěřit se tak výstřednímu dopravnímu prostředku, musel potom dle mého úsudku být značně senilní a já jsem začal mít podezření, že přijetím jeho pozvání jsem se vlastní vinou ocitl v prekérní situaci.

Avšak nyní už jsem zašel příliš daleko, takže jsem se nechal vést k jeho paní. Vzal mě přes obrovské nádvoří k postrannímu vchodu a potom mě vedl po točitých schodech opuštěnými chodbami a prázdnými předpokoji, až jsme přišli do rozlehlého sálu spoře osvětleného od stropu a ověšeného zašlými tapiseriemi. Tam mne zanechal se slovy, že půjde zpravit svou paní o mém příchodu.

Nečekal jsem dlouho a vstoupila protějším portálem.

Lituji své neschopnosti – způsobené částečně nedbalým způsobem, jakým byl ten byt osvětlen – popsat ji nějak přesněji. Byla docela mladá – přikláněl bych se dokonce k názoru, že jí nebylo o mnoho víc než osmnáct. Byla bohatě, byť poněkud výstředně oblečena v nějaké blýskavé róbě a její dlouhé vlasy volně splývající po ramenou působily na tak dospělou osobu, alespoň podle mého názoru, značně neupraveně (ačkoliv jsem v pokušení prohlásit, že to v jejím případě nebylo zas až tak nepůvabné), takže jsem byl na okamžik na pochybách, zdali je zcela při smyslech.

Přestože však byla očividně ve stavu převelikého rozrušení, nezpozoroval jsem ve způsobu, jakým promluvila, jakýkoliv náznak mentální nezpůsobilosti. Také její vzhled byl očividně příznivý a naprosto si nemohu vzpomenout, že by mě někdy nějaká klientka na první pohled více upoutala.

„Řekněte mi,“ zvolala, „je to opravdu pravda? Skutečně jsem mně přišel vysvobodit?“

„Moje milá mladá dámo,“ řekl jsem s vědomím, že jakákoliv omluva za to, co jsem považoval za zcela nevhodný vpád, je zbytečná. „Bylo mi dáno na srozuměnou, že byste snad potřebovala mých služeb, a pokud tomu tak vskutku je, pak prohlašuji, že jsem vám zcela k dispozici. Jenom se snažte trochu uklidnit a řekněte mi tak jasně a souvisle, jak jen dokážete, skutečná fakta svého případu.“

„Běda, pane!“ zvolala a zalomila rukama, jejichž nanejvýš pozoruhodné krásy jsem si tehdy, jak si teď vzpomínám, povšiml. „Jsem ta nejnešťastnější princezna na světě!“

Soudím, že jsem prost snobismu stejně jako většina ostatních lidí, ale připouštím, že jsem pociťoval jisté uspokojení nad skutečností, že jsem poctěn důvěrou dámy tak vysoce postavené.

„To je mi nanejvýš líto, madame,“ vybavil jsem si naštěstí správnou formu, jak oslovovat princeznu. „Ale obávám se,“ dodal jsem, připraven vyslechnout její další instrukce, „že vám budu jen málo ku prospěchu, dokud se neseberete a neposkytnete mi poněkud konkrétnější detaily.“

„Jistěže,“ pravila, „nežijete v nevědomosti o tom, že jsem v područí zlého a tyranského strýce?“

Mohl jsem vysvětlit, že jsem natolik zaneprázdněn prací, že nemám dostatek času, abych dokázal sledovat nejnovější dvorní skandály, ale zdržel jsem se této poznámky.

„Mám tedy mít za to,“ pravil jsem, „že jste sirotkem a že příbuzný, o němž jste se zmínila, je vaším výhradním poručníkem?“

Učinila gesto, kterým potvrzovala správnost obou těchto závěrů. „Zavřel mě v tomto ponurém sídle a proměnil mě v přísně střeženého vězně,“ prohlásila, „zbavil mě, jednoho po druhém, všech mých služebníků, až na onoho zestárlého, leč věrného dvořana, jehož jste spatřil.“

Samozřejmě jsem konstatoval, že to bylo nepřípustné překročení jeho pravomocí, a vznesl jsem dotaz, zdali může podat vysvětlení k motivům takového jednání z jeho strany.

„Umínil si, že musím pojmout za chotě jeho syna,“ vysvětlila, „jehož si s nevýslovným odporem ošklivím!“

„Pravděpodobně,“ odvážil jsem se naznačit, „se najde někdo jiný, koho…“

„Nenajde,“ přerušila mě, „protože mi nikdy nebylo dovoleno pohlédnout na žádného jiného nápadníka, a tak tu jsem do té doby uvězněna, než vyslovím s tímto nenáviděným spojením souhlas – ale to raději dříve zemru! Avšak vy mě zachráníte před takovou strašlivou sudbou! Protože k čemupak byste tu potom prodléval?“

„Zajisté by svědčilo o mé nekompetentnosti, madame,“ ujistil jsem ji, „kdybych nedokázal najít způsob, jak vás vymanit z této tak banální tísnivé situace. Svou snahou přinutit vás ke sňatku proti vaší vůli prokázal váš poručník zcela očividně naprostou nezpůsobilost poskytovat vám zákonnou ochranu. Zákon máme naprosto na své straně.“

„Nezpůsobný, to on tedy opravdu je!“ souhlasila. „Ale nestarám se o to, kdo ještě jiný je na mé straně, když vy budete mým bojovníkem. Jenom bych ráda věděla, jak dosáhnete mé záchrany?“

„Vzhledem ke všem okolnostem,“ řekl jsem jí, „pokládám za náš nejlepší postup uplatnit zde ustanovení o habeas corpus. Potom předstoupíte před soudní stolici a soudce vyřkne takový ortel, který bude považovat za rozumný. S největší pravděpodobností zbaví vašeho strýce jeho postavení a svěří vás pod ochranu soudu.“

Je vždycky obtížné srozumitelně vysvětlit dámám i ty nejjednodušší detaily zákonného postupu a moje princezna nebyla žádnou výjimkou z pravidla. Očividně si vůbec neuvědomovala moc, s jakou každý soud dokáže prosadit svá rozhodnutí.

„Pane, vy zapomínáte,“ řekla, „že můj strýc, který je v těchto krajích ohromně proslulý jako čaroděj a kouzelník, by se každému takovému nařízení s opovržením vysmál.“

„V takovém případě, madame,“ pokračoval jsem, „se osobně vystaví opovržení soudu. Kromě toho, pokud by jeho místní pověst skutečně odpovídala vašemu popisu, máme proti němu ještě jeden prostředek. Stačí, když mu prokážeme, že proti kterémukoliv poddanému Jeho Veličenstva použil byť tu nejmenší lest, podvod či trik, aby mohl být soudně stíhán podle zákona o potulce z roku 1824 jako pobuda a vagabund. V takovém případě by mu mohlo hrozit vězení až šest měsíců!“

„Ach, pane,“ vykřikla – poněkud podrážděně, řekl bych – „ztrácíme tu drahocenný čas planými řečmi, z nichž stěží rozumím jedinému slovu! A okamžik, kdy budu nucena předstoupit tváří v tvář svému strýci, se blíží. Pakliže odmítnu podrobit se jeho vůli, stihne mě bezpochyby strašlivý trest!“

„Úplně postačí, když jej odkážete na mě,“ řekl jsem. „Myslím si, že budu schopen přimět jej během soukromého rozhovoru k tomu, aby získal na své postavení poněkud rozumnější názor. Jestli ho očekáváte vzápětí, bude možná nejlepší, když tu na něj počkám?“

„Naštěstí pro nás pro oba,“ odpověděla, „je odsud ještě mnoho mil vzdálen! Cožpak nechápete, že pokud mám být vůbec zachráněna, musí to být provedeno před jeho návratem, jinak je po mně veta? Cožpak je možné, aby poté, co jste vážil tak dlouhou cestu, dokázal byste tu otálet, nedělaje ničehož?“

Než jsem odpověděl, chvíli jsem věc zvažoval. „Po pečlivé úvaze,“ řekl jsem konečně, „došel jsem k závěru, že vzhledem k vašim vážným obavám z nějakého přímého násilí vůči své osobě ze strany vaše strýce jsem v této právní záležitosti plně oprávněn pominout všechny obvyklé formality a odvést vás okamžitě z jeho péče – ať už to pro mě znamená jakékoliv riziko.“

„Snažně vás prosím, odpusťte mi moji zjevnou nedůtklivost,“ řekla s půvabnou pokorou. „Měla jsem ihned vědět, že se mohu klidně spolehnout na ochranu rytíře tak statečného a neohroženého!“

„Jsem si jist, madame, že pochopíte,“ pokračoval jsem, „že jako starý mládenec vám nemohu nabídnout útulek pod svou vlastní střechou. Místo toho vám navrhuji (samozřejmě jen pokud s tím budete souhlasit), že bych vás svěřil do péče jedné své staré tety, žijící v ulici Croydon, do té doby, než bude možné provést nějaká jiná opatření. Předpokládám, že vám přípravy na cestu nezaberou příliš mnoho času?“

„Žádných příprav netřeba!“ zvolala. „Nemeškejme již více a uprchněmež ihned!“

„Měl bych vám připomenout, abyste si vzala alespoň kufřík s prádlem,“ poznamenal jsem. „Budete mít dost času sbalit si všechno potřebné, než nám váš dvořan přivolá drožku. Potom nám již nic nezabrání opustit okamžitě toto místo.“

„Nic!“ vykřikla. „Tak málo se tedy obáváte draka, že o tom můžete mluvit s takovou lehkomyslností?“

Musel jsem se proti své vůli usmát. Tak překvapivé bylo narazit na princeznu v jejím věku, která stále ještě věřila na pohádky. „Domnívám se, madame,“ řekl jsem, „že v tuto denní dobu není drak tou překážkou, jíž bychom museli brát vážně v úvahu. Očividně jste nebyla informována, že taková monstra již dávno neexistují. Jinými slovy, bezpochyby jsou již vyhubena.“

„A vy jste ten, jenž ho zahubil!“ vykřikla a v očích jí plál obdiv. „Mělo mě to napadnout! Je zahuben – a teď už není v moci ani mého strýce mě zde zadržovat! Po kolik nekončených měsíců neodvážila jsem se vyhlédnout ze svého arkýře, avšak teď se opět mohu těšit bez obav slunečnímu svitu!“ Zatímco mluvila, odhrnula jakési závěsy a odhalila velké arkýřové okno, ale v tom samém okamžení se vrhla zpět s výkřikem nejhlubšího zoufalství a hrůzy.

„Proč jste mně oklamal?“ zvolala s rozhořčenou výčitkou. „Není vyhuben. Je pořád tam. Podívejte se sám!“

Také že jsem se podíval. Okno vedlo do zadní části hradu, kterou jsem dosud nezahlédl, a teď jsem spatřil něco tak naprosto neočekávaného, že jsem stěží dokázal uvěřit svým vlastním očím.

Vysoko nad vnější hradbou s cimbuřím jsem uviděl ohromnou rohatou hlavu, umístěnou na dlouhém a ohebném krku, pohybující se zvolna ze strany na stranu s hrozivou ostražitostí. Ačkoliv zbylá část příšery byla skryta za hradbou, viděl jsem dost, abych se přesvědčil, že to stěží může být cokoliv jiného než drak – a ke všemu ještě dost obrovský. Teď jsem už začínal chápat, proč se senešal tak úporně snažil dostat mě dovnitř, ačkoliv bych dal přednost tomu, kdyby se byl vyslovil poněkud určitěji.

Stál jsem tam s vytřeštěnýma očima – ale nijak jsem věc nekomentoval. Po pravdě řečeno, nevěděl jsem, co bych mohl poznamenat.

Princezna promluvila první: „Zdá se, že jste ohromen, pane,“ řekla, „avšak musel jste přeci vědět, že můj strýc sem umístil tu hrůzu nahánějící příšeru, aby hlídala hradební zdi a pozřela mne, kdybych se snad pokusila o útěk.“

„Mohu jenom říct, madame,“ odpověděl jsem, „že s tímto faktem se setkávám poprvé.“

„Avšak přesto jste silný a moudrý,“ řekla. „Jistě přijdete na nějaký způsob, jak mne zbavit té zlověstné příšery.“

„S vaším dovolením znovu zatáhnu záclony,“ odtušil jsem. „Pokusím se něco vymyslet… Mám pravdu, když předpokládám, že to zvíře je majetkem vašeho strýce?“

Odpověděla, že tomu vskutku tak je.

„Potom si myslím, že znám prostředek,“ řekl jsem. „Váš strýc by mohl být předvolán za to, že nechá tak nebezpečné zvíře volně pobíhat, neboť zcela evidentně není patřičně hlídáno. A pokud bude na magistrát vznesena patřičná žádost, může být podle zákona z roku 1871 přinucen okamžitě to zvíře utratit.“

„Jak málo znáte mého strýce,“ řekla s náznakem opovržení, „jestliže se domníváte, že by svého jediného žijícího draka zahubil, ať již na příkaz kohokoliv!“

„Pak by musel platit denně pokutu dvaceti šilinků, dokud by tak neučinil!“ odpověděl jsem. „V každém případě vám mohu slíbit, že pokud se mi vůbec podaří dostat se z toho místa, nebudete již těmto trampotám vystavena příliš dlouho!“

„Učiníte tak?“ vykřikla. „A jste si určitě jist, že se vám to podaří?“

„Prakticky řečeno, ano,“ přitakal jsem. „Podám žádost – samozřejmě pořád předpokládáme, že se dostanu domů bez úhony – ihned zítra ráno, a jestli se mně jenom podaří přesvědčit soudní stolici, že ustanovení zákona jsou natolik široká, že zahrnují nejenom psy, ale i všechny ostatní nezvladatelné čtyrnožce, pak můžete považovat celý případ za vyřízený!“

„Zítra! Zítra!“ opakovala netrpělivě. „Cožpak vám musím neustále připomínat, že se jedná o neodkladnou záležitost? Jestli vůbec mám být zachráněna, sire, pak jedině vaše paže mne mohou vyrvat z moci toho ohavného červa!“

Přiznávám, že jsem měl za to, že si osvojila naprosto výstřední názor na vztahy mezi právním zástupcem a klientem.

„Pokud,“ řekl jsem, „by se to stvoření vůbec dalo oprávněně nazvat červem, neváhal bych ani na okamžik a zaútočil bych na ně.“

„Tedy to učiníte?“ řekla a jako obvykle vůbec nepochopila, jak jsem to myslel. „Řekněte, že tak učiníte – pro mé dobro!“

Vypadala při této úpěnlivé prosbě tak půvabně, že jsem opravdu neměl to srdce ranit ji přímým odmítnutím.

„Neexistuje nic,“ řekl jsem, „tedy nic rozumného, co bych radostně neučinil pro vaše dobro. Ale pokud si laskavě všimnete, uvidíte ihned, že v cylindru, zimním plášti a absolutně beze zbraně, pokud ovšem nepočítáme deštník, se nemohu postavit drakovi ani náhodou. Byl bych v beznadějné nevýhodě.“

„Pravdu díte,“ odpověděla k mé značné úlevě. „Nemohla bych po žádném svém bojovníkovi chtít, aby se kvůli mně pustil do nerovného souboje. Takže si v tomto ohledu nečiňte žádné starosti.“

Při těch slovech zatleskala na senešala, který se objevil tak promptně, že podle mého náhledu určitě nebyl příliš daleko od klíčové dírky. „Tento statečný gentleman,“ vysvětlila mu, „se zavázal vyrazit a postavit se drakovi bez ochrany našich hradeb, za předpokladu, že bude pro tak nebezpečnou šarvátku patřičně vystrojen.“

Snažil jsem se protestovat a vysvětlit, že si moji poznámku vysvětlila jinak, než byla míněna – ale stařík se tak rozplýval v dících a požehnáních, že jsem nemohl ze sebe vypravit ani slovo.

„Doprovodíš jej do zbrojnice,“ pokračovala princezna „a vystrojíš jej do zbroje vhodné pro tak rytířské klání. Sire,“ oslovila mě, „vhodných slov se mi v této chvíli nedostává. Nemohu vám dokonce ani poděkovat tak, jak bych chtěla. Avšak vím, že učiníte v můj prospěch, co bude ve vašich silách. Kdybyste snad měl padnout…“

Zde umlkla, neboť očividně nebyla schopna dokončit větu, to však bylo zbytečné. Věděl jsem přesně, co se stane, jestli padnu.

„Vy však nepadnete,“ pokračovala. „Něco mi říká, že se ke mně vrátíte jako vítěz. A potom… a potom… vyžádáte-li si poté nějakou odměnu… ano,“ (a zde se božsky začervenala) „i kdyby to měla být tato má ruka, nebude vám odepřena.“

Nikdy za celou svou profesionální dráhu jsem nebyl postaven do obtížnější situace. Můj zdravý rozum mi říkal, že je naprosto absurdní, aby očekávala podobné služby od člověka, který je pouze jejím právním poradcem. Dokonce i kdybych úkol úspěšně splnil – o čemž se přinejmenším dalo s úspěchem pochybovat – byla by moje praxe nenapravitelně ohrožena, pokud by moje účast v takové kauze vyšla najevo. Co se týče speciálního honoráře, který mi tak štědře nabídla, to samozřejmě naprosto nepřicházelo v úvahu. V mém věku by svatba s takovou rozmarnou osmnáctiletou dívkou – a ještě k tomu s princeznou – byla příliš hazardním experimentem.

Avšak přesto, ať již proto, že navzdory svému staromládenectví jsem v sobě objevil nečekaný rys romantiky a rytířství, anebo z nějakého jiného důvodu, jejž si neumím vysvětlit, přistihl jsem se najednou, že líbám útlou ručku, kterou mi nabídla, a odcházím beze slova, abych se pustil podle svého nejlepšího svědomí do boje s tak pekelnou bestií, jakou drak je. Nemohu říci, že bych odcházel zvesela, nicméně šel jsem.

Následoval jsem senešala, který mě vedl jinými točitými schodišti, než po kterých jsme přišli, a ohromnou klenutou kuchyní, pustou až na černé brouky, jimiž se to tu všude hemžilo. Čistě ve snaze udržet zdvořilou konverzaci jsem učinil několik poznámek o jejich množství a vlezlosti a vznesl jsem dotaz, proč podle všeho nebyly podniknuty žádné kroky zbavit se tak očividně obtížné havěti. „Běda! Vznešený pane,“ odpověděl stařec a smutně potřásl bělovlasou hlavou. „Patřilo ke kuchtíkovým povinnostem zbavovat toto místo onoho škodlivého hmyzu, avšak poslední sloužící zmizel z našich síní již před drahným časem!“

Měl jsem nutkání zeptat se ho, kam zmizel, ale potlačil jsem je. Obával jsem se, že odpověď by mně mnoho odvahy nedodala. I tak jsem byl ve stavu, kdy bych uvítal sklenku whisky se sodou, ale nic takového mi nenabídl a já jsem se nic takového neodvážil naznačit, abych nebyl špatně pochopen. To však jsme již vstoupili do zbrojnice.

Na stěnách viselo jenom nepatrně zbrojí a všechny byly hrozně rezavé a zchátralé. Přesto je senešal jednu po druhé sundával a činil neohrabané pokusy připevnit mi je pomocí přezek a háčků na tělo. Naneštěstí ani jediná zbroj nebyla tak říkajíc v upotřebitelném stavu, takže se mi nechtělo uvěřit, že by kterýkoliv muž dokázal vzdorovat drakovi ve zbroji, která je příliš těsná i na ty sebeméně pohodlné pohyby.

„Obávám se, že jsou nepoužitelné,“ pravil jsem k senešalovi, když jsem si neochotně opět navlékl svůj všední oblek. „Vidíte sám, že tu zdaleka není nic v mé velikosti!“

„Ale nemůžete se přece postavit drakovi v onom hávu, jenž máte na sobě!“ protestoval. „To by bylo čiré šílenství!“

Byl jsem rád, že starý pán má dostatek rozumu, aby to sám pochopil. „Naprosto s vámi souhlasím,“ odpověděl jsem. „A věřte mi, můj dobrý příteli, nic není mým myšlenkám vzdálenější. Napadlo mne – nežádám po vás, abyste se vystavoval sebemenšímu nadbytečnému riziku – ale kdybyste mohl odvrátit drakovu pozornost předstíráním nějaké činnosti na jedné straně hradu, mohl bych já potichu vyklouznout nějakými dveřmi na straně opačné.“

„Cožpak jste opravdu takovým zbabělcem,“ zvolal, „že byste mohl opustit tak něžnou dámu a zanechat ji jisté zkáze?“

„Není zapotřebí oslovovat mě urážlivými výrazy,“ připomněl jsem mu. „Nemám vůbec v úmyslu opustit vaši paní. Vyřiďte jí laskavě, že se bezodkladně vrátím zítra se zbraní, která ukončí tuto dračí záležitost daleko účinněji než nějaké starožitné dřevce či válečná sekera!“

Neboť jsem již dospěl k závěru, že to je jediná cesta, která mi zůstává. Mám přítele, který tráví většinu roku v cizině na lovu divoké zvěře, ale který právě šťastnou souhrou náhod dlel ve městě. Byl jsem si jist, že mi ochotně půjčí nějakou razantní loveckou pušku s expanzivním střelivem a jako bývalý vojenský dobrovolec a ostrostřelec jsem věděl, že v takovém případě budou výhody poněkud na mé straně, i kdybych přítele nepřesvědčil, jak jsem doufal, aby se k mé expedici připojil.

Avšak senešal neměl o mých vyhlídkách tak optimistické mínění.

„Zapomínáte, pane,“ poznamenal truchlivě, „že pokud se odtud chcete navrátit, musíte nejprve opustit útočiště těchto zdí – čímž vzhledem k tomu, že jste naprosto neozbrojen, přivoláte zcela jistou smrt!“

„To se mi ani nezdá,“ odporoval jsem. „Koneckonců, drak mi nijak nebránil, abych sem vešel, takže je přinejmenším pravděpodobné, že nebude mít námitky proti mému odchodu.“

„Já mohu jedině říci,“ odpověděl, „že možná nemá žádné rozkazy, co se týče bránění ve vstupu do hradu. O tom nevím ničehož. Avšak jedním si jist jsem – nenechá nikoho odsud odejít, aniž by jej pozřel!“

„Ale nemohl bych se nějak šikovně vytratit dřív, než by vůbec postřehl, že jsem se měl k odchodu?“ namítal jsem.

„Obávám se, pane,“ řekl sklíčeně, „že to stvůra by vás vystopovala dřív, než sníh přikryje vaše stopy.“

„To mne nenapadlo,“ přiznal jsem. „Ale teď, když o tom mluvíte, musím uznat, že to zní celkem pravděpodobně. Podle vašeho názoru bych tedy měl raději zůstat, kde jsem?“

„Jedině do kouzelníkova návratu,“ zněla odpověď, „což může být každou chvíli, avšak poté váš pobyt zde vezme rychlý konec.“

„Tím snad nechcete říci,“ namítl jsem, „že by byl natolik nelidský, aby mě předhodil za potravu tomu bestiálnímu drakovi? To by to přeci mělo za následek!“

„Snad byste tomu mohl zabránit tím, že byste za pomoci nějaké síly či důvtipu tu příšeru zdolal,“ odpověděl. „Já jsem se domníval, že s takovým úmyslem jste sem přišel.“

„Můj dobrý muži,“ odpověděl jsem, „nemám nejmenší tušení, proč nebo jak jsem se sem dostal, ale určitě to nebylo kvůli touze či očekávání, že se tu střetnu s drakem. Avšak začínám velice jasně chápat, že jestli nedokážu najít nějaký způsob, jak s tou příšerou skoncovat – a to co nejrychleji – ona skoncuje se mnou. Otázka je, jak to u čerta mám zaonačit?“

A potom jsem v mžiku dostal nápad. Vzpomněl jsem si na ty černé brouky a na něco, co senešal poznamenal o kuchtíkovi a jeho povinnosti se jich zbavovat. Zeptal jsem se ho, jakou metodou to činil, avšak takové podružné detaily byly přirozeně pod jeho důstojnost, a tak mi nebyl schopen dát odpověď. Vrátil jsem se proto do kuchyně a začal jsem tu s pečlivou prohlídkou s nadějí na úspěch.

Chvíli jsem pátral marně, ale nakonec, zrovna když jsem si začínal zoufat, jsem našel na zaprášené polici ve spíži přesně to, co jsem hledal. Byla to kameninová nádoba obsahující jakousi mazlavou směs, v níž jsem navzdory plísni bující na jejím povrchu okamžitě rozpoznal směs doporučovanou k hubení všech druhů škůdců a parazitů.

Zavolal jsem senešala a zeptal jsem se ho, jestli by mi mohl vypomoci bochníkem chleba, jejž mi bez sebe úžasem přinesl. Uřízl jsem zprostředka krajíc, a právě jsem se chystal namazat jej tlustě pastou, když mě uchopil za paži. „Zadržte!“ zvolal. „Cožpak hodláte ukvapeně přivolat smrt, ještě než nadejde její pravý čas?“

„Nemusíte se obávat,“ řekl jsem mu. „Tohle není pro mě. A teď mi laskavě ukažte cestu někam na střechu, odkud bych mohl dosáhnout na draka!“

Roztřásl se od hlavy k patě, ale ukázal mi na točité schodiště, po němž mě však odmítl doprovázet. Schodiště mě dovedlo na jakýsi bastion. Obezřetně jsem se plížil po předprsni a vykoukl jsem ven. Tehdy jsem poprvé spatřil bestii v plné její kráse, krčící se přímo pode mnou. Vím dobře, jak i ti nejakurátnější lidé mají sklon k přehánění v záležitostech tohoto druhu, ale i když vezmeme v úvahu moje tehdejší rozrušení, nemyslím si, že příliš přeháním, když řeknu, že rozměry toho zvířete byly spíš více než méně shodné s rozměry onoho „Diplodoka Carnegii“, jehož model je vystaven v Přírodovědném muzeu. Jeho vzhled však byl nekonečně děsivější.

Nebojím se upřímně doznat, že ten pohled mne na okamžik tak zlomil na duchu, že jsem byl zachvácen téměř nesnesitelným nutkáním dát se na ústup tudy, kudy jsem přišel, dokud mě ta kreatura ještě nespatřila. Nicméně nelze nepřiznat, že nepostrádala určitou osobitou krásu. Musím rozhodně říct, že se jednalo o neobvykle půvabný exemplář příslušné třídy. Obzvláště jsem byl uchvácen nádherným zabarvením drakových šupin, jež předčilo dokonce i největší krajty. Přesto však pro oči nezvyklé tomuto pohledu představuje drak cosi, co vyvolává spíše hrůzu než obdiv, a já jsem rozhodně nebyl v rozpoložení, v němž bych se oddával požitku z tohoto divadla. Drak byl schoulen do sebe s hlavou složenou mezi křídly jako nějaká slepice a zdálo se, že si na okamžik zdříml. Domnívám se, že jsem nějak nevědomky musel dát najevo svou přítomnost, protože jsem viděl, jak se rohovinové blány náhle zvedají jako nějaké rolety a oči bez víček se na mě chladně zadívaly naplněny zvědavostí.

Potom se zvíře zvedlo na nohy, pomalu natáhlo krk, až zvedlo strašlivou hlavu na stejnou úroveň s cimbuřím. Nemusím říkat, že v tu chvíli jsem se okamžitě stáhl do kouta, kde jsem se domníval, že budu mimo okamžité nebezpečí. Měl jsem však dostatek duchapřítomnosti, abych si uvědomil důvod své přítomnosti, a tak jsem nabodl připravený krajíc chleba na špici deštníku a napřáhl jsem paži co nejdál směrem k tomu stvoření.

Mám za to, že už nedostalo dlouho najíst. Hlava bleskově vystřelila přes předprseň, hladově chňapla po soustu – a v příštím okamžiku chleba i s deštníkem zmizel v obrovském rudém chřtánu.

Poté zmizela i hlava. Uslyšel jsem strach nahánějící zvuky, jak se kostra deštníku bortila v přežvykujících čelistech. Poté nastalo ticho.

Opět jsem se připlížil k předprsni a vykoukl jsem dolů. Obrovské zvíře si olizovalo šupinaté čelisti s viditelným gustem, jako kdyby – což bylo dosti pravděpodobné – deštník představoval pro jeho mlsný jazýček nezvyklý zákusek. Drak teď mírumilovně trávil onen hors d’oeuvre.

Avšak mne srdnatost při tom pohledu opustila. Protože jestliže mohl tak snadno strávit alpakový deštník s ebenovou rukojetí, jaká mohla být pravděpodobnost, že pasta na brouky bude mít na něj nějaké zhoubné účinky? Byl jsem blázen, když jsem upínal sebemenší naději k tak zoufalému pokusu. Teď bude chtít určitě víc – a já jsem pro něj nic neměl!

Avšak pozvolna, jak jsem viděl v jakési nedobrovolné fascinaci tím odpudivým pohledem, se mi zdálo, že v chování plaza spatřuji určité nepatrné symptomy nevolnosti.

Nejprve to nebylo téměř nic – chvilkové neklidné zavrtění, zašilhání v kamenném oku, jehož jsem si předtím nepovšiml – ale dávalo mi to jiskru naděje. Právě teď jsem viděl, jak se ohromný hřeben na drakových zádech pomalu vztyčuje a jak vousiska, jež lemovala jeho čelisti, se začínají naježovat v důsledku děsivých otřesů způsobených svíráním olivově zeleného teřichu, jehož nevolnost byla určitě příčinou těchto průvodních jevů.

Ačkoliv jsem toho o dracích moc nevěděl, i malé dítě by pochopilo, že tenhle se cítí prachšpatně. Jenom jsem nevěděl, jestli to způsobil deštník, anebo prostředek proti škůdcům? O tom jsem se mohl jenom dohadovat a můj osud – jakož i osud princeznin – závisel na přesné diagnóze!

Nicméně neměl jsem dlouho tápat v nejistotě. Náhle zvíře vydalo strašlivý řev – nejhrozivější zvuk, jaký jsem kdy slyšel – a potom ani nevím, co se přesně stalo.

Domnívám se, že to byl nějaký druh záchvatu. Drak se svíjel a válel ze strany na stranu, tloukl do vzduchu svými velkými kožnatými křídly a proplétal si údy tak, že kdybych to na vlastní oči neviděl, nevěřil bych, že to je možné, dokonce i u draka.

Nějakou chvíli to tak trvalo, potom se zase rozpletl a zdálo se, že je klidnější, až se najednou celý prohnul do obrovského oblouku a úplně ztuhnul s křídly rozepjatými skoro na půl minuty. Potom se náhle převalil na bok, supěl, frkal a otřásal se jako nějaký monstrózní automobil, načež se jednou či dvakrát natáhl po celé délce a zůstal ztuhlý a ztichlý ležet. Jeho nádherné zabarvení začalo blednout do matné, olovnaté šedi… Bylo po všem – prostředek proti škůdcům nakonec vykonal své dílo.

Nemohu říci, že bych z toho měl nějakou náramnou radost. Mám dokonce dojem, že jsem cítil i osten určité výčitky. Zabil jsem draka, to je pravda, ale nemyslím si, že by způsob, jakým jsem to provedl, připadal takovému svatému Jiří sportovní, přestože okolnosti mi nedávaly žádnou jinou možnost.

Nicméně princeznu jsem zachránil, což byla koneckonců hlavní věc, a nebylo celkem nutné, aby se dozvěděla něco víc než jen holou skutečnost, že drak je mrtev.

Právě jsem chtěl sestoupit dolů a oznámit jí, že teď může svobodně opustit hrad, když jsem uslyšel ze vzduchu nějaké víření a když jsem se ohlédl, spatřil jsem, jak ke mně stále padajícím sněhem letí postarší gentleman odstrašujícího vzezření, jenž byl očividně na nejvyšší míru rozrušen. Byl to princeznin strýc.

Nechápu, jak k tomu došlo, ale až do této chvíle jsem si vůbec neuvědomil výjimečně neprofesionální postup, k němuž jsem se nechal strhnout vlastní impulzivností. Teď jsem však chápal, byť příliš pozdě, že tím, že jsem vzal zákon do vlastních rukou a podal jsem jedovatou látku zvířeti, jež navzdory své zuřivosti bylo stále majetkem někoho jiného, jsem se provinil jednáním neslučitelným s chováním kteréhokoliv úctyhodného advokáta. Bezpochyby se jednalo o žalovatelný delikt, ne-li o přestupek, přičemž majitel by to klidně mohl kvalifikovat jako trestný čin.

Takže když kouzelník přistál na střeše, s tváří zkroucenou zuřivostí, bylo mi jasné, že se v této situace nehodí nic jiného než nejúpěnlivější omluva. Protože jsem se však domníval, že bude lepší, aby první poznámku pronesl on, zvedl jsem pouze klobouk a čekal jsem, co řekne…

„Obsluhuje vás někdo, pane?“ zazněla poznámka – a jak obsah, tak forma se tak lišily od toho, co jsem čekal, že jsem nedokázal potlačit škubnutí.

V tu chvíli jsem ke svému naprostému ohromení zjistil, že cimbuří s kouzelníkem zmizelo. Stál jsem opět v obchodě s hračkami a zíral jsem do skleněné koule, v níž stále ještě vířil sníh.

„Co takhle koupit si za šilink sněhovou vánici, pane?“ pokračoval prodavač, který zřejmě mluvil ke mně. „Právě teď jich máme spoustu na skladě. Je to velice vhodný a přijatelný dárek pro dítě, pane, a v téhle velikosti jsou jen za šilink, ačkoliv máme na skladě i větší.“

Koupil jsem těžítko, které jsem si vybral jako první – ale nedal jsem je svému kmotřenci. Raději jsem si je nechal pro sebe.

Samozřejmě že moje příhoda může být prostě jen případem snění s otevřenýma očima. Avšak pokud tomu tak je, je trochu divné, že na sebe vzalo takovou formu, neboť dokonce ani v noci se mi ve snech – pokud ovšem se mi vůbec něco zdá – nikdy nezjevují takové věci jako hrady, princezny či draci.

Jeden můj přítel vědátor, kterému jsem se s příhodou svěřil, ji prohlásil za obyčejný případ autohypnózy, vyvolaný dlouhým zíráním do křišťálové koule.

Ale já nevím. Nemohu si pomoct, ale myslím si, že je za tím ještě něco více.

Občas večer, když jsem sám, se znovu zadívám do té koule. Avšak přestože se někdy opět ocitnu ve vánici, nikdy se mi dosud nepodařilo dostat se zpátky do hradu.

Možná že je to tak dobře, neboť přestože bych neměl vůbec nic proti tomu setkat se znovu s princeznou, asi už dávno díky mému prostřednictví tu nemovitost opustila. A lhal bych, kdybych tvrdil, že nějak zvláště prahnu po setkání s kouzelníkem…

přeložil Leonid Křížek

ZÁLEŽITOSTI V POICTESME

JAMES BRANCH CABELL

Nejstarší ságou komické hrdinské fantasy jsou satirické knihy Poictesme, které napsal americký spisovatel James Branch Cabell. Sérii začal roku 1904 knihou The Eagle’s Shadow a poté pokračoval tempem jedné knihy za rok skoro dvacet let. Uzavřel ji dílem The Lineage of Lichfield roku 1922. Příběhy, známé pod souhrnným názvem The Biography of the Life of Manuel, se odehrávají v třináctém století v středověké Provence ve Francii. Popisují neuvěřitelná dobrodružství Manuela Vykupitele, urostlého mladého pasáčka vepřů, který se vydává do světa za štěstím a slávou. Na jeho strastiplné pouti mu pomáhá zprvu mocný mág Miramor Lluagor a později mladá dívka Niafer, kterou potká převlečenou do mužských šatů. Podle Cabella je Manuel buď národní hrdina, předurčený zachránit svůj lid, nebo – a k tomu se přikláním i já – „sprostý tulák, který se nemotorně motá od záhady k záhadě, dojemně pomáhá lidem z nouze, ničemu nerozumí, je nenasytný ve všech svých touhách a skrznaskrz zbabělý.“

Tento střet názorů neměl vliv na Manuelovu vzrůstající oblibu mezi čtenáři, zato reakce americké literární kritiky byla mnohdy zmatená a ostrá. Všichni ale vyzdvihovali Cabella jako velmi osobitého tvůrce hrdinské fantasy. Jeho dílo ovlivnilo některé pozdější spisovatele včetně Jamese Blishe (který jeden čas pracoval jako redaktor časopisu Cabellovy společnosti) a Philipa Joseho Farmera v jeho tetralogii Makers of Universe (1965-1970).

James Branch Cabell (1879-1958) se narodil v Richmondu ve Virginii a prožil tam také velkou většinu svého života. V mládí pracoval jako novinář. Zajímal se o staré rodokmeny a tyto se mu staly inspirací pro napsání několika sardonických povídek, které vznikly během několika let po přelomu století. Z Cabellových výzkumů vznikl také rádoby reálný svět Poictesme, v němž se odehrávaly prakticky všechny jeho povídky až do roku 1919, kdy vyšla rozporuplná, „oplzlá“ kniha Jurgen. V ní obsažené příběhy pohanské bohyně sexu Anaitis, odehrávající se ve městě Cockaigne, tak rozčílily úřady, že byl Cabell obviněn z obscenity a kniha byla v Bostonu zakázána. Jurgen a Cabell se rázem stali slavným soudním případem. Našlo se mnoho lidí, kteří jej podporovali – např. H. L. Mencken prohlásil, že kniha je „dílem génia“. Autor se stal přes noc slavným a jeho série Poictesme stejně rychle bestsellerem. Dnes působí erotické prvky v knize Jurgen velmi uměřeně, sestávají vlastně pouze z dvojsmyslů, velmi zábavných, ale v žádném případě nevkusných.

„Základním dílem satirické fantasy“ byla podle Everetta T. Bleilera kniha The Figures of Earth, která vyšla roku 1921. Nabízíme vám jednu z epizod, která podle mého názoru obsahuje příchuť toho, co je nepochybně dalším mezníkem v humoristické fantasy.

•

V Poictesme se vypráví, jak Manuel a Niafer cestovali kousek na východ a pak zamířili k teplému Jihu. A jak našli kněze, který je oddal, a jak Manuel zabavil dva koně. Také se povídá o tom, jak se Manuel vítězně střetl u La Flèche se strašlivým drakem a nedaleko Orthezu měl potíže s Groachem, jehož pokořil a uvěznil v kožené lahvi; jinak prý měli klidnou cestu.

„A teď, když už jsme zbaveni všech závazků a jsme opět spolu, má drahá Niafer,“ říká Manuel, jak tak seděli a odpočívali poté, co se utkal s drakem, „budeme cestovat, kam nás nohy ponesou, pročež spatříme cizí kraje a budeme je moci posoudit.“

„Nejdražší,“ odvětila Niafer, „přemýšlela jsem nad tím a jsem si jista, že by to bylo nádherné, kdyby jen lidé nebyli tak dokonale oškliví.“

„Co tím míníš, má prostořeká lásko?“

„Víš, Manueli, nyní, když jsi mě přivedl zpět z ráje, lidé budou říkat, že mi musíš náhradou za příbytek blaženosti, z něhož jsem byla povolána, nabídnout alespoň přijatelně příjemné a trvalé pozemské sídlo. Nejdražší, znáš přece lidskou povahu. Těm, jejichž mysl halí zloba, přijde vhod, že budou moci všude vyprávět, jak se vyhýbáš povinnosti, půjdeš-li popatřit a posoudit cizí kraje, na nichž nemáš opravdu nižádný zvláštní zájem.“

„Dobrá, a i když tak učiní?“ na to Manuel a mužně pokrčil rameny. „Řeči nebolí.“

„Ano, Manueli, ovšem takové bezcílné bloudění do nepohodlných míst, o nichž nikdy nikdo neslyšel, by mohlo tuto odezvu vyvolat. Věř, není nic, z čeho bych se tak upřímně těšila, jako ze společných cest za dobrodružstvím. Býti komtesou pro mě neznamená zhola nic. Jsem si docela jista, že mě v nejmenším neláká žít ve vlastním paláci a nudit se krásnými šaty, odpovědností za své rubíny, služebnictvem a každodenními slavnostmi. Avšak věz, drahý, prostě nesnesu pomyšlení, že by na mého rozmilého manžela lidé hleděli skrz prsty, a tak, než bych toto dopustila, jsem ochotna se podvolit.“

„Och, ach!“ vzdychl Manuel a začal se otráveně tahat za krátké šedé vousy, „což je snad závazku, jež plodí další závazek rychleji než tento? Nu, co tedy chceš, abych vykonal?“

„Vždyť je to jasné – musíš získat vojska krále Ferdinanda a vyhnat toho příšerného Asmunda z Poictesme.“

„Jejdanánku!“ říká Manuel, „jakou prostou záležitost z toho činíš. Mám to zařídit dnes odpoledne?“

„Teď, Manueli, mluvíš bez rozmyslu, neboť není možné dobýt zpět celé Poictesme dnes odpoledne.“

„Ach!“ říká Manuel.

„Ne, ne sám, bez cizí pomoci, můj drahý. Nejprve musíš získat vojáky, kteří ti pomohou, pěší i jízdu.“

„Má nejdražší, jen jsem myslel –“

„I potom pravděpodobně nějaký čas potrvá, než zabiješ všechny Seveřany.“

„Niafer, necháš mě vysvětlit –“

„Kromě toho jsi od Poictesme na míle daleko. Dnes odpoledne by ses tam ani nedostal.“

Manuel jí přitiskl dlaň na ústa. „Niafer, mluvil-li jsem o podrobení Poictesme dnešního odpoledne, pokoušel jsem se o jemný žert. Nikdy více nepoužiji lehké ironie v tvé přítomnosti, neboť seznávám, že můj smysl pro humor ti jaksi uniká. Zato ti však opakuji, NE, ne, tisíckráte ne! Být oslovován hrabětem z Poictesme zní hezky, lahodí to uším, ale nehodlám zapustit kořeny a přežívat na nějakém dvorku. Ne, nemám než jeden život, a v něm budu usilovat o poznání tohoto světa a jeho krajů, abych je mohl posoudit. A já,“ uzavřel rozhodně, „jsem Manuel, jenž kráčí za vlastním úsudkem a vlastní touhou.“

Niafer se rozplakala. „Já prostě nesnesu pomyšlení na to, co o tobě budou lidé rozprávět.“

„Ale, ale, má lásko,“ říká Manuel, „to je směšné.“

Niafer plakala.

„Pouze se z toho rozstonáš!“ říká Manuel.

Niafer dále štkala.

„Jsem zcela rozhodnut,“ říká Manuel, „tak jaký z toho, ve jménu Božím, máš užitek?“

Niafer nyní naříká stále srdceryvněji. A velký hrdina sedí a hledí na ni, široká ramena uvolněně svěšena. Divoce kope do těžké, třpytně zelené dračí hlavy, jež stále ještě ošklivě krvácí u jeho nohou, nic však mu to nepomáhá. Přemožitel draků je poražen. Proti tolika slzám není obrany, jeho rozhodnost je promočena a nezávislost odplavena slaným slzopádem. A také říkají, že nyní, když jeho mládí pominulo, Dom Manuel začíná pomýšlet na klid a změkčilý život odevzdaněji, než si sám připouští.

„Nu, dobrá tedy,“ říká Manuel po chvíli, „překročíme Loiru a pojedeme koňmo na jih, poohlédnout se po tvé pekelné korunce posázené rubíny, po služebnících i po tvém pěkném domově.“

Tak na Vánoce přivedou pohledného, statného, šilhavého, šedovlasého válečníka ke králi Ferdinandovi do citrusového hájku za královským palácem. Tu svatý král, náležitě vybavený svatozáří a husím peřím, byl navyklý předvádět o středách a sobotách drobné zázraky.

Král byl potěšen změnou Manuelova vzhledu a prohlásil, že zkušenost a zralost se výborně hodí k tomu, aby je šlechtic v Manuelově postavení připomínal. Ovšem, mor a cholera! co se týče poskytnutí vojáků k dobývání Poictesme, to byla zcela jiná záležitost. Král potřeboval vojáky pro své záměry, které si vyžadovaly okamžitého dobytí Cordoby. Mezitím zde byli princ de Gâtinais a markýz di Paz, kteří rovněž přišli s týmž potřeštěným požadavkem, jeden chtěl vojáky, aby mu pomohli proti Filištínským, a ten druhý proti Kataláncům.

„Každý, komu jsme kdy poskytli léno, najednou potřebuje vojsko,“ hartusí král, „a dostávalo-li by se kterémukoli z vás soudnosti, podržel by si půdu a tu také bránil.“

„Sire,“ říká mladý princ de Gâtinais s pozoruhodnou smělostí, „nedostává se nám spíše podpory našeho vůdce než darů ducha.“

Což byla naprostá pravda, ježto však podobné neztupělé pravdy nevmetají se obvykle do tváře králi a světci, Ferdinand nyní povytahuje obočí.

„Vskutku tak smýšlíte?“ tázal se král. „Musíme se na to podívat. Co je kupříkladu tamto?“

Ukázal na jezírko, jež napájelo okolní citrónovníky. Princ pohlédl na žlutý předmět plovoucí na hladině. „Sire,“ promluvil de Gâtinais, „je to citrón, kterýžto spadl z jednoho z těch stromů.“

„Tak, vy soudíte, že je to citrón. A jaký je váš názor, di Pazi?“

Markýz byl státník, jenž neponechával téměř nic náhodě. Přistoupil k břehu jezírka, a než se vyjádřil, prohlédl si tu věc. Vrátil se s úsměvem. „Ach, sire, vy jste vážně nastražil vychytralou past na zbrklé mezi námi, neboť ač ony stromy jsou citrónovníky, předmět, jenž plove pod nimi, je pomeranč.“

„Tak vy, markýzi, soudíte, že se jedná o pomeranč. A co vy na to, hrabě z Poictesme?“ ptá se nyní král.

Jestliže di Paz neponechával náhodě téměř nic, Manuel na ni nespoléhal vůbec. Vbrodil se do nádržky a přinesl věc, která v ní plula. „Králi,“ říká veliký Dom Manuel a mudrlantsky pomrkává jasnýma světlýma očima, „je to polovina pomeranče.“

A král hovoří: „Zde stojí muž, jenž se nenechá lehce oklamat vnější tváří tohoto světa a jenž si cení pravdy více než suchých bot. Hrabě Manueli, dostanete mé vojáky a vy ostatní musíte počkat, dokud nedosáhnete schopností úsudku hraběte Manuela, jež, dovolte mi zdůraznit, jsou hodnotnější než kterékoli léno, které mohu poskytnout.“

A tak dříve, než se rozpučelo jaro, Manuel táhl do Poictesme v čele velmi zdatného vojska. A Dom Manuel vyzval vévodu Asmunda, aby se vzdal celého kraje. Asmund, jehož duši trpký osud náležitě zatvrdil, urážlivými slovy odmítl, a tak se rozpoutala bitva.

Manuel samozřejmě neměl generálských znalostí, ale král Ferdinand poslal Conda de Tohil Vaca coby Manuelova pobočníka. Manuel nyní působil ve zlaté zbroji přímo impozantně. Pohled na jeho štít s vyobrazením bujného oře a motto Mundus vult decipi se v bitvě stalo jeho obezřetnějším sokům znamením, aby svou odvahu prokázali na jiném místě. Nactiutrhači šeptali, že na poradách a při veřejných projevech horlivě opakuje rozkazy a názory Tohil Vacy. Oficiální vyjádření hraběte z Poictesme však každopádně všude vzbuzovala uznání, jež si každý schovává pro staré přátele, takže nedošlo k nižádné újmě.

Dom Manuel si naopak vyvinul neocenitelné nadání pro veřejné proslovy a v každém obsazeném městě pronesl k přeživším obyvatelům vzletnou řeč, než je nechal pověsit. Nabádal v ní všechny správně smýšlející osoby, nechť svrhnou a rozdrtí Asmundovu vojenskou samovládu. Kromě toho, vyzdvihoval Manuel, jednalo se o bitvu, jakou svět nezažil, byla to válka, jež ukončí všechny války jednou provždy a zajistí věčný mír všem jejich dětem. Nikdy, hřímal, ještě muži nebojovali za vznešenější věc. A tak dále, a tak dále, říkal, a jeho vzletné myšlenky měly na každého dobrý vliv.

„Jak nádherně promlouváš!“ chválila by jej obdivně madam Niafer.

A Manuel by se na ni zvláštně podíval a odvětil: „Snažím se odpracovat si tvůj domov, má nejdražší, a mzdy pro služebnictvo. A jednoho dne budou tyto slovní drahokamy zasazeny do skutečné koruny. Neboť teprve nyní chápu, že mé bývalé postoje správně zdůrazňovaly rozdíl mezi lidmi a ostatními zvířaty.“

„Ach, ano, vskutku!“ zvolala Niafer velmi vážně a nepřikládala tomu žádný určitý smysl, zato obecně vnímala, že ona a Manuel hovoří o něčem velebném a vznešeném. Niafer totiž nyní byla vroucí křesťankou, když se stala komtesou z Poictesme, a nikdo nikde nechoval nábožnější úctu k liturgickým zpěvům.

„Kupříkladu,“ pokračovala madam Niafer, „jsem se dozvěděla, že tvé roztomilé projevy tolik zapůsobily na Filištínské, že jejich královna Stultitia zdvořile nabídla své spojenectví a přislíbila ti poslat lehkou kavalerii a beranidla.“

„Je pravda, že přislíbila, avšak neučinila tak.“

„Morální účinek jejího závazku bude neocenitelný, Manueli. A to, jak tak často myslívám, je ze všeho nejdůležitější.“

„Ano, ano,“ říká Manuel netrpělivě, „dostalo se nám mnohé morální podpory a hezkých slov, a na Jihu pro nás svatý koná zázraky, ale přesto je to právě Asmund, kdo velí vojsku složenému z těch překrásných ničemů a bezbožníků. A oni si necení morálky a rétoriky, ani co by se za nehet vešlo.“

Boje tudíž pokračovaly celé jaro a v Poictesme se zdály být velmi důležité a bezpříkladné, právě tak, jak obvykle působí na lidi, kterých se týkají. A tisíce mužů padlo, k lítosti jejich matek a lásek, a velmi často i k lítosti jejich žen. A dostalo se jim běžného dílu neslýchaných vojenských ohavností a krutostí, nadšeného vypalování a podobně. Pozůstalí si připouštěli svou agónii tak bolestně, že je divné pomyslet, jak bezvýznamné to vše nakonec bylo.

Neboť toto výjimečné krveprolití se odehrálo již tak dávno, že nyní nestojí za námahu převyprávět nepozorným uším souboj rytířů u Perdigonu, či kdysi slavnou bitvu dráteníků, nebo znovu opakovat, jak byli neochvějní montorští syndikusové uvězněni v kleci a omylem pobiti, ani se zmiňovat o tom, jak Seveřané spálili most z lodí u Manneville. A jak Asmund při strašlivém obléhání Evre stoupl na prohořelý trám a spadl z výšky třiceti stop přímo doprostřed nepřátel a zlomil si nohu, bil se však natolik udatně, že se odtamtud dostal živý. A jak u Lisuarte neozbrojení vazalové s kosami, vidlemi a kyji hnali Manuelovy věrné.

Čas setřel význam takovéhoto tradičního hrdinství tak, jako se z laciných šatů smývá barva. Kronikáři tedy jednali moudře, když nenamočenými pery mávli nad příběhem statečných Sieňanů a jejich zeleného jedu u Bělehradu, a činy vzdoropapeže tamtéž a nedopřáli papíru záznamu o pozoruhodné metodě, kterou vyzáblý Tohil Vaca uložil daň ve výši jedné livry z každého komínu v Poictesme.

V dnešní době dokonce ani není možno věnovat vřelý zájem kdysi významným nádobám s vroucí sírou, tukem a páleným vápnem, jež byly vylévány ze storisendeských hradeb na Manuelovy muže (k jejich značnému rozčarování). Neboť ač to byla válka heroická, provázená na obou stranách plejádou všech vysokých principů mravních i nejvznešenějších slov, nepodařilo se jí jaksi přinést lidskému plemeni ani nápravu ani zkázu. A po jejím ukončení pokračoval svět na troskách víceméně tak, jako po všech ostatních válkách, zůstal jen neurčitý pocit, že do ní bylo bez nejmenšího zisku vloženo velmi mnoho času a úsilí, a přesvědčení, že by bylo potupné to přiznat.

Tak tedy postačí zpráva, že zabíjení se stalo denním chlebem a všude zavládla velká mizérie. A že Conde de Tohil Vaca byl v červnu zajat a zavražděn, k čemuž – jaký to krutý šprým osudu – bylo použito rozpáleného pohrabáče, a Manuelova vojska byla poražena na hlavu a rozprášena.

přeložila Agáta Kratochvílová

PRSTEN HANSE CARVELA

FREDERIC BROWN

Knihy Francoise Rabelaise, podle něhož byl nazván nevázaný druh humoru, známý jako rabelaisovský, patří mezi klasická humoristická díla. Mezi nimi nalezneme i několik povídek o omylných hrdinech, které inspirovaly některé moderní spisovatele, např. následujícího autora. Rabelais, francouzský mnich, jenž se stal satirikem, měl stejný osud jako James Branch Cabell – jeho dílo bylo pronásledováno úřední mocí. Jeho nejpopulárnější knihy, Velké knihy o velkém a nesmírném obru Gargantuovi (1532) a její pokračování, Pantagruel (česky Gargantua a Pantagruel, SNKLU, 1962), vyšly ve stejném roce – obě vydány pod pseudonymem „Alcofri bas Nasier“ (přesmyčka autorova skutečného jména). Dnes jsou považovány za jedna z nejlepších satirických děl, která kdy byla napsána.

Fredric Brown (1906-1972) se narodil v Cincinnati. Ještě než se začal plně věnovat psaní, pracoval jako úředník a novinář. Dnes je oblíben jak pro svoje detektivní romány, tak pro sci-fi a fantasy povídky. Podle Briana Ashe, autora Who is Who in Science Fiction (1976) je také „obdivován pro vtip a satirické vidění světa, které se v jeho příbězích objevuje“. Brownův talent pro vtipná vyvrcholení se poprvé ukázal v jednom z jeho nejstarších výtvorů, v povídce Placet is a Crazy Place (1946). O tomto dílku se tvrdilo, že to je ten nejlepší krátký příběh o směšně nepravděpodobném světě, jaký byl kdy napsán. Tato a další perly z jeho pera byly později vydány ve sbírkách Space on my Hands (1951), Nightmares and Geezenstacks (1961) a Daymares (1968).

Svou pověst mistra humoristické fantasy Brown upevnil dvěma romány: Ten bláznivý vesmír (AFSF, 1993), satirou o alternativní Zemi, na které se stane sci-fi skutečností, a Martians, Go Home (1955), ve které jsou malí zelení mužíčci pravým opakem marťanských vetřelců H. G. Wellse. Brown je také známý tím, že napsal nejkratší sci-fi povídku na světě: „Poslední člověk na Zemi seděl sám v pokoji. Někdo zaklepal.“ Jednou z jeho největších dovedností bylo nepochybně umění parodovat spisovatele, které měl rád, jako byli např. Rabelais a J. B. Cabell. Můžete si jej povšimnout v následujícím příběhu, vydaném v roce 1961, který imituje styl obou výše uvedených autorů. Vždyť také Brown jako podtitul napsal: „Převyprávěno a trochu modernizováno z děl Rabelaisových.“

•

Bylo nebylo, kdysi žil ve Francii bohatý, avšak poněkud stárnoucí klenotník jménem Hans Carvel. Byl to pracovitý a vzdělaný muž a nadto i celkem pohledný. Rovněž měl rád ženy. Přestože nežil v celibátu a ani nic nepromeškal, řízením osudu se stalo, že zůstal starým mládencem až do – nu, řekněme, že mu táhlo na šedesátku, a nebudeme podrobně rozebírat, z které strany mu na ni vlastně táhlo.

V tomto věku se zamiloval do dcery zemského správce – mladé a krásné dívky, živé a jiskrné, prostě dar hodný krále.

A oženil se s ní.

Jinak šťastné manželství netrvalo ani několik týdnů, když se Hansi Carvelovi začalo zdát, že jeho mladá žena, již stále hluboce miloval, je snad až příliš živá, až příliš jiskrná. Že to, co je jí schopen nabídnout – kromě peněz, kterých měl dostatek – jí ke spokojenosti možná nestačí. Řekl jsem možná? Nestačilo.

Přirozeně pojal podezření, jež prakticky přerostlo v jistotu, že si mezery v milostném životě vyplňuje několika – nebo dokonce mnoha – jinými a mladšími muži.

Neustále se tím zaobíral. Ve skutečnosti jej to dohnalo až do takového stavu, že ho noc co noc sužovaly zlé sny.

Jedné noci v jednom z oněch snů zjistil, že rozmlouvá s ďáblem, popisuje mu své dilema a nabízí mu obvyklou cenu za něco, za cokoli, co by mu zaručilo manželčinu věrnost.

Ďábel ve snu pohotově přikývl a řekl Hansovi: „Dám ti magickou obroučku. Najdeš ji, až se vzbudíš. Dokud ji budeš nosit, tvá žena nebude mít naprosto žádnou možnost být ti nevěrná bez tvého vědomí a souhlasu.“

Satanáš zmizel a Hans Carvel se probudil.

A opravdu měl onen kroužek a uvědomil si, že to, co mu ďábel slíbil, se stalo pravdou.

Ale jeho mladá žena se také probrala, zavrtěla se a povídá: „Hansi, miláčku, prst ne. To není to, co tam patří.“

přeložila Agáta Kratochvílová

NÁVNADA

FRITZ LEIBER

Americký spisovatel Fritz Leiber, jemuž se mimo jiné připisuje termín „Sword and Sorcery“, tedy „Meč a magie“, stvořil v roce 1939 Fafhrda a Šedého Krysaře, dvojici hrdinů, jejichž dobrodružství se počítají mezi nejdůležitější a nejinteligentnější sérii v žánru fantasy. Řečená dvojice se stala předobrazem mnoha podobných spojenectví velkého siláka a drobného, hbitého chytráka. Příběhy Fafhrda a Šedého Krysaře, které Leiber psal celý život, jsou směsí vážného dramatu a jedovatého humoru. Série začala trefně nazvanou historkou Hledali dva dobrodružství (Two Sought Adventure, Unknown, srpen 1939) a pokračovala novelkami, povídkami i romány, jako Meče proti kouzlům (Swords Against Wizardry, 1968), Meče proti smrti (Swords Against Death, 1970) a Meče a ledová magie (Swords and Ice-Magic, 1977). Roku 1982 Leiber v rozhovoru prohlásil, že když dal dohromady „četbu svého mládí, Roberta E. Howarda a Jamese Branche Cabella, tehdy víceméně vznikli Fafhrd a Šedý Krysař – a k tomu jsem přidal svou skromnou znalost ság a severské mytologie.“ Fafhrda si představoval méně nadlidského než třeba Howardova Conana – popsal vytáhlého nordického bojovníka, v němž někteří přátelé poznali samotného autora – zatímco Šedý Krysař byl směsí energického přítele z university, Harryho Fishera, jenž Leibera seznámil s fantastikou, a podrazáckého boha Lokiho. Pole působnosti svých hrdinů, království Lankhmar, autor kdysi charakterizoval jako „Bagdád na břehu Pacifiku“.

Fritz Leiber (1910-) se narodil v Chicagu v rodině shakespearovského herce a nějaký čas kočoval s divadlem svého otce. Poté působil dvanáct let jako pomocný redaktor v Science Digest, než dosáhl prvního většího úspěchu s románem o čarodějnictví na vysokoškolské půdě Zásvětní manželka (Conjure Wife, 1943) a mohl se začít plně věnovat psaní. Kniha byla dvakrát zfilmována a upravena pro televizní seriál Okamžik hrůzy (Moment of Fear). Následovalo množství hororových povídek, sci-fi i příběhů typu „meč a magie“, které mu vysloužily nemálo obdivovatelů ve všech třech žánrech a titul „Velmistr americké fantastiky“. Následující povídka Fafhrda a Šedého Krysaře, v níž se oba hrdinové pohádají o děvče nadpřirozené krásy, patří k nejzábavnějším v celém Leiberově díle. Původně vznikla pro časopis Whispers v prosinci 1973.

•

Poznámka překladatele: Svět Ydkin, na němž leží i Lankhmar, je narážkou na „Edkin“ Samuela Butlera a ukazuje Leiberovu slušnou erudici v utopické literatuře. Butlerův Edkin je v českém překladu knihy přesmyčkou slova nikde, podobně jako originální znění titulu „Erewhon“ je přesmyčkou anglického nowhere. Překlad Ydkin, přesmyčka nikdy, v Leiberově originále Newhon, tedy nowhen, se odvolává jak na Leiberovu narážku na Butlera, tak na českou překladatelskou tradici.

Seveřanu Fafhrdovi se zdálo o velké hromadě zlata. Jižan Šedý Krysař, vždy o něco chytřejší, si nechával zdát o haldě diamantů. Ještě z ní sice nevybral všechny zahnědlé, ale už teď si říkal, že jeho jiskřivá halda musí mít daleko větší cenu než Fafhrdova lesklá hromada.

Jak ve svém snu věděl, o čem se zdá Fafhrdovi, zůstávalo všem tvorům v Ydkinu utajeno, snad krom Šílby Bezoké tváře a Ninguabla Sedmiokého, tedy Fafhrdova a Krysařova čarodějných mistrů. Možná oba sdíleli jedno velké, temné, skryté podvědomí.

Probudili se zároveň, Fafhrd však o poznání pomaleji, a posadili se.

V půli cesty mezi oběma kavalci stálo cosi, co okamžitě upoutalo veškerou jejich pozornost. Mělo to kolem čtyřiceti kilo, stopětačtyřiceti centimetrů, dlouhé rovné černé vlasy, pleť bílou jako slonovina a s dokonalou jemností vybroušené tvary, připomínající královskou šachovou figurku pečlivě vyřezanou z jediného měsíčního kamene. Cosi vypadalo na třináct, ale na rtech mu pohrával do sebe zahleděný úsměv sedmnácti let a lesk hlubokých zářivých očí odrážel ještě ledovce posledního glaciálu. Samozřejmě byla nahá.

„Je moje!“ prohlásil Šedý Krysař, neboť vždy tasil jako první.

„Ne, je moje!“ řekl Fafhrd skoro současně, ale úvodním ‚Ne‘ jasně naznačil, že Krysař byl první, nebo že to od něj alespoň čekal.

„Patřím jen sobě a nikomu jinému, vyjma dvou nebo tří poloďáblů v mužské podobě,“ pravilo nahé děvčátko, ač je přitom postupně obdařilo značně lascivním pohledem nymfy.

„Poperu se o ni,“ navrhl Krysař.

„A já taky,“ přijal výzvu Fafhrd a zvolna vytáhl z pochvy u kavalce Graywand.

Krysař učinil totéž s pytlíkem z potkaní kůže a svým skalpelem.

Oba hrdinové vstali z lehátek.

V témže okamžiku se za dívkou z čista jasna zhmotnily dvě postavy. Obě měly dobrých devět stop a musely se ohýbat, aby neprorazily strop. Jejich špičaté uši zdobily pavučiny. Návštěvník na Krysařově straně byl černé barvy tepaného železa. Hbitě vytasil meč, na pohled vyrobený ze stejného materiálu.

Druhý příchozí – tímto však barvy vybělené kosti – vytáhl meč stříbrného lesku, nejspíše z pocínované oceli.

Krysařův obr vedl těžký úder na jižanovu lebku. Krysař vykryl ránu v prime a srazil protivníkovu zbraň nalevo. Vzápětí sekl napříč, uťal černému démonu hlavu, a ta přistála na zem s dutým zaduněním.

Bílý ifrít se pokusil o přímočarý sek shora. Seveřan však jeho výpad zachytil švihem proti směru hodinových ručiček a odrazil meč tak těsně, že stříbřité ostří minulo jeho spánek jen o vlásek. To už měl však ďábel čepel v těle.

Nymfička zatím znechuceně dupla bosou patou a vypařila se do vzduchu či snad do Limba.

Krysař si chtěl otřít rapír o povlečení na kavalci, zjistil však, že toho není třeba. Pokrčil rameny. „Jaké tě stihlo neštěstí, příteli,“ pravil posměšně. „Neužiješ si pohled na tu roztomilou žabku, jak se rozvaluje na tvé hromadě zlata.“

Fafhrd si došel ke svému kavalci otřít Graywand, leč nenašel na něm krev. Zamračil se. „Máš to zlé, nejlepší příteli,“ poznamenal soucitně. „Nevstoupíš k ní a nespatříš, jak se s dívčí nespoutaností toužebně svíjí na loži z diamantů, bělostnou kůži posetou chladnými odlesky tvrdých kamenů.“

„Přestaň s tím zžeštilým básněním a pověz, jak víš, že se mi zdálo o diamantech.“

„Jak?“ zeptal se Fafhrd sám sebe. Po chvíli Krysaře odbyl, řka: „Asi tak, jako víš ty, že se mi zdálo o zlatě.“

V témž okamžiku obě nezvykle dlouhé mrtvoly zmizely i s uříznutou hlavou.

Fafhrd vážným hlasem poznamenal: „Krysaři, začínám věřit, že v událostech dnešního rána byly zapojeny nadpřirozené síly.“

„Nebo halucinace, ó mudrci,“ opáčil mrzutě Krysař.

„Nikolivěk,“ opravil ho Fafhrd, „hleď, zanechali po sobě zbraně.“

„Vskutku,“ uznal jižan a chtivě si prohlédl černou i pocínovanou čepel. „Na Curiově dvoře je slušně prodáme.“

Velký lankhmarský gong, jasně slyšitelný i přes silnou zeď, odbil dvanáct pohřebních úderů poledne, času, v němž hrobaři prvně noří rýče do země.

„To je znamení,“ pravil Fafhrd. „Teď známe zdroj té temné síly. Země stínů, konečná všech pohřbů.“

„Ano,“ přisvědčil Krysař. „Kníže Smrť se po nás zase jednou natáhl.“

Fafhrd si studenou vodou z velkého škopku u stěny opláchl obličej. „Ale ano,“ říkal mezi cákáním, „alespoň to byla pěkná návnada. Byť jen zahlédnout takové pomilováníhodné stvoření báječně zlepší chuť k snídani.“

„Jistě,“ odpověděl Krysař, pevně sevřel víčka a omyl si tvář plnou dlaní světlé pálenky. „Právě takový čerstvý předkrm, jakým byla ona, polechtá tvůj satyrský chtíč po právě vykvetlých pannách.“

Cákání utichlo a v nastalém tichu se Fafhrd nevinně otázal: „Tak satyrský chtíč!?“

přeložil Robert Tschorn

BEZ BÁZNĚ A HANY

ROBERT BLOCH

Následující povídka je příkladem neutuchajícího zájmu moderní humorné fantastiky o dračí motiv. Robert Bloch, zřejmě nejvíce známý románem Psycho (Argo, 1995) z roku 1959 a stejnojmenným Hitchcockovým filmem, zde novátorsky zpracovává postupy starých ság, do dvacátého století uvedených F. Ansteyem, a jasně ukazuje, že umí psát i vtipnou fantasy plnou svého typického „hřbitovního humoru“. Ač se Bloch v začátcích zaobíral především horory, talent k psaní komické fantastiky projevu v sérii příběhů Leftyho Feepa, jimiž ve čtyřicátých letech přispíval do časopisu Fantastic Adventures. Jednotlivé eskapády nezdolného srandisty nejlépe charakterizují jejich názvy: Čas raní všechny léky (Time Wounds All Heels), Cuk, zabiják obrů (Jerk the Giant Killer), Džin se světle hnědými vlasy (Genie with the Light Brown Hair) a Zatuhlík (Stuporman). Nadšení, s jakým se seriál setkal, udrželo Blocha u psaní humorné fantastiky po celý zbytek života a jedna z posledních povídek, které napsal, Norek a Cvokař (The Shrink and the Mink), se zjevně vrací k Leftymu Feepovi.

Robert Bloch (1917-1994) se narodil v Chicagu, sídle legendárního plátku Weird Tales, a tudíž nepřekvapuje, že první hororové povídky otiskl právě na těchto stránkách. Brzy však rozšířil autorský záběr, dal volný průchod svému záhrobně černému smyslu pro humor a začal parodovat celou řadu spisovatelů nadpřirozené prózy od H. P. Lovecrafta až po Stephena Kinga. Úspěch Psycha mu otevřel dveře filmových studií, napsal tedy několik scénářů, pro společnost Hollywood Pictures a pro anglickou firmu Amicus přepracoval do filmové podoby několik svých povídek. Na First World Fantasy Convention v roce 1975 mu byla udělena cena za celoživotní dílo. Zemřel v roce 1994 jako jedna z vůdčích osobností fantastické prózy.

Jeho talent však žije dál, především pak v povídkách, jako je následující bujará groteska o potulném rytíři v Americe třicátých let, v níž je Blochovi literárním vzorem bezesporu Damon Runyon, slavný kronikář drsných postav s něžným srdcem. Příběh, prvně otištěný v Unknown Worlds v listopadu 1942, důsledně napodobuje Runyonovu techniku vyprávění v přítomném čase, ale zároveň překypuje Blochovou nezaměnitelnou vynalézavou komikou.

•

Dupu na plyn, do náklaďáku mi táhne průvan a ven lítaj kletby, protože jsem nejspíš ráno vyrazil špatnou nohou.

Za starejch časů pořád vykládám, jak vypadnu, koupím si na venkově farmu a pěstuju kuřata. Tak teď mám slepičárnu a nejradši bych zase vyváděl jak tenkrát.

Zas to na mě padá, ale dneska v červenejch. Třeba máte tu kliku a netrčíte někde v Illinois nebo v Indianě, takže vám to trochu popíšu, abyste věděli, o čem mluvím.

Ráno mě ve čtyry probudí padesát tisíc ptáků, co si pod mým oknem udělaj komunistickou manifestaci. Na dvoře se natáhnu přes vozejk, protože jdu málem poslepu ke studně na opačným konci. Když se oblíknu, půl hodiny špásuju s padesáti kuřatama, co je beru na trh, a než s nima skončím, mám na hlavě víc peří než senátor na volební schůzi v indiánský rezervaci. Naložím tu verbež na korbu, odvezu ji padesát mil do města, prodám se ztrátou a bez snídaně fičim zpátky.

Najim se až v hospodě u silnice, kde musim vysolit deset babek Tenkýmu Tomovi Malloonovi za ochranu.

Tak to se mnou vypadá, a tudíž je jasný, že zrovna neskáču nadšením. Nezbejvá než zatnout zuby a přimáčknout na ně flašku, co si vždycky beru na cestu zpátky.

Pár loků a je mi líp, málem bych přestal skuhrat a kňučet, když najednou vidim na silnici ceduli.

Nevim, jak se na to díváte vy, ale se mnou je to takhle. Cedule na silnici mi lezou krkem a nejhorší betl ze všech jsou ty s reklamou na Siamskou pěnu na holení.

Stojí jich u cesty vždycky pár za sebou a na každý je jeden veršík, takže si za chvíli přečtete celou básničku o Siamský pěně na holení. Zní to jako říkanky Matky husy, co je cpou dětem, a poezie tý husy mi leze krkem odjakživa.

Když se blíží první, pustim páru a dám si loka. Stejně si tu ceduli přečtu, protože to tak je vždycky. Stojí na ní:

STAČÍ SVÉMU ZEVNĚJŠKU

Za chvíli je na další ceduli:

VĚNOVAT JEN CHVÍLI

Hnedle jsem u další a na tý je napsaný:

BŘITVU DOBŘE NABROUSIT

A najednou mam daleko lepší náladu, protože doufám, že to někdo zmotá a na čtvrtý tabuli bude konečně stát:

A PODŘEZAT SI ŽÍLY!

Nemůžu se dočkat, až k tý poslední dorazim a natahuju voči do dálky, kdy už ji uvidim. Vtom dupnu na brzdy.

Ne, nestojí tam čtvrtej veršík. Přes silnici si to místo něj štráduje nějaká divná věc. Dvě divný věci.

Jedna z nich je kůň. Aspoň to vypadá spíš jako kůň než cokoli jinýho, co jsem schopnej zmerčit po čtyřech panákách. Je to kůň s pitomou celtou nebo dekou na hrbu, a ta mu visí až na kopyta. Na hlavě má nějakou masku s dírama na voči, jako by se zrovna přihlásil ke Ku Klux Klanu.

Ta druhá věc na něm jede. Od hlavy k patě se blejská stříbrem a nahoře z ní trčí péřovej chochol. Vypadá to jako člověk, v jedny ruce to drží dlouhý špičatý bidlo a v druhý víko od popelnice.

U tý potvory si můžu bejt jistej jedinou věcí. Není to žokej ani popelář.

Když popojedu krapet blíž, mý pomněnkový voči mi prozraděj, že civim na chlápka navlečenýho do brnění a že to bidlo je čtyřmetrový kopí s žiletkou na konci.

Co je zač a proč je tak vyhastrošenej, to by mohlo zajímat pár lidí například od místní policie, ale k tý já mám docela daleko. Taky to mám eště dost daleko k Tenkýmu Tommy Malloonovi, kterej už čeká na mejch deset babek výpalnýho.

Takže vystrkuju hlavu z okýnka a slušně, i když dost nahlas tu plechovku na silnici požádám: „Kámo, koukej mi táhnout z cesty!“

Což se hned ukáže jako chyba, v červenejch a ani jeden trumf.

Rapl v plechový kazajce jenom dál civí na můj náklaďák a akorát pohodí hlavou, když zahlídne, jak mi z chladiče syčí pára. Šlapu na plyn, až mi vejfuk zatroubí jak trombón, a vypadá to, že se plecháč rozhoupal.

„Hle!“ zaduní z helmy. „Drak!“

Hned spustí kopí, zarazí tomu koni paty do žeber a dusá přímo proti mně.

„Za Anglii a Pendragona!“ snaží se přeřvat řinčení kovu a žene si to dál jako nedorostlej tank.

Tou čtyřmetrovou břitvou mi míří přímo na chladič a já naprosto nejsem zvědavej, aby mi voddělal motor, tak kousek uhejbám.

V tý chvíli mi špunt od vody vyletí vejš než státní dluh a z motoru se vyvalí dost páry a kraválu na tucet poslanců.

Kobyla se splaší, ten plecháč hekne, pustí kopí a to mi místo chladiče rozfláká přední sklo.

Dojde mi trpělivost. Zastavuju a pěkně zčerstva jdu na něj. „Tak hele, frajere,“ začínám klidně.

„Ha!“ ozve se zpod helmy. „Čaroděj!“ Mluvil tak blbě, že na to snad nikdy nezapomenu. „Staň, neb k tobě hovoří Pallagyn.“

Nemam zrovna náladu na projevy, tak jdu k němu a v ruce točim hasákem.

„Rozmlátils mi vokýnko, frajere. Šaškuješ na veřejný komunikaci. Já ti to – Ehe!“

Ehe! neříkám každej den, protože mě hned tak něco nerozhází, ale když ten chlápek sklouzne z koně a jde na mě, mává při tom slušně nabroušeným dvoumetrovým mečem. A když vám jde taková šavle po krku, na nějaký Ehe! se moc nekouká.

Taky si řikám, že bych se měl sehnout, nebo mi oholí najednou vlasy i fousy, a mám štěstí, protože ta plechárna není nijak hbitá.

Rychle se narovnám a dám mu hasákem na budku.

Nic se neděje.

Ocelář spouští meč a zase řve, načež zase dostane hasákem přes makovici. Furt nic. Zkoušim to do třetice, hasák rupne.

Pak mě ten chlápek chytí oběma rukama a já to mam spočtený.

Na chvíli mam černo a jenom vidim, jak u pasu hmatá po žabikuchu. Rychle mu tam strkám nohu.

Nemůžu nic jinýho než tlačit dopředu, ale to naštěstí zabírá. Nějakejch sto padesát liber starýho železa ztrácí rovnováhu a ten cápek vevnitř musí jít s nima. Padá na záda. Skáču mu na prsa a vytahuju žaluzie, co má zepředu na kokosce.

„Zadrž, stačilo!“ ozývá se zevnitř. „Smiluj se!“

„Fajn, frajere. Ale votevři tu popelnici. Chci vidět ksicht toho pošuka, kvůli kterýmu se málem srazim s hromadou plechu.“

Vytáhnul vokenice a pod nima je vidět zrudlej ciferník se zrzavejma kotletama. Zahanbeně klopí modrý vočka.

„Jsi první, ó čaroději, kdož kdy pokořil sira Pallagyna z Černého hradce,“ zahučel.

Seskočím z něj, jako by měl na prsou elektrický křeslo. I když mám rád cvoky, vždycky jenom v podrážkách.

„Musim padat,“ utrousím směrem k němu. „Nevim, co jseš zač a proč se tu takhle producíruješ, a možná bych tě moh někde prásknout, ale mam dál na štrece co dělat, jasný? Spánembohem.“

Vyrážím pryč a ještě se ohlídnu přes rameno: „Mimochodem, taky nejsem žádnej O. Čaroděj.“

„Ale vskutku jsi,“ povídá ten chlápek, co si říká sir Pallagyn, a pomalu se se strašným rachotem zvedá. „Jsi čaroděj, neb tvým ořem je drak dštící oheň a páru.“

Pomyslím na ten voheň a páru, co asi teď dští Tenkej Tommy Malloon, nevěnuju mu tudíž pozornost a mířim dál k náklaďáku. Vtom se za mnou ten Pallagyn rozeběhne a cestou ječí: „Počkej!“

„A na co?“

„Po právu souboje ti náleží můj oř a zbroj.“

Vtom se mi v bedně něco rozsvítí, a i když to může bejt jenom slabá sedma, nepustim to. „Počkej chvilku. Odkaď jseš a co to tu vyvádíš?“

„Jak jsem již byl pravil, ó čaroději,“ povídá on. „Jsem sir Pallagyn z Černého hradce a kouzly mne sem vyslal mág Merlin z Artušova hradu Camelot. A vyvádím jen svého koně, který ti náleží právem vítěze,“ dodává a táhne ke mně svojí kobylu.

Nezmůžu se na nic lepšího než: „Co?“

„Co svému přemožiteli ti musím dát svého oře a zbraně.“ Rezolutně přitom přikyvuje, takže vrže jako rezavá drátěnka. „Řekl bych, že až se o tom Merlin doslechne, bude se moc zlobit.“

„Merlin?“

„Merlin, Šedý čaroděj, jenž mne vyslal na tuto pouť,“ vysvětluje ten chlap. „Poslal mne napřed časem nalézt a získat Kappadocký taburet.“

Vidíte, že umím pravopis cizích slov, takže nejsem zas až takovej buran, a když se snažim, slušně mi to pálí.

Je mi jasný, že mám co do činění s pošukem nejhoršího kalibru, ale přesto ty bláboly dávaji smysl. Hned vidim toho krále Artuše s Merlinem i chlápky v plechovkách, co se jim říká rytíři a ve skutečnosti jsou to Artušovy gorily. Povalujou se kolem velkýho stolu v nějaký klenutý díře a v jednom kuse dělaji trable a vyrážejí na poutě, což vypadá tak, že šlohnou na co přijdou a vobtahujou cizejm rytířům ženský.

Ale to se děje tak aspoň sto let zpátky někde v Evropě, než vyměněji popelnice za barevný košile a daji se do vydírání na organizovaný bázi.

Ale ta věc s cestováním časem je úplně ulítlá, když nebaštíte Einsteinovou teorii, což není můj případ, protože já radši Jane Fondovou.

V každým případě je to přinejmenším nezvyklý, tak tomu chlápkovi povídám: „Snažíš se mi namluvit, že jedeš z dvora krále Artuše a nějakej kouzelník tě sem poslal něco hledat?“

„Pravdu díš, ó čaroději. Merlin pravil, že mi tu nedáte víry,“ povídá smutně Pallagyn. Začíná si žvejkat knír, jen tak bez másla. Vypadá málem, jako by dělal na funuse konkurs na plačku.

„Ale já ti věřim, kámo,“ povídám, abych ho trochu povzbudil a taky co nejrychlejš vypad.

„Pak přijmi mého oře a zbroj – žádá si to právo souboje,“ trvá na svým.

V tý chvíli si říkám, že bych si dal spíš panáka. Dám si ho. Hned se cejtim líp. Vylezu z kabiny a jdu k ty herce. „Netušim, co bych s tim čtyřnohým bušlem dělal,“ povídám, „nebo s tou manikúrou, co s ní máváš. Ale když ti to udělá dobře, vemu je s sebou.“

Beru teda koně a po rampě vzadu na korbě ho strkám nahoru. Pallagyn mi mezitim hází na sedadlo svůj ocelářskej dres.

„Dám ti to na draka.“

„Tohle není žádnej drak,“ vysvětluju mu. „To je fordka.“

„Fordka? O takovém tvoru Merlin nemluvil.“ Škrábe se nahoru za svou toaletní výbavou a evidentně se bojí, aby ho nepokousal volant.

„Hej, co tam tropíš?“

„Následuji tě, ó čaroději. Oř i zbroj teď patří tobě, ale já s nimi musím do zajetí. Tak praví zákon rytířské pouti.“

„Tobě z těch zákonů už nějak šibe. Hele, poslyš, nemám rád stopaře…“

Vtom mrknu na kukačky a vidim, že je skoro deset a já mam bejt u Tenkýho Toma Malloona v osum. Tak si řikám, proč ne? Kousek toho mešuge svezu, vyhodim ho na nějakým klidným místě a rychle na něj zapomenu. Možná se zeptám, jestli se někdo neztratil z Baycrestu, což je náš místní cvokhaus, a pošlu je za nim. Tak jako tak mám co dělat, tudíž startuju a jedu.

Když to cukne, Pallagyn zasyčí pod fousama, takže se ho zeptám: „Co se děje, frajere, máš žízeň?“

„Ne,“ sotva ze sebe vypraví. „My letíme!“

„Máme tam s bídou osmdesát. Podívej se budík.“

„Osmdesát co? Budík?“

V palici mi to drnčí jak hrací automat na dobročinným bazaru. Ten fešák to nehraje! Znova skouknu to jeho brnění a vidim, že je to solidní zboží, žádnej maškarní kostým, ale tlustý železo s maličkejma zlatejma a stříbrnejma vzorkama. A neví, co je auťák nebo tachometr!

„To chce panáka,“ povídám, dávám si první lok a pak mu podávám láhev.

„Medovina?“ ptá se.

„Ne, Haig&Haig, cvakni si.“

Otočí flašku dnem nahoru a dá si pořádnýho loka. Pak šíleně zařve a zrudne tak, že se na něm ty zrzavý kotlety zdaji skoro blond.

„Zaklel jsi mě!“ ječí. „Zlý černokněžníku!“

„Pohov. Za chvilku vychladneš. Kromě toho nejsem žádnej kouzelník, ale farmář, tak s tim přestaň. Jedu pozdě s výpalným.“

Za chvilku se mu udělá líp a začíná se mě vyptávat. Než mi to dojde, vykládám mu, co jsem zač a co dělám, a po dalším loku už mi ani nepřijde tak divnej.

I když vykládá, jak ho začaroval ten pošuk Merlin a poslal ho na cestu časem, v pohodě mu to baštim. Nakonec se sesypu a povim mu, ať mi říká Butchi. Za pár minut jsme kámoši, jak kdybysme spolu seděli.

„Můžeš mě zvát Pallagynem,“ povídá.

„Fajn, Pale. Dáš si loka?“

Tentokrát si dává lepšího bacha a asi mu to chutná, protože se olízne a ani nezčervená.

„Mohu znát cíl tvé cesty, ó Butchi?“ zeptá se asi za minutu.

Ukážu mu na barák, ke kterýmu se právě blížíme. Je to zájezdní hospoda „U bludnýho kořene“ a právě v týhle krysí díře si Tenkej Tommy Malloon odkládá klobouk a futrál na stříkačku.

Vysvětluju to Palovi.

„Nevypadá to jako díra pro krysu,“ neodpustí si poznámku.

„Krysí díra je všude, kam páchne Tenkej Tommy,“ povídám, „protože Tenkej Tommy je krysa. Teďka musim dovnitř a zaplatit deset dolarů za ochranu, nebo mi zaleje louhem vojtěšku.“

„Co tím míníš?“

„Koukni, Pale. Mám takovou farmičku a musim solit Tenkýmu Tomovi deset babek tejdně, nebo budu mít problémy, jako třeba drcený sklo ve šrotu pro kuřata nebo plechový vajíčko v silu.“

„Platíš mu, aby ti barbaři nezpustošili polnosti? Nebude lepší nalézti nájezdníků a ztrestat jich?“

„Ale já vim, kdo mi zrasí statek, když nezaplatim,“ vysvětluju. „Tenkej Tommy.“

„Myslím, že chápu tvé trápení. Jsi nevolník a Tenký Tomáš tvůj lenní pán.“

Z týhle poznámky a tónu, kterým to Pallagyn řiká, se cejtím jako vůl. A mam už moc v hlavě, než abych to jen tak přešel.

„Nejsem žádnej nevolník,“ řvu na něj. „Vlastně už dlouho čekám na to, až tomu Tenkýmu Tomovi zmaluju ciferník. Dneska nedostane žádnejch deset babek a já mu to vpálim přímo do toho, co nazejvá svým ksichtem.“

Pallagyn se zuřivě soustředí. Nezdá se, že by nějak zvlášť uměl gramatiku, ale to základní pochytí a začne se usmívat.

„Mluvíš jako pravý rytíř. Doprovodím tě a pomohu ti v tvém nesnadném poslání, neb v srdci nalézám příchylnost k tvému nezvratnému záměru a opovržení Tenkým Tomášem.“

„Zůstaneš sedět, kde jsi,“ vpadám mu do řeči. „Tohle zmáknu sám. Tenkej Tommy nerad vidí, když mu přes den do podniku lezou cizí lidi bez pozvání, a ty jseš v těch hadrech krapet nápadnej. Zůstaneš tady a dáš si panáka.“

Vyskočím z auta a zvostra štráduju do putyky.

Srdce mi klepe taky pěkně zvostra, protože se chystám na takovou věc, že brzo může přestat tlouct úplně. Když jde o prachy, Tenkej Tommy se občas naštve.

Dojdu k baru, tam stojí Tenkej Tommy v boxerskejch rukavicích a leští sklenice. Akorát že nemá boxerský rukavice, ale holý ruce.

Tenkej Tommy není zrovna tenkej, abyste rozuměli, ale říká se mu tak, protože váží tak tři sta padesát liber – svlečenej – a to je jednou za měsíc, když se koupe.

„Tak to seš ty!“ zařve na mě hlasem otrlýho bachaře.

„Nazdar, Tenkej Tommy,“ zdravím. „Jak jdou kšefty?“

„To ti povím názorně, když pěkně zhurta nevysolíš těch deset škeblí,“ zavrčí Tenkej Tommy. „Všichni už svoje dávno vyplázli. Čekám tu dvě hodiny, abych moh s vejplatou do banky.“

„Klidně běž,“ povídám, „já tě nezdržuju.“

Tenkej Tommy odloží půllitr, co právě pucuje, a nahne se přes barpult. „Koukej to vypláznout,“ procedí skrz zuby. Řezáky má velký žlutý a dohromady to není nijak příjemnej škleb.

Zašklebím se na něj taky, protože nevidí, jak se mi klepou kolena.

„Nic pro tebe nemam, Tommy,“ vypravím ze sebe. „Vlastně kvůli tomu jsem tady, abych ti řek, že už tvoji ochranu nepotřebuju.“

„Ha!“ zařve Tenkej Tommy, práskne do baru a hned ho na svoji váhu překvapivě rychle oběhne. „Bertrame! Roscoe!“

Bertram a Roscoe jsou Tomovi číšníci, ale stěží je volá, aby mě obsloužili.

Hnedka vyběhnou zezadu a je jasný, že s podobnejma situacema mají svý zkušenosti, protože Bertram si nese těžkej obuch a Roscoe má v ruce kudlu. Jsem z toho nervózní, protože do skauta určitě nechodí.

Než si to všechno pořádně prohlídnu, Tenkej Tommy je u mě a pěstí mi míří na hubu. Právě včas se sehnu, ale Tenkej Tommy mě druhou rukou praští ze strany a já se poroučím přes celej výčep. Spadnu přes židli, a než vstanu, už mě jdou obsloužit Bertram s Roscoem. Přesnějc řečeno, jeden sbírá tu sesli, co jsem se přes ni přerazil, a chce mě s ní mácnout po hlavě.

Zaječim a hmátnu na stole po slánce. Narvu ji Bertramovi do krku a zrovna se chystám nasypat Roscoeovi do vočí trochu pepře, když si to přihasí Tenkej Tommy, veme mu žabikuch a zatlačí mě do rohu.

Vtom něco zarachotí u dveří a ozve se řev: „Oho! Za Pendragona a Pallagyna!“

Do výčepu vkluše sir Pallagyn. V jedný ruce má svůj meč, v druhý prázdnou flašku a po krk překypuje odvahou.

Napřed hází flašku, která trefí Bertrama ze strany na budku, zrovna když si vytahuje z huby slánku. Číšník zasténá, složí se na zem a Roscoe s Tomem se otočí.

„Co je to za ufouna?“ poznamená Tenkej Tommy.

„Nevim,“ povídá Roscoe a couvá před Pallagynem a jeho mečem. Vzhledem k tomu, že se nekouká pod nohy, zakopne o židli a spadne držkou rovnou do plivátka. Pallagyn mu už chce jednu seknout, když mě Tenkej Tommy nechá bejt a vodfrkne si.

Chytá do jedny ruky pendrek i kudlu a hází je na Pallagyna. Tomu se obojí samozřejmě odrazí od helmy, takže Tenkej Tommy zprubne židli. To taky nezabere, tak zvedne stůl.

Pallagyna to mírně překvapí a vyráží po něm. Tenkej Tommy ustupuje.

„Ne… ne,“ povídá. Najednou hrabe v kapse a vytahuje plechovou stříkačku na olovnatý zplodiny.

„Bacha!“ křičim a snažim se k Tommymu dostat dřív, než stačí vystřelit. „K zemi, Pale, sehnout!“

Pallagyn se sehne, ale běží dál, protože má tak těžký brnění, že kdyby zastavil, spadne.

Střela mu proletí nad přilbou, ale sir Pallagyn běží dál a vráží okovanou hlavou Tenkýmu Tommymu přímo do pupku. Tenkej Tommy hekne akorát: „Úuuu-uuf!“ a posadí se na zadek. Chytí se za panděro v místě, kde to schytá helmou, a nezdravě zezelená.

Pallagyn napřáhne meč, ale já povídám: „Nech to plavat. Dostal svou lekci.“

Cestou ven slyšim, jak Tenkej Tommy sípe: „Co je to za chlapa?.“

„Toho si teď platím na vochranu,“ povídám. „Takže na tvým místě bych si vodpustil granáty v silážní jámě, protože na vajíčka je alergickej.“

Vyjdeme ven a vlezeme do náklaďáku.

„Díky, kámo,“ povídám. „Poplašíš tu gorilu a eště mi zachráníš život. Jsem ti dlužnej, ať seš kdo chceš, a kdyby Tenkej Tommy netočil takový slivky, vemu tě zpátky a dáme si panáka.“

„Toť vskutku nic není,“ povídá Pallagyn.

„Jednou ti to voplatim, Pale. Jseš můj kámoš.“

„Myslím, že mi můžeš pomoci hned.“

„Jak?“

„S mým posláním přeci. Merlin mne vyslal vyhledat Kappadocký taburet.“

„Ale já o těch novejch nočních klubech nic nevim,“ povídám. „Z města už jsem dávno vypad.“

„Kappadocký taburet,“ povídá Pallagyn, jako by mě neslyšel, „jest podstavec na němž spočine Svatý grál, až jej jednoho dne nalezneme.“

„Svatej grál?“

Pallagyn mi začne vykládat šílenou story, jak bydlí na hradě s králem Artušem a stovkou dalších ranařů, co jsou rytíři jako on. Jestli tomu správně rozumim, dennodenně seději kolem stolu, nalejvaji se a mlátěji mezi sebou, takže je ten Artuš asi moc nezvládá.

Mozek gangu je nějakej Merlin, kterej má velký slovo v kouzelnickejch odborech. Artušovy hochy pořád někam posílá zachraňovat unesený dámičky nebo pobíjet cizí gangy, ale doopravdy ho zajímá jenom tenhle Svatej grál.

Nechytám přesně, co to ten Svatej grál je, leda snad nějakej pohár pro vítěze, kterej dali ve středověku omylem do frcu. Každej po něm ale strašně pase, včetně velkejch bossů z gangu, jako je sir Galahad nebo sir Lancelot.

Když o nich Pallagyn mluví, vzpomínám si, že už vo nich vim, tak se ho dál vyptávám a on mi říká fůru o dávnejch časech a rytířích a jak žijou a o turnajích – což je něco jako fotbal, ale bez těch platů – a o spoustě dalších věcí, o něž mám jako amérskej učenec nemalej zájem.

Ale abych to krapet zkrátil, Merlin se toho Svatýho grálu furt nemůže domáknout, i když v jednom kuse posílá hledat další chlápky. Ale jinak je to koumes, protože se například dovede na něčem pořádně sjet a pak koukat do budoucnosti. Například říká Artušovi, že bude mít brzo problémy, což Pallagyn potvrzuje, protože sám vidí, jak mu sir Lancelot začíná lízt do zelí. Ale drby stranou; jiná věc, co Merlin vidí v budoucnosti, je ten Kappadockej taburet, posvátná relikvie, co na ní má jednou spočinout Svatej grál.

Takže ten starej rapl si jednou zavolá sira Pallagyna a povídá, že ho pošle na pouť k větší slávě Británie a ať sežene ten podstavec pod Svatej grál a vrátí se s nim.

Nemůže mu jinak pomoct, než že ho začaruje a pošle ho dopředu do doby, v který Taburet poprvý jasně vidí.

Taky mu poví něco málo o době a zemi, nasype na něj špetku pudru a milej sir Pallagyn najednou sedí na svým koni uprostřed okresní silnice, kde do něj málem vrazim.

„Takový historce se věří dost těžko,“ poznamenám, když Pallagyn domluví.

„Jsem tu,“ opáčí rytíř, a co mi na to má jinýho říct.

Chvilku mám dojem, že si dovedu představit, jak se asi cejtí, když ho vyexpedujou časem na neprobádaný území bez automapy. A protože je to prima chlap a zachrání mi život, říkám si, že to můžu aspoň zkusit.

„Nekváknul ten dědek aspoň něco, kde má ten taburet bejt?“ zeptám se ho.

„Merlin? Zajisté, říkal, že jej spatřil v Domě minulosti.“

„V jakým domě?“

„Myslím, že pravil v Domě minulosti.“

„O tom nevim,“ povídám, „jestli ovšem nemyslí krematorium. Ale na to, abys mě tam dostal, je dneska moc velký vedro.“

Tohle už říkám, když vjíždíme ke mně do dvora, a zastavuju.

„Dáme si nějakej dlabanec,“ navrhuju. „Třeba něco vykoumáme.“

„Dlabanec?“

„Futro. Gáblík. Chleba.“

„Tady?“

„Samo. Tady mám hodovní síň.“

Pomůžu Pallagynovi z kabiny a vemu ho dovnitř. Když patlám svačinu, sedí u mě v kuchyni a dává mi kila potrhlejch otázek. Nechápe vůbec nic.

Vyjde najevo, že za jeho časů nemaji civilizace ani co by se za nehet vešlo. Neví, co je to sporák nebo plyn, a když mi poví, že v životě neviděl elektrický světlo, chápu, proč se tomu říká doba temna.

Tak mu všechno vykládám, o autech, o vlakách a letadlech a traktorech a parníkách a pak se pustim do toho, jak u nás lidi žijou.

Vysvětlim mu, co je placení za ochranu, politika a volby. Pak se pustim do vědy – kulomety a slznej plyn a vajíčkový granáty a otisky prstů – všecky výdobytky pokroku.

Je dost těžký vysvětlovat takový věci tak neznalýmu chlápkovi jako Pallagyn, ale je za to tak vděčnej, že mu nic nezatajím.

Dokonce mu musim ukázat, jak se jí příborem, poněvadž vyjde najevo, že na dvoře krále Artuše se na správný stolování moc nedá.

Nejsem ale žádnej učitel a navíc nám to nijak nepomáhá s Pallagynovým problémem, což znamená stopit někde ten jeho taburet.

Tak se ho začnu zase vyptávat od začátku, co je to zač a jak to vypadá a kde to podle toho magora Merlina máme hledat.

Jediný, co dá jakž takž dohromady, je ten Dům minulosti, co ho Merlin viděl, když byl mimo.

„Veliká stavba,“ povídá. „A Taburet střeží bojovníci v modrém.“

„Strážnice?“ navrhuju.

„Je v průsvitné rakvi.“

Nic takovýho nikdy nevídám, i když slyším, že Smraďocha Raffelana do takový loni ukládaj, když schytá svou dávku broků do panděra.

„Je na něj vidět, nesmíš se jej však dotknout,“ vzpomene si.

Najednou mi to dojde.

„Je to pod sklem. V muzeu.“

„Sklem?“

„To nech plavat. Jasně – hlídači. Dům minulosti. Je to v muzeu ve městě.“

Povídám mu, co je to muzeum, a pak začnu přemejšlet.

„Napřed musíme zjistit, kde to je. Pak vykoumáme, jak to votočit.“

„Votočit?“

„Šlohnout, kámo. Řekni, víš, jak to vypadá?“

„Zajisté. Merlin mi jej popsal do poslední drobnosti, abych se nezmýlil a nedonesl špatný taburet.“

„Fajn. Tak ven s tim.“

„Tedy, jest to jen dřevěný podnos z hrubých prken, v rozích mající čtvero krátkých noh. Barvou jest hnědý a na výšku má stěží čtyři dlaně. Prostý je, postrádaje ozdob, neb kappadočtí otcové jej stesali toliko nahrubo.“

„Fajn,“ povídám, „asi si to dokážu představit. Počkej tady a rozšiřuj si vzdělání.“

A strčím mu starý číslo magazínu pro pány. Jdu do sklepa, a když se za chvíli vrátím, naproti mi řinčí sir Pallagyn, voči navrch hlavy.

„Prosím pověz, kdo je tato sličná dáma?“ ptá se a ukazuje na dobře vyvinutou kost v bikinách. „Věru připomíná Jezerní paní, ale má víc, větší…“

„Přesně tak, kámo, daleko víc, a v červenejch. Ale mrkni, tohleto hledáš?“

„U Grálu, přesně tohle! Odkud jsi jej získal?“

„Vobyčejnej starej krám, co jsem našel dole ve sklepě. Podnožka, ale strhal jsem z ní čalouny a vodřel lak. Teď ti zbejvá jenom dokopat Merlina, ať mávne hůlčičkou a veme si tě zpátky, a ty mu dodáš objednaný zboží. Dědek nic nepozná, a nám to ušetří fůru trablů.“

Pallagyn krapet zchladne a zase si začíná žmoulat ten svůj zrzavej knír.

„Obávám se, sire Butchi, že tvé mravy nepatří k nejvzornějším. Mám poslání a nesrovnává se s mým svědomím donésti falešný taburet.“

A mam to. Samozřejmě můžu ty popelnici povědět, ať si jde dál po svejch, ale mám pocit, že mu něco dlužim.

„Za vteřinku to máme v suchu, Pale. Běž ven a strč si tu herku do stáje, než jsi zpátky, zařídím to.“

„Na svou čest?“ ptá se a začíná se zas usmívat.

„Samo. Ruku na to.“

Chvíli se rozhlíží, na co.

„Nech to plavat,“ povídám. „Postarej se o koně a nech to na mně.“

Vykodrcá se ven a já začnu žhavit drát.

Když se vrátí, už jsem hotovej.

„Jdeme do auta. Podíváme se po tý tvý veteši.“

„Vskutku? Vydáváme se na pouť společně, sire Butchi?“

„Na nic se neptej. Jdeme.“

Vidim, že se nemůže rozloučit s tim časopisem, a když si všimne, že se koukám, zčervená.

„Obraz této sličné dámy bych rád vzal s sebou, jak jest zvykem potulných rytířů,“ přiznává a cpe si kočku pod helmu, takže jí za chvíli trčej jenom nohy na jeho čele.

„V pohodě, kámo. Ale jdeme, máme před sebou dlouhou štreku.“

Beru flašku, falešnej taburet a diamant na sklo, vlezu do kabiny a vyrážíme.

Je to dlouhá cesta a mam fůru času vyložit Pallagynovi, jak to v kraji chodí. Povídám, jak před chvílí volám do muzea a ptám se, jestli tu věc maji na skladě. Pak jim volám jiným hlasem, že jsem jako pošťák a mam pro ně prima brnění a že jim ho přivezu vokázat.

„Prima nápad, ne?“

„Já tomu nerozumím. Jak jsi volal do muzea, když je tak daleko…“

„Jsem přece čaroděj,“ povidám a nechám to plavat.

„Tvému plánu však stále nerozumím. Což brnění patří do Domu minulosti?“

„Je to starožitnost, ne? Dneska už všichni místo brnění nosej neprůstřelný vesty.“

„Ale jak nám to pomůže – votočit – Taburet?“

„To ti to nedochází? Vodnesu tě do muzea jako prázdný brnění. Tam se kouknem po tý taburetce. Postavím tě někam do rohu, a až to tam zavřou, vyřízneš diamantem vitrínu, čapneš taburet a místo něj tam strčíš moji podnožku, a ráno je zas všecko v pohodě. Prostý.“

„U Přesvaté Panny, toť pravý vrchol moudrosti!“

Sám přiznávám, že je to fikaný. Dostáváme se ale do hustšího provozu, takže zastavuju a povídám: „Odteďka už jseš jenom prázdný brnění. Vlezeš si vzadu na korbu, aby si nás zodpovědný občani moc nevšímali, a klidně si tam poležíš. Když dorazíme do muzea, vytáhnu tě a ty budeš držet a ani nemukneš. Jasný?“

„Na mou věru.“

Takže si Pallagyn naskočí dozadu, natáhne se a já razim do města. Než se vobjeví moc lidí, stihnu ještě pár rychlejch loků, protože co jsem do toho vlez, jsem krapet nervózní.

Ne že bych se nějak zhulákal, ale když dorazíme do centra, už necejtim nohy. Asi proto náhodou na červený trochu ťuknu nárazník auťáku před sebou. Vlastně ho ťuknu tak, že upadne.

Je to velkej černej Rolls, otevřou se dvířka, ven vykoukne ošklivej starej běloch a povídá:

„Kam čumíš, idiote!“

„Komu řikáte idiote, ksichte rozšláplá?“ odpovídám, protože bych z toho rád nějak vycouval.

„Aaaaaargh!“ povídá ten dědek a škrábe se z toho svýho pekáče. „Pojďte ven, Jeffersone, a pomozte mi s tím flákačem.“

Je legrační, že mě tak přesně ošacuje, když mě předtím v životě neviděl, ale svět je malej. Hlavně je malej na toho velikýho šoféra, co se stěží vysouká z předních dvířek. Není jenom velkej, ale má i dost zlej kukuč a jde přímo po mně se starochem v závěsu.

„Hoši, dejte si voraz a nohy do škopku,“ navrhuju diplomaticky, abych se vyhnul trablům. Ale ten dědek na mě nedá.

„Ukažte mi řidičák,“ zavrčí, „právě se chystám něco udělat s hulvátskejma řidičema, co nevidí semafor.“

„Jasan,“ povídá velkej šofér a strká mi velkej rudej ksicht do vokýnka. „Možná by jel krapet pomalejc, kdyby měl na každým voku monokla.“

„Počkat počkat. Je mi pekelně líto, že sem vám nabořil nárazník a pokazil náladu, ale spěchám do muzea s horkým zbožim. Vezu jim brnění, mam ho na korbě.“

Ukáže se, že to není nejlepší nápad, protože když předtím vidim, jak na mě jdou, hodim dozadu duchapřítomně flašku. Ty se hned chopí sir Pallagyn, takže když se dědek mrkne na korbu, válí se tam Pal a nasává.

Když vidí dědka, zarazí se s rukou na flašce a s flaškou v hubě zaklapne hledí.

„A co je tohle?“ vyštěkne starouš.

„Co?“

„Co dělá ta flaška skřípnutá v hledí tý helmy? A jaktože na ní drží ta ruka?“

„Nevim, pane. Tak to je od rána, co jsem to rozbalil.“

„Něco tu smrdí,“ nedá se starouš. „Tenkrát whisku nepili.“

„Je slušně stará,“ povídám.

„To je mi jasný,“ opáčí jedovatě, „soudě podle vašeho dechu. Pošlu tě za katr, chlastáš za volantem.“

„Hele,“ pípne velkej šofér Jefferson, „třeba ten auťák ani není jeho. To brnění moh někde šlohnout.“

Staroch se usměje jako vyšetřovatel na strážnici. „To mě ještě nenapadlo. Tak, pane,“ – a rychle se ke mně votočí – „když toho o tom brnění tolik víte, zřejmě mi můžete prozradit, kdo byl jeho původní majitel.“

„No… můžu… sir Pallagyn od Kulatýho stolu,“ vyrazim.

„Pallagyn? Pallagyn? O tom jsem nikdy neslyšel,“ vyštěkne ten dědek. „Ten u Kulatýho stolu neseděl.“

„V jednom kuse ležel pod nim,“ povídám. „Hrozně nasával.“

„Nesmysl! Co to na nás šijete, chlape?“

„Podívejte!“ zaječí Jefferson. „Whiska!“

Všichni se otočíme a jasně vidíme, jak hladina v láhvi klesá, protože Pallagyn zespoda tiše saje.

„Podvod!“ povídá dědek a praští do helmy hůlkou.

„No tak, kdes to ukrad?“ spustí Jefferson a chytí mě za límec. Starouš dál klepe holí do přilby.

„Ve jménu svatého Jiří, odstup!“ zařve Pallagyn. „Odstup, sic ti provětrám ledví, prašivý mouděnče!“

Dědek tam stojí s hůlkou ztuhlou v půli cesty a hubu má dokořán, jako by v ní chtěl chovat kanáry. Pal si všimne hole a vytáhne svůj meč.

„Tedy souboj?“ ječí dál.

Všude kolem občani trouběji na klaksony a civěji ven, jakmile ale uviději Pallagyna, jak stojí na korbě a mává žabikuchem, radši se rychle kliděj.

„Robot!“ vysouká ze sebe dědek.

„Sám půjdeš na robotu, zeměplaze,“ zvolá Pallagyn a začne mávat mečem staroušovi kolem kedlubny.

„Hej!“ zařve šofér a pustí mě. „Ať toho nechá!“ Vyjede po rytířovi, ale než se vyšplhá na korbu, dostane po hlavě flaškou od whisky. Gorila padne pozadu na zem a zůstane sedět na zadku. Dědek chvíli poskakuje kolem a pak zdrhne do auta.

„Jsem členem správní rady muzea,“ huláká. „A ať je ta věc cokoli, vystavovat ji nebudeme! Stejně v tom jsou čáry!“

V týhle chvíli se objeví první fízl, ale já rychle ukážu Palovi, ať se zase složí na korbu, a sám chytim policajta za knoflík.

„Tenhle chlap a jeho šofér do mě nacouvali,“ povídám. „A když si k tomu řidiči čuchnete, uvidíte, že je pěkně nacamranej. Ani se neudrží na nohou. Ten dědek je taky pěkně pod parou, ale já musim rychle do muzea se zásilkou, takže po nich ani nechci náhradu škody.“

„Hej…“ povídá ten modrej panáček, ale já už jsem v trapu. Než stačí zařvat ‚chyťte ho,‘ jsem už o pár ulic dál.

Cestou pucuju Pallagyna.

„A odteďka,“ povídám, „se nehneš, ať se děje co chce. Jasný?“

„Škyt,“ povídá Pallagyn.

„Do muzea tě dostanu, jenom když budeš pěkně zticha a ani se nehneš.“

„Škyt.“

„Tak jsme tu,“ povídám a zajíždim zezadu k velkýmu šedivýmu baráku.

„Škyt.“

„Sklapni,“ syknu.

Pallagyn si stáhne hledí.

„Ne, počkej.“ Pořád škytá, tak mu z čepice utrhnu chochol a nacpu mu ho do pusy.

„Teď drž klapačku a nech to na mně,“ povídám. Pod paži si strčím podnožku a do kapsy sklenářskej diamant. Pak otevřu vzadu korbu a stáhnu Pallagyna po rampě na zem.

„Au! Úuuf!“ sténá přes helmu.

„Ticho! Jdeme na to!“

Táhnout Pallagyna za ruce není žádná sranda, ale za chvíli ho vyvleču až k bráně. Stojí tam vrátnej.

„Nový brnění,“ povídám. „Kde tu máte železářství?“

„Vtipný. Nikdo mi neřekl, že mám čekat dodávku. No dobře, helfnu vám s tím. Doktor Peabody si to ráno uloží na místo.“

Podívá se na mě, a jak se snaží táhnout Pallagyna, je celej rudej.

„To je divný, jak je to těžký. Myslel jsem, že brnění je lehčí.“

„Je tam i spodní prádlo,“ povídám. „Co bude s tou pomocí?“

Zvedneme Pallagyna a neseme ho fůrou sálů do extra velký síně.

U stěn stojí jedno brnění vedle druhýho a pár jich dokonce visí od stropu na drátech, ale já málem vykřiknu, když vidina vitrínu uprostřed.

Za sklem tam na podstavci stojí úplně stejnej stoleček, jako ten, co ho vláčím pod pazuchou.

Položím svou podložku na zem a strážnej si jí poprvé všimne.

„Co má bejt tohle?“

„Brnění na tom má stát,“ objasňuju. „Je to souprava.“

„Jo tak. Opřeme to o zeď. Musím se vrátit na vrátnici.“

A jde pryč. Omrknu to kolem a vidim, že nikde není ani noha. Začíná se stmívat a vypadá to, že už zavírají.

„Jsme tu,“ šeptám.

„Škyt,“ povídá Pallagyn.

Otevře si helmu a zmerčí taburet.

„Vskutku, toť cíl mé cesty. Děkuji natisíckrát.“

„Zapomeň na to. Teď jenom počkej, až se víc setmí, a čmajzni ho.“

Dojdu k vitríně a zaťukám na ní.

„Hele,“ povídám, „máme kliku. Zezadu se otvírá. Ani nepotřebujem ten diamant.“

Ale Pallagyn mi nevěnuje pozornost. Rozhlíží se po brněních podél stěn.

„Gawain!“ vyhrkne.

„Co?“

„Toť na mou věru zbroj sira Gawaina! Rytíře Kulatého stolu!“

„Nekecej.“

„Ale ano. A tamhle visí štít s erbem sira Sagramora! Vskutku! Tam je pancíř Eldefordův, jenž je bratrancem siru Kayovi. A Maligaint…“

Drmolí jména starejch kámošů, řachtá kolem a ťuká na zašlej plech, ale mně to stejně připadá jako skládka za plotem leteckýho hřbitova.

„Jsem zas mezi přáteli,“ zalyká se Pal.

„Jo? Tim si nebuď tak jistej. Když se tady domáknou, co máš za lubem, tak tu končíš. Tak do toho. Nechci se tu dočkat penze.“ Postrčim ho k vitríně. „Budu hlídat dveře, kdyby někdo šel,“ zašeptám. „Ty vyměň taburety. Padej.“

Tak tam stojim, Pallagyn jde k vitríně a snaží se moc nechrastit. Je tu ticho, tma a na člověka padá hrůza.

Pallagyn má vitrínu hnedka otevřenou, ale vytáhnout taburet není taková sranda, poněvadž je přitlučenej k podstavci.

Potí se a supí, jak se ho snaží urvat, a já se klepu, že zburcuje strážný.

„Ten Merlin mi moc nevoní,“ poznamenám. „Měl by vám rytířům v těžkejch chvílích pomáhat, ale nevšim sem si, že by pro tebe zatím hnul prstem.“

„Pravda, za svůj úspěch mohu děkovati jedině tobě. Neb hleď, má pouť je u konce!“

A s tim urve taburet a strčí místo něj do vitríny moji podnožku. Pak zavře vitrínu a vyrazí napříč sálem zpátky.

Akorát že v půli cesty vyjekne a složí se na zem, protože mu po dlaždici uklouzne noha.

Ozve se strašná rána, jako by se sbíhali všichni čerti.

Taky že jo.

Po celým baráku hulákají hlídači a slyšim, jak se stahujou našim směrem. Skočím k Pallagynovi, pomůžu mu na nohy, ale když už skoro stojí na svejch, vlítne do sálu parta chlapíků a začíná to vypadat zajímavě.

„Zloděj! Stůj!“ huláká ten v čele a celá banda jde po nás. Pallagyn se ze všech sil snaží udržet na nohou, zatímco já otvírám vokno, ale když je zmerčí, houkne, pustí taburet a začne kolem sebe mávat mečem.

„Ani hnout, hampejzníci, sic vám nasekám droby na dršťky!“ zavyje a otočí se na mě. „Pospěš, sire Butchi, snad zdaří se ti uniknout, když zadržím ty lapky.“

„Dej to sem,“ povídám a chytám meč. „Zdržím je sám, ty vymajzni a vem ten svůj poklad Merlinovi.“

„Pánové, to je on!“ zavřeští novej hlas. Do síně osobně vbíhá ten bílej dědek z křižovatky a s sebou vláčí tak osum polišů. Hnedka jsou skoro u nás. Tlustej seržant nás fixuje přes mušku tlustý bouchačky.

„Za Pendragona a Anglii!“ ječí Pallagyn a pohladí jednoho četníka po pleši mečem naplocho.

„Do prdele práce!“ huláká seržant. Vystřelí, ale olůvko se Pallagynovi odrazí od helmy.

„Superman!“ zařve jinej clifton.

„Na něj!“ vřeští starouš.

Je to hotovej piknik bez mravenců. Vemu seržanta po krku a Pallagyn na něj jde s mečem. Ale zbylejch šest nás tlačí do kouta, s místníma hlídačema v druhý linii. Jakmile složíme první dva, hned máme co dělat s dalšíma. Kroužej kolem jak smečka teriérů kolem smetiště.

„Jdem na to,“ zašeptám a jdu do nich.

„Hlavně statečné… uf… srdce!“ řve Pallagyn a seká kolem sebe. Najednou zas uklouzne a meč mu vypadne z ruky. Než se sebere, má na sobě dva poliše. Seržant se sbírá, chytá svou stříkačku a míří na mě.

„Takže…“ povídá. Jeho chlapci nás čapnou a postrčej dopředu.

Pallagyn najednou zavře voči. „Merline!“ zašeptá. „Pomoc!“

Nato se začne dít něco dost divnýho. Napřed zaslechnu v temnejch koutech sálu skřípání a chrastění.

A pak to začne pořádně řinčet, jako Pallagynovo brnění, ale daleko hlasitějš.

„Za Artuše a Anglii!“ ječí Pallagyn. „Gawaine, Sagramore, Eldevorde, Maligainte!“

„Jižť přicházíme!“

Ze tmy se vyvalí půltucet brnění, ale tentokrát jsou v nich lidi. Poznávám plechárny, co visely na zdech, a je mi jasný, že je tu Pallagynův gang.

„Merlin poslal pomoc!“ zahučí, chytne meč a pustí se do rvačky.

Ostatní už se slušným kraválem pořádají četníky. Pár polišů zdrhá a hlídači už jsou dávno ve dveřích. Jakmile tam ale dorazej, ze stěn jim za krk padají další rytíři a srážejí je na zem.

Za minutku je po všem.

Pallagyn stojí uprostřed sálu s taburetem v ruce a chlápci v plný zbroji ho obletujou jak chcíplou krávu.

„Mé poslání je naplněno,“ povídá. „Díky Merlinovi a zde siru Butchovi…“

Ale to už tam dávno nejsem. Protahuju se ven okýnkem, a to zvostra, protože dneska už toho mam tak akorát a nechci se ještě zamotat do nějakýho čárymáry nebo si začít s kouzelnickejma odborama. Takže se přehoupnu přes parapet a žuchnu dolů.

Ale dokud jsem na okně, zahlídnu něco jako blesk, i když si nemůžu bejt jistej. Podívám se zpátky a vidim, že sál je prázdnej. Na podlaze leží fůra četníků a kolem stojí pár prázdnejch brnění. Pallagynův obleček je ale fuč. Zamžikám a razim k auťáku, kterým mizím, jako by mi za vejfukem hořela koudel.

Takže tak to je a cestou domu o tom hodně přemejšlim. Studeným vzduchem krapet vystřízlivím a uvědomuju si, že jsem v podstatě od rána namol.

Vlastně jsem namol, už když potkám tohohle Pallagyna, takže ani nevim, jestli ho ráno fakt potkám, nebo si to všecko vymejšlim.

Poněvadž když se po tom blesku mrknu do muzea, nikde tam není, a tak si řikám, jestli se mi to jenom nezdálo. Dělá mi to těžkou hlavu, protože ať se v tom muzeu stalo cokoli, do novin se to nedostane, jelikož poliši jsou na takový akce háklivý, a pokud jde o taburet, nic se vlastně neztratilo.

Tak si řikám, že se stavim u Tenkýho Tommyho Malloona, ten mi to poví, tak zastavím u hospody a jdu dovnitř.

Za barem je jenom Bertram, a když mě zmerčí, je samej med.

„Rád bych mluvil s Tenkým Tomem,“ povídám.

Bertram nasucho polkne. „Leží nahoře. Je mu ještě špatně, jak jste ho ráno praštil do břicha.“

„Jaký já? Praští ho můj kámoš.“

„Přišel jste sám,“ povídá Bertram. Dlouze se na mě podívá, ale je tam dost lidí, tak jenom pokrčím ramena a jdu ven.

Zbytek cesty domu jsem mimo, protože jestli mi Bertram nekecá, jsem cvok. A stejně jsem brzo cvok tak jako tak, když vůbec připustim, že by se mi mohlo něco tak ujetýho stát.

Tak to se mnou je. Jsem střízlivěj a pro dnešek mam všeho plný kecky. Když přestanu chlastat šelak, neuvidim už žádný rytíře v brnění, co vykládaj voloviny o poutích a kouzelníkách. Co bylo, bylo, už budu sekat dobrotu.

Zlepší se mi nálada, takže zacouvám do garáže.

Načež vyletím ven a zase nadávám znova od začátku.

Najednou totiž vim jistě, jestli to je pravda nebo ne.

Protože vzadu v garáži stojí ta vyhastrošená herka s pytlem na hlavě, co jsem s ní poslal sira Pallagyna do stáje.

Nevěděli byste o někom, kdo shání koně? Dám ho lacino. A to má teprv dvanáct set let.

přeložil Robert Tschorn

UBOHÝ BOJOVNÍČKU

BRIAN ALDISS

Povídka „Ubohý bojovníčku“ se té minulé podobá – vypráví rovněž o výpravě, tentokrát však moderní člověk cestuje až do pravěku, a to za brontosaury. Ačkoli je tematika honu za vyhynulými zvířaty ve fantastické literatuře bohatě využívána už od časů Edgara Rice Burroughse (a možná se s tím začalo ještě trochu dřív), jen velmi málo z nich se může chlubit komediálními prvky. V tomto ohledu je tento příspěvek od Briana Aldisse pravděpodobně jeden z nejlepších v žánru – od roku 1958, kdy se poprvé objevila v Fantasy and Science Fiction Magazine, se jí dostalo chvály z mnoha stran.

Brian Wilson Aldiss (1925-) se narodil v Norfolku. Ještě než se začal věnovat psaní science fiction na plný úvazek, pracoval jako prodavač v knihkupectví a literární redaktor v novinách Oxford Mail. Romány Nonstop (Odeon, 1971), Skleník (Laser, 1995), Graybeard (1964) a Brothers of the head (1977) mu vynesly pověst jednoho z nejlepších britských sci-fi spisovatelů. Ve všech těchto románech se projevuje jeho smysl pro humor a zaujetí pro slovní hříčky, ovšem v humoristické fantasy se etabloval až románem Primal Urge, svěžím příběhem o společnosti s velmi tolerantním přístupem k sexu; tento román pak v první polovině šedesátých letech otevřel dveře do redakcí sci-fi časopisů mnoha povídkám se sexuální tematikou. V románu Barefoot in head (1969) se zaobírá drogami ve stylu, který mnohým připomene Jamese Joyce. Roku 1973 následuje román Frankenstein unbound, ve kterém se hlavní hrdina vydává na cestu do minulosti, aby se dozvěděl, co skutečně inspirovalo Mary Shelleyovou k napsání onoho klasického románu. O rok později vychází další román The Eighty-Minute Hour: A Space opera (1974), plnokrevná komedie plná slovních hříček a výstředních vynálezů. Svůj zlomyslný smysl pro humor uplatnil ještě markantněji ve dvou knihách, které do sci-fi nepatří, totiž: The Hand Reared Boy (1970), a Soldier Erect (1971). Český čtenář se mohl s Aldissovým vypravěčským uměním seznámit i v knihách Malacijská tapiserie a Člověk svého času (sbírka povídek), které vyšly péčí nakladatelství Laser.

I když povídka „Ubohý bojovníčku“ není pro Aldissův styl zcela typická, je plná skvělého humoru. Bez ní by tato antologie nikdy nebyla úplná.

•

Claude Ford věděl přesně, jak vypadá lov na brontosaura. Nemusíš se chovat moc opatrně, když se plazíš trávou tam pod vrbovím a mezi primitivními květinkami s okvětními plátky hnědými a zelenými jako fotbalové hřiště, v bahně vhodném na krášlicí masku v kosmetickém salónu. Hledíš na tvora rozvaleného mezi rákosím, s trupem půvabným jako pískem naplněný žok. Vlhká bažina laská jeho mohutné tělo a z nozder velkých jako králičí nory, když krouží půl metru nad trávami a hledají šťavnatější rákos, se dere supot. Jaká krása! Hrůza dospěla nejzazší hranice, kulatá tlama se uzavírá a posléze spojuje v kruhovém svěracím svalu. Oči tvora se lesknou stejně živě jako velký palec na noze týden staré mrtvoly, a ten páchnoucí dech a srst vyčuhující z neuměle formovaných ušních dutin by si zasloužily zvláštní pozornosti. Zejména těch, kteří mívají ve zvyku láskyplně mluvit o díle matičky přírody.

Tebe však, drobný savče s pětiprstými končetinami a s palcem stojícím k ostatním prstům v opozici, s poloautomatickou a dvojhlavňovou a nerezavějící opakovačkou na trhavé střely a s teleskopickým hledím, kterou třímáš v bezbranných rukou, když se plazíš mezi dávnými vrbami, tebe však především láká kůže toho veleještěra. Vydává pach tak silný jako hluboké tóny klavíru. Ve srovnání s ní vypadá sloní pokožka jako svraštělý lístek toaletního papíru. Je šedá jako oceány vikingů, je bláznivě hluboká jako základy katedrály. Kterak se skrz tu masu masa dostat až na kost?

A po brontosaurovi rozpustile poskakují – vidíš to i odtud! – hnědé vši, které přebývají v těch našedlých stěnách a úžlabinách, dovádějí jako duchové, jsou kruté jako krabi. Kdyby na tebe jedna ta veš skočila, patrně by ti zlomila vaz. A když některý z těch cizopasníků zůstane na chvíli bez hnutí, aby si otřel nohy o žebro svého hostitele, pak vidíš, že i ta veš má své příživníky, z nichž je každý velký jako rak. Jsi už na blízku, že slyšíš bušení primitivního srdečního svalu toho netvora, a můžeš sledovat, jak dokonale pracuje jeho srdeční předsíň a komora. Je už pozdě žádat o radu orákulum, nemáš už čas uvažovat o dobrých a neblahých znameních, jste tady dva – ty a brontosaurus, lovec a kořist. Pověrčivost není teď k ničemu, jenom nervy ti praskají ve švech, pod zpocenou a lesknoucí se pokožkou číhá rozechvělá motanice svalů, cítíš neodolatelné nutkání zabít toho draka a přeješ si, aby byly vyslyšeny všechny tvé modlitby. Teď bys mohl vystřelit! Počkej ještě, než se na chvíli zastaví ta hlava podobná menšímu parnímu rypadlu, aby spolkla nálož vegetace, a ty pak jediným, nevýslovně nevychovaným výstřelem ukážeš celému tomu lhostejnému jurskému světu, že máš před sebou tvora na nejvyšším stupni přirozeného vývoje. Víš, proč vlastně váháš, i když předstíráš, že to nevíš: hryže tě svědomí, hlodá v tobě jako červ. Ten úlovek se zdá příliš snadný, ó Angličane! Rozum ti praví, že tě po lovu znovu obemkne nuda, ten papírový drak, kterého nikdy nenakrmíš! Nervy tě už neposlouchají – jakmile se v krvi sníží obsah adrenalinu, začínáš zvracet. A na sítnici se ti vemlouvavě promítá nádherná okolní krajina.

Kráso, ušetři nás těch ošuntělých a omšelých slov – copak je to, snad ne reklamní komentář turistické kanceláře? „Na titánských zádech tvora zříme buclatý tucet – a, vážení, zdůrazňuji slovo buclatý! – ptáků pastelových barev v pestré paletě, kterou byste hledali leda na té pohádkové, bájné pláži v Copacabaně. Ptáci vypadají buclatě, protože se živí odpadky z bohatě prostřené tabule. Povšimněte si toho krásného záběru! Brontosaurus pro ně přichystal další chutnou krmi… Každý se snaží urvat co nejvíce pro sebe… Opozdilcům nezbývá než čekat na další kolo, snad jim bude štěstí více přát. A zatímco jurské slunce se schyluje za obzor, přejeme ptáčkům – Ať vám slouží…“

Kdepak, pořád to odkládat nejde. To zvíře zab a zbavíš se svých muk. Vezmi odvahu do hrsti, přilož pušku k líci. Strašná rána, po které zaléhají uši. Celý roztřesený rozhlížíš se kolem sebe. Nestvůra si zrovna pěkně ulevila a spokojeně přežvykuje.

Rozhorleně – či jde snad o jen nějakou jemnější emoci? – se v tu chvíli vyřítíš z křovin a stojíš před veleještěrem. K tvým typickým povahovým rysům patří to, že tě ohledy k sobě a k jiným přivádějí obvykle do podobně vyhrocené situace. Ohledy? Nebo jde zase o něco jiného? Jsi zmatený pouze proto, že přicházíš ze zmatené civilizace? Ale o tom můžeš uvažovat později, jestli se dá ještě vůbec o nějaké budoucnosti mluvit, ta prasečí očka si tě měří zblízka. Ó nestvůro, jen mě nerozdrť v zubech, radši mě rozdusej ohromnými kopyty, zaval mě olbřímí masou svého trupu! Ať jako Beowulf vejde má smrt do ság!

Čtvrt míle vzdálený zvuk, jako kdyby z věkovitého bahna najednou vyskočilo tucet hrochů. V příštím okamžiku ohromný ještěří ocas, dlouhý jako neděle a silný jako sobotní koktajl, ti zasviští nad hlavou. Skláníš ji, ale brontosaurus by tě stejně nedokázal zasáhnout. Kdyby ses měl ohánět mrakodrapem, tvoje koordinace pohybů by nebyla o nic lepší. Vykonal jen svou povinnost a hned poté na tebe zapomněl. A ty by sis rovněž přál tak snadno zapomenout, proto jsi koneckonců vlastně přišel. Zapomeňte na své starosti, lákala brožura cestovní kanceláře. Únik nicotného manžela Clauda Forda před strašnou ženou jménem Maude! Maude a Claude Fordovi, manželé. Nedovedli se vyrovnat se sebou, ani mezi sebou, ani se světem, v němž se narodili. To byl nejpádnější důvod k lovu na veleještěry – jestliže člověk je natolik hloupý, aby myslel, že výlet sto padesát miliónů let do minulosti ty zmatené kontakty v jeho mozku uvede do pořádku. Zkus potlačit všechny ty pošetilé a nechutné myšlenky, které tě neopouštějí od dob, kdy jsi přestal pít coca-colu – kdyby neexistovalo dospívání, nemuseli bychom si ho vymyslet. Drobet tě uklidní pohled na ten olbřímí trup býložravce, do jehož blízkosti jsi se vetřel s touhou zemřít a žít, vrcholně vzrušen, kolik toho jen lidský orga (ni) smus snese. Dnes stojíš před reálným strašákem, Claude, jak sis to vždycky přál, a s nímž se musíš vyrovnat, ještě dříve než si tě povšimne znovu. A tak zvedáš opakovačku a čekáš, až se ti dostane na mušku zranitelné místo veleještěra.

Pestří ptáci přelétají sem a tam, vši poskakují jako psi a bahno v močále čvachtá, kdykoliv brontosaurus ponoří šupinatou lebku do kalné vody, aby v ní našel píci. Dívej se dobře, ve svém nervózním žití nebyls ještě nikdy tak rozčilen a doufáš, že teď dojde ke katarzi, která tě navždy zbaví tvých úzkostných stavů. Prima, opakuješ nesmyslně, prima, moje výchova a vzdělání stály milión dolarů – a jsou mi teď houby platné. A když si to snad posté v duchu opakuješ, zvedne se do vzduchu ta hlava na dlouhém krku a zahledí se na tebe. Ne, ještě ne. Pase se. Čelisti se stoličkami velkými jako betonové milníky se rozevírají a zavírají, z tlamy crčí močálová voda, padá na trávu, šplouchá na tebe. Rákos a kořeny, listy a lodyhy, hlína a jíl jsou v té žvýkající tlamě, ale i střevle a drobní korýši a žáby – to všechno slouží k peristaltickému pohybu střev. A pojednou si tě znovu ty zahleněné oči povšimnou.

Veleještěři se dožívají stáří až dvě stě let, stojí v brožuře kanceláře pro cesty časem, a tento exemplář to dosvědčuje, z jeho upřeného pohledu na tebe hledí staletí, desítky let, kdy se ten tvor povaloval v bahně. Jako bys viděl svůj zrcadlový obraz v zamlžené tůni – vyvolává to v tobě duševní otřes, vypálíš z obou hlavní.

Ta šerá, staletá, posvátná světla zhasnou. Ty kláštery se otevřou až v soudný den. Tvůj odražený obraz se roztříštil a proměnil v krvavé cáry. Mžurky zvolna zastírají rozbité okenní tabule, tak jako šupinaté prostěradlo zakrývá mrtvolu. Čelisti se ještě pomalu pohybují, zatímco hlava klesá. Jako zubní pasta z tuby loudavě poteče z hlavy studená plazí krev. Všechno se odehraje zpomaleně, v té mrazivé zdlouhavosti druhohor, a být stvořitelem, jistě bys našel nějaký méně srdcervoucí prostředek, než je čas, kde bys tohle všechno narežíroval.

Nevadí. Pozvedněte číše, ctní rytířové. Claude Ford skolil neškodného tvora! Ať žije udatný Claude!

Napjatě pozoruješ, jak šupinatá hlava dosedá na zem, jak ten dlouhý směšný krk dopadá na zem, jak se čelisti přestávají hýbat. Dáváš pozor, zda se něco bude dít, ale nic se neděje. Nic se dít nebude. Sto padesát miliónů let bys tu mohl stát a dívat se, rytíři Claude, ale nic se dít nebude. Dravci čistě oberou tu obrovskou mršinu a kostra vlastní tíhou klesne do bahna; pak přijde moře, ten dávný dobyvatel, moře netečné jako falešný hráč, když rozdává karty. Vápencové a slinité usazeniny naplavené dešti zakryjí ohromný hrob. V průběhu tisíciletí se bude zvedat brontosaurovo lože, povlovně, aby nebyl rušen ve spánku, dokud nespočine na kraji Skalistých hor, vysoko nad vodami Pacifiku. Tebe to asi sotva bude zajímat, Claude, rytíři se smrtícím mečem; když jsi v té ještěří lebce sfoukl plamínek života, po tom ostatním ti nic není.

Necítíš vzrušení. Jsi drobet vyveden z konceptu. Čekal jsi, že se tvá kořist bude zmítat v smrtelné křeči – a zase jsi rád, že podle všeho moc netrpěla. Jako všichni krutí lidé jsi rovněž sentimentální. A jako všichni sentimentální lidé máš choulostivý žaludek. Pušku si hodíš přes rameno a jdeš na obchůzku, prohlédnout si tu horu masa, abys své vítězství plně vychutnal. Kradeš se kolem neohrabaných tlap, kolem té jedovaté běli plazova břicha a nakonec se zastavíš u šupinatého ocasu. Z tvé tváře lze vyčíst zklamání jako z navštívenky. Ten obr je aspoň o polovinu menší, než sis představoval. Jeho rozměry jsou kupříkladu nejméně o padesát procent menší než obraz Maude v tvé mysli. Ubohý bojovníčku, nikdy věda nevynalezne lék, který by aspoň částečně vyrovnal titánskou smrt, po které toužíš v podzemních slojích svého podvědomí, jež se leká, jakmile uslyší: čichám – čichám – člověčinu! Nezbývá ti než se vrátit k stroji času, který tě sem dovezl s hlavou naplněnou protiklady. Pohleď na ty pestré opeřence: poznali, že tu už nemají co hledat a odlétají, budou hledat nového hostitele. Ti vědí, kdy je třeba odejít, nečekají, až je vyženou supi. Zanechte naděje všichni, kdož tu prodléváte! Ty rovněž odcházíš.

Odcházíš, ale ještě ses zastavil. Nastal čas k návratu. Rok 2181 není jen datem označujícím přítomnost, ale taky značí Maude. Značí Claude! Značí hnusné a beznadějné a nekonečné přizpůsobování se nesmírně složitému prostředí, značí, že se musíš zase proměnit v jedno z koleček obrovského soukolí. Tvůj únik do velkolepého světa jurského období – citujeme znovu reklamní brožury – byl chvilkový a teď je čas k návratu.

Stojíš, zdržel si se – a v tom tě něco prudce udeří do zad, padáš obličejem do šedého bláta. Zmítáš se a křičíš bolestí, když se ti do šíje a do krku zatnou račí klepeta. Marně hmatáš po pušce, v bolestné křeči se převrátíš na záda a krab ti zatím rve maso na prsou. Vztahuješ ruku po jeho krunýři, korýš se však zazubí a uklovne ti prsty. Zapomněls, když jsi zabil toho brontosaura, že cizopasníci opouštějí tělo mrtvého hostitele, a pro skrčka, jako jsi ty, představují vážné nebezpečí!

Děláš, co umíš, bráníš se ještě dvě tři minuty. Ale to už na sobě máš hejno těch zvířat, obírají ti kostru do čista. Tam na tom hřebenu Skalistých hor se ti bude líbit: tam tě vůbec nic bolet nebude.

přeložil František Jungwirth

PODIVNÉ PRAVĚKÉ PTÁČE

AVRAM DAVIDSON

Pokud existuje nějaký vymyšlený svět, jenž by se mohl měřit se Zeměplochou Terryho Pratchetta, pak je to Skytsko-Panonská-Zabalkánie amerického spisovatele Avrama Davidsona, kde hrdinské skutky koná císařův čaroděj, Dr. Engelbert Esterházy. Davidson píše o této komické vysněné zemi od roku 1975 a jeho vynalézavá představivost nijak nevysychá. V článku s názvem Esterházy a jak to začalo, napsaném v roce 1988, vysvětluje, že inspiraci pro tuto sérii nalezl v tajemných symbolech, jež spatřil v klasickém německém filmu Kabinet doktora Caligariho, na které od té doby nedokázal zapomenout. „Postupně mi docházelo, že ve východní Evropě existovalo císařství, které bylo tak dokonale zničeno, že už si je ani nepamatujeme jako dualistickou Rakousko-Uherskou monarchii. Že to bylo císařství a muselo mít tedy císaře. Že císař měl čaroděje, že se tento čaroděj projížděl po ulicích hlavního města Bella (BELgrade/ViennA) v parním dvousedadlovém sporťáku, že císař se jmenuje Ignác Ludvík a čarodějovo jméno je Engelbert Esterházy.“

Tento nápad podnítil Avramovu představivost takovým způsobem, že prvních osm povídek napsal za pouhých šest týdnů. Vytvořil celý svět bizarních lidiček, podivných zvyků a výjimečných událostí, jež okamžitě uchvátil pozornost čtenářů fantasy. Úspěch výzkumů doktora Esterházyho v následujících povídkách podnítil v USA vznik fan klubu, John Westfall nakreslil podrobnou mapu Skytsko-Panonské-Zabalkánie a vědecko-fantastický spisovatel John Clute zahrnul Davidsona chválou a nazval jej jedním z předním amerických současných spisovatelů „výrazné gramotnosti a vtipu“.

Avram Davidson se narodil roku 1923 v New Yorku a podle svého vlastního líčení „získal vzdělání v místních školách, což mě téměř natrvalo diskvalifikuje pro účast v jakékoliv užitečné činnosti.“ Během druhé světové války sloužil ve válečném loďstvu Spojených států a potom vystřídal řadu zaměstnání. Než prodal svou první povídku, byl kromě jiného ovčákem, sběračem rajčat a kontrolorem rybího tuku. První povídku s názvem Můj hoch si říká Jello (ve sbírce Šestá roční doba, Odeon, 1977) prodal roku 1954 časopisu Fantasy and Science Fiction. Další povídka, nazvaná Moře plná ústřic mu v roce 1958 získala cenu Hugo a řetězem sbírek vydaných v následujících letech si zajistil v žánru science fiction jedinečné postavení humoristického autora.

Podivné pravěké ptáče je jednou z nejnovějších povídek o doktoru Esterházym. Byla poprvé uveřejněna v zimním sborníku vzkříšeného časopisu Weird Tales na přelomu let 1988-1989. Ti, kdož se s doktorem plným narážek setkají poprvé, nebudou patrně po prvních pár stránkách potřebovat další povzbuzení, aby se pustili do pátrání po jeho dalších činech…

•

„Ale proč kanál?“

„Přijde to o hodně levněji, zvláště dovoz potravin.“

„Och.“

Kníže Kulihrach Splach (abychom se v případě jeho jména vyjádřili co nejstručněji a nemuseli se už nikdy obtěžovat s jeho celým zněním, jež zní: von Stuart y Fitz-Guelf) se právě „jenom na momentík zastavil“, aby si s doktorem Engelbertem Esterházym popovídal o navrhovaném kanálu, jenž měl spojit řeky Istriji a Dunaj… existovalo vlastně několik navrhovaných kanálů a každý z nich obsahoval několik podnávrhů. Měl by kanál být vykopán přes celá Mokřiska, jež byla v držení Splachů (byla mazlivě nazývána „Bahna“ a sám kníže jim někdy říkal „Kulihráškova bahna“)? Měl by být veden spíš doprava nebo spíš doleva? Možná že by vůbec neměl jít přes Mokřiska, ale měl by využít jejich nadbytečných zásob vody pro napájecí systém? A… nebo… na jednu stranu tuhleto, na druhou stranu támhleto…

„Co to máš támhle za nový obrázek, Engly?“ zeptal se host nečekaně. Hostitel začal vysvětlovat. „Aha,“ řekl host, „je to jeden z těch legračních francouzských suvenýrů, co? Ty máš vždycky nějaké legrační tretky… Britové jsou na sport, Francouzi na legraci…“ Hostující oči přesto stále spočívaly na obrázku na protější zdi. „Tohle je ale zatraceně legrační obrázek… Je plný legračních tečiček…“

„No ne, Kulihrášku, máš pravdu. Ty máš ale dobré oči.“

Pohotová odpověď: „Nekazím si je nadměrným čtením, tak to je. Spousta kluků se vždycky vyptává: ‚Je ta kniha pikantní?‘ Někteří chtějí vědět, jestli má spoustu faktů. Já chci vědět jediné: ‚Má velká písmena?‘ Nemůžu riskovat, že si zkazím oči a budu muset nosit monokl. Člověk musí být v první řadě lovcem, chápete.“ Další narážku na skutečnost, že jeho hostitel sám občas nosil monokl, už neučinil.

Esterházy se vrátil k otázce kanálů. „Tady je náčrtek navrhované spádové oblasti – ano, Roztoči?“

„Lord Brumlík!“ řekl denní vrátný.

Vstoupil poněkud menší zavalitý človíček se zdravě brunátnou, lesknoucí se usměvavou tváří. Načež se Roztočovi dostalo od jeho zaměstnavatele stručné instruktáže, jak napříště správně ohlašovat profesora Johanna Pumlíka, císařského geologa. Načež se na vrátného tváři objevil výraz naznačující, že byl vždy loajálním a poslušným služebníkem doktora (lékařství, práva, hudby, filosofie, vědy a beletrie) Esterházyho a všechno to slovíčkaření je pro zaostalého člověka jako on (denní vrátný) házením hrachu na stěnu. Poté vystřihl svůj obvyklý prkenný náznak úklony a vzdálil se. Zanechal za sebou nepatrný odér drsného rumu, drsného tabáku, drsného mužství a drsného mýdla… ačkoliv mýdla ne dosti drsného na to, aby vydrhlo odér ostatních příměsí. Pokoj také voněl přírodním včelím voskem, s nímž drhli – či leštili, jestli chcete – mahagonový nábytek, knížetem Splachem, jehož odér by někteří přirovnali k plesnivějícímu vlku (ne snad kvůli jeho tváři), samotným Esterházym (hruškové mýdlo a trošička západoindické myrty) a profesorem Pumlíkem (Jenkinsonova pánská kolínská, trochu víc než trošička). K tomu kubánské doutníky, dodávané starou firmou Freibourg a Treyer z Haymarketu – Londýn byl hodně daleko od Belly, hlavního města trialistické Skytsko-Panonsko-Zabalkánské monarchie (čtvrté největší evropské císařství), ale to byla konečně i Kuba. „Pánové, jistě se již znáte,“ řekl Esterházy, ale pro jistotu dodal: „Kníže Splach, profesor Pumlík.“

Další dovětek: „Moc mě mrzí, že můj služebník zkomolil tvé jméno, Hansi.“

Pumlík mávl rukou. „Když mi někdo říká starobylým jménem pro nejmenší minci v mé rodné provincii, tak mi to jenom pomáhá nezapomínat na skutečnou cenu mé maličkosti. Ach. Plány kanálu. Doufám, že až se započne s výkopy, tak že si na mě určitě vzpomenete, pokud narazíte na nějaké zajímavé fosílie.“ Nebylo jisté, že kníže Splach bude schopen poznat zajímavou fosílii, ledaže by jej praštila do holeně, anebo rafla do hýždě, ale Esterházy vážně přikývl. On věděl, jak se s takovými věcmi zachází. Nabídnete malý dáreček za oznámení objevu „kteréhokoliv z těch legračních elfích kamenů, jež staré čarodějnice měly ve zvyku užívat“ – měly ve zvyku používat je pro cokoliv od pokleslého žaludku až po udílení zatraceně pádných lekcí manželům s těkavýma očima (ale to už teď všechno vyšlo z módy) – a určitě to bude mít za následek oznamování dostatečně zajímavých fosílii, nezajímavých fosílii a samozřejmě také všech ostatních šutrů, aby se shromáždilo dostatek obkladových kamenů pro celý navrhovaný kanál… pokud vůbec kdy nějaký kanál bude…

„Když už o tom mluvíme,“ ozval se Pumlík a vytáhl z desek dost velkých na to, aby mohly ukrývat sloní folio, dva obrovské listy, „přinesl jsem vám, doktore Bertíku, jak jsem slíbil, kartáčové obtahy nových fotozinkových tisků Archaeopteryxe, na nichž jsou daleko podrobnější detaily, než byly ty předchozí… vidíte…“

Doktor Bertík si teď opravdu musel nasadit monokl, prozkoumat lejstra a pravil, že vidí. Kníže Splach vrhl na listy zběžný pohled, odvrátil zrak, spočinul na daleko utěšlivějším legračním francouzském suvenýrovém obrázku… muži, ženy, voda, tráva, děti, ženy, ženy… a to všechno sestaveno z myriád drobných teček, skvrnek… bodů, jestli chcete… dalo se to snadno poznat, když byl člověk dostatečně blízko a měl bystré lovecké oko.

„Ano, tady jsou samostatné prsty a drápy, samostatné nesrostlé zápěstní kůstky, ocasní přívěsky jiné než u ptáků, všechna žebra jsou jemná a bez postranních výběžků, ještě ne ptačí a už ne plazí, tenký zobcovitý výběžek, obratle jsou volné až ke křížové kosti a ten ohromně dlouhý ocas…“ Klesl hlasem, až skoro mumlal, a profesor Pumlík, který si patrně myslel, že není zdvořilé přijít o pozornost ostatních hostů, pravil: „Tady, vidíte, kníže Splachu, je slavný Archaeopteryx, starý stovky miliónů let, jehož senzacechtivý tisk poněkud nepřesně popsal jako tak zvaný ‚nalezený chybějící článek‘ mezi plazy a ptáky… všimněte si těch ostrých zoubků a toho peří… tenhle druhý naneštěstí nemá hlavu… a tenhleten –“

Zde se kníže Splach, pravděpodobně nikterak všežravý student paleontologie, ozval: „Ano, To už jsem viděl.“

„Ach… Kdepak prosím? V Londýně nebo v Berlíně?“

„Na těch místech jsem nikdy nebyl.“

Pumlík zalapal po dechu. Pak se vzpamatoval. Vrhl pohled, nejprve pobavený, potom sarkastický, potom zdvořilý. Esterházy zvolna vzhlédl. „Jak máme rozumět tomu ‚viděl‘, Kulihrášku? Co…?“

Kníže Splach opakoval, že už to viděl. A vyvalil oči a zíral, jako kdyby chtěl zdůraznit plný význam slovesa viděti.

„Jak to… Aha… Viděl jsi to… Kdys to viděl? Kdes to viděl?“

„Na našem pozemku. Už jsem zapomněl kdy. Co tím míníte, ‚jestli jsem si jist‘? Já na prohlížení věcí nepotřebuji monokl. Proč bych si neměl být jist? Co má být?“

Pumlík a Esterházy začali na chvíli drmolit najednou. Co že má být? Na celém světě existují jednom dva známé exempláře Archaeopteryxe! Jeden je v Londýně, druhý v Berlíně – pomyslete na to, co by třetí znamenal! Nejenom pro vědu, ale pro Skytsko-Panonskou-Zabalkánii a její prestiž!

Splach se vztyčil se sotva znatelným povzdechem. Bylo jasné, že ho téma přestává bavit… možná proto, že jeho vlastní rodina a její prestiž byly nesrovnatelně starší než trialistická monarchie a její prestiž. „Jářku, já to tedy nechám hledat. Musím už jít. Mám toho hodně. Obchodníka s vínem. Puškaře. Karosáře. Jsem na řadě s vynášením karty U pekelné díry. Musím dohlédnout, jestli už vyčalounili můj železniční vůz. Obchodník s tabákem… Nové měrky na střelný prach… Mohu pro vás vyřídit nějakou pochůzku, jak se říká? Cha cha! Já ti něco řeknu, Engly, čert ať mě vezme, jestli vím, na co potřebuješ to podivné pravěké ptáče, ale něco ti řeknu: vyměním ho za tu legrační francouzskou malůvku.“ A s tím si na hlavu nasadil svou rozdrbanou tulení čapku (aby do něj neudeřil blesk), přetáhl si svoji zubří kápi (také patřičně rozdrbanou, ale dneska už zubři skoro nebyli k mání), chopil se sukovice, vysekl obvyklou kulihráškovskou poklonu, jež nebyla ani unylá ani uspěchaná, a vyšel na ulici Malé Turkyně, kde jej, jak se říká, očekával jeho kočár. Pár provinciálních šlechticů si v Belle drželo pied-à-terre ve formě domu či apartmá, ale kníže Kulihrach dával přednost stáji s spával na seníku. Inu, proti gustu žádný dišputát.

Ticho panovalo několik vteřin. Taková byla síla knížecí osobnosti, že jeho okamžitý odchod zanechal citelnou mezeru.

Pumlík: „Co tomu říkáte, doktore Bertíku, je kníže dostatečně… [zaváhal] spolehlivý?“

Esterházy [sundává si monokl]: „V určitém ohledu naprosto. Neváhal by ani chvilku, kdyby měl zabít rozzuřeného vlka holýma rukama, aby vás zachránil. Jinak… Inu… řekněme, že fosílie nejsou zrovna jeho parketa. Uvidíme. Jakákoliv fosílie tam z těch končin bude určitě zajímavá. Pokud tam ty staré čarodějnice něco nechaly.“

Císařský geolog zamžikal. „Ano… jestli vůbec něco nechaly – ačkoliv, předpokládám… představte si, doktore, ony měly ve zvyku rozemlít dinosauří kosti, míchat je s chlebem a olejem a dávat to těhotným ženám!“

„Přesně to udělaly mojí vlastní drahé matce. Jářku, proč ne? Vápník, to víte.“

Císařský geolog (císař a král Ignác Ludvík, když ustanovil tento úřad, doufal ve zlatá ložiska, a když žádná zlatá ložiska nebyla objevena, pokrčil rameny a vydal se na inspekci nových bagančat pro pěchotu) – císařský geolog zamžikal o poznání intenzivněji. „Ano,“ pravil. „Inu, proč ne. Vápník… Já vím.“

Pár let předtím vyšla kniha Od Beraní hlavy k Písečnému mysu na velbloudím hřbetě, od nového přistěhovalce (Glasscocke & Gromthorpe, Minorie č. 3, 12/-) a Esterházy ji přeložil do moderní gótštiny, tak jak to učinil s jejími předchůdkyněmi – Po Muší řece s plachtou i pádlem a Po stopách výrobce ohrad, spolu se zevrubným průzkumem Severozápadních teritorií (k dostání v knihkupectví Šábelesově nedaleko ulice Nový model za dva dukáty, anebo za pět dukátů všechny tři svazky, každý s jedenácti polotónovými ilustracemi a vlasteneckou záložkou zdarma; katalog na vyžádání). Na základě těchto překladů vzniklo jedno přátelství. Newton Pristley Enderson ve skutečnosti nebyl jenom nějaký „nový přistěhovalec“, nic takového. Byl to rodilý Australan, student Východoaustralské univerzity, a teď byl na prázdninách a doufal, že bude moci prozkoumat další země trialistické monarchie.

Existovalo tu množství téměř neprozkoumaných (téměř neprozkoumaných vědeckými expedicemi, aby bylo jasno; neboť všechny byly důkladně prozkoumány Říčními Tatary, Romanúvci a všemi dalšími národy bez psané historie, které se tudy plavily od časů [a ještě před jejich časy: našly se tam jantarové poklady a řecká keramika] Getaú, kteří mohli, ale nemuseli být blízkými příbuznými starověkých skytských Gótů) a značně lenivých toků rozlévajících se do delty řeky Istrie. A nový přistěhovalec Enderson chtěl, aby s ním Esterházy podnikl novou výzkumnou cestu v piroze. A Esterházy si to přál neméně intenzivně. Existovalo několik druhů včelojedů, kteří ještě nebyli zachyceni na rytinách, o fotografiích nemluvě; muzea samozřejmě vlastnila jejich kůže a několik akvarelů, jejichž autorství se odedávna prostě připisovalo jakési Angličance. Ta však nejenže byla zahalena do zpola tajemné skromnosti, ale odebrala se do své severní mlžnaté otčiny, zanechavši za sebou pouhé kopie svých akvarelů.

„Ale obávám se, že naše harmonogramy se nekryjí. Skutečně je mi to moc líto.“

Také novému přistěhovalci to bylo líto. „Ale já se musím vrátit na začátek semestru.“

„A já na schůzi kanálového výboru. Nuže… vím, že tvé přesuny jsou stejně precizně načasovány jako přesuny Philease Fogga, tak mi jenom dej vědět, kdy se vrátíš, a já tě pozvu na dobrý oběd, abych ti vynahradil veškeré strádání. V téhle zemi existuje člověk, který mi slíbil nádherné tučné holoubátko, a také lanýže by měly být dobré, takže…“

Nový přistěhovalec vydal zahýkání, jež bylo zamýšleno jako smích, takového druhu, že dokázalo stejnou měrou vyděsit jak přistěhovalce, tak původní australské domorodce. „Já nejsem jeden z těch vašich evropských gurmánů,“ prohlásil. „Vyrůstal jsem na chlebových plackách a klokaním mase. Propracoval jsem se ke skopovému, dýním a lojovému těstu. Párkrát jsem jedl dokonce i papouška kakadu – řekli mi, že je to kurče – po vašem ‚kuře‘ – a nikdy jsem nepoznal rozdíl. Ale stejně, rád samozřejmě sním, co mi dáte, bez námitek.… Jo, mimochodem, nespoléhej se na mě moc, že budu schopen poznat a přivézt zpátky ty tvoje včelojedy. O ornitologii nevím vůbec nic. Oficiálně jsem profesor politické ekonomie, ale ve skutečnosti jsem výzkumník. Ale jsem rád, že jsem ti tady mohl nechat svoje poznámky.“ A s tím se rozloučili.

Dvě zprávy. Tučné holoubátko bude připraveno zítra. Avšak, běda, švagrová sestry paní Orgatové, hospodyně a kuchařky, musela ulehnout s pokleslým žaludkem – potřebuje lékařskou konzultaci? – kámen elfů? – ne: potřebuje péči sestry své švagrové. Dům se, s pomocí nižšího personálu, dokáže nějaký čas postarat o sebe sám. „A tady Malta, kterou jsem osobně vybrala, vám bude vařit k vaší úplné spokojenosti, pane doktore.“ Malta, říkal si pan doktor, byla patrně osobně vybrána s ohledem na to, aby o ní pan doktor neuvažoval jako o vhodné náhražce na plný úvazek – to znamená, že asi moc filipa nepobrala – ale pan doktor neřekl nic víc než: „Zítra donesou k obědu se zahraničním návštěvníkem speciální holoubátko a možná že nebude vypadat přesně tak, jako ti holubi, co se prodávají tady na Slepičím trhu ve městě; takže ať ho připravíte s náležitou péčí.“

Malta se dopustila několika zdvořilostí, k jejichž pokleslosti měl naštěstí její žaludek daleko, a dodala: „Pro páníčka, všecičko, co budu mět uvařit, uvařím fajn, dyť mně paňmáma všecičko vypsala vopravdu vobrovskejma písmenama na kus papundeklu!“ Malta uměla číst a má recept? Jářku, jářku. Naděje umírá poslední. Tak snad nový přistěhovalec nebude nic namítat a možná ani nepozná, že oběd nebude, jak náleží, ale Esterházy to koneckonců bude muset jíst také.

Avšak.

Strop Velké síně sice opravdu na shromáždění kanálové komise nespadl, ale stala se spousta jiných věcí, o nichž bychom bývali rádi věřili, že se nestanou. Předseda zapomněl zápis z minulé schůze a nechtěl ani slyšet o tom, že by se nečetl, pro hac vice, a tak všichni museli čekat, dokud zápis nebude přivezen na nějaké pomalé herce, či kdovíjakém dvoukoláku či káře tažené voly. Potom si delegace konzervativců přála co nejdůkladnější ujištění, že jakákoliv půda vykoupená pro stavbu kanálu bude zaplacena v plné tržní ceně. Dále, ještě předtím, než se konzervy spokojily s vysloveným ujištěním, vzala si delegace odborářů do své kolektivní hlavy, že na stavbě kanálu by mohli být zaměstnáni čínští kuliové, a požadovala pozitivní záruky, že se tak nestane. Potom si zástupci komerčních kruhů vyžádali podobné uchlácholení stran cihel a stavebního kamene – nejenže požadovali, aby stavební materiál nebyl dovezen z Asie, ale ani odkudkoliv jinde mimo hranice císařství – „Ani kdyby to mělo být z Panonie!“ – což si ovšem panonská delegace vysvětlila moc špatně. Neustále zaznívaly výkřiky jako Zachovejte klid! a Zrada! a Co má výbor co skrývat? a Zopakujte poslední otázku. Načež si Esterházy začal být absolutně jist, že větší část svého oběda s Endersonem zmešká.

Takže poslal vzkaz, aby začali jíst bez něho, spolu s omluvami svému hostu a s tím, že on (Esterházy) se dostaví, hned jak to bude možné.

„Hned jak to bude možné“ bylo konečně dosaženo, ačkoliv se už strachoval, že nebude. Když spěchal z Velké síně, narazil na profesora Pumlíka, jenž se téměř topil v slzách. „Zmeškal jsem oběd!“ stýskal si císařský geolog (podle postavy soudě, takových moc nebylo) zkormouceně. „Doma mi nic nepřipravili a v restauraci nemohu jíst, protože můj žaludek je příliš delikátní. Jak je něco jen trochu mastné, nedovařené nebo převařené, už se mi zvedá a potom mě přepadá žlučovitost. Člověk je pak z toho celé dny dyspeptický!“

„Tak pojď na oběd ke mně domů, Johanne,“ pozval jej Esterházy.

„S radostí!“

Mohla by padnout otázka, jak takové holoubátko dlouho vydrží? Ale holoubátko bylo koneckonců myšleno jen jako garnýrování jednoho z mnoha chodů. Rovněž tak každý kuchař v Belle by se raději nechal ušlapat slonicemi, než by opomněl nabídnout pár „zadních chodů“, jak se jim říkalo, pro případ nouze. Jednotlivý chamtivý host se v nějakém zahraničním penziónu mohl jevit jako nenadálá nehoda, ale ne tak v dobře vedeném domě v Belle: jaká to pocta! Bůh – jenž nás obdaruje apetitem – žehnej tomuto člověku! A okamžitě je dán předem domluveným signálem příkaz přinést jeden ze „zadních chodů“.

Esterházy, prodírající se průjezdním portálem přeplněným povozy, zvedl ruku a přivolal červený parní sporťák, jenž vystřelil z nedaleké pasáže. Ještě než se úplně zastavil, strojvůdce Schwebel se vyhoupl na zadní plošinu, prohrábl antracit a Esterházy se chopil řídicí páky. Jeho host znalecky nasál vůni cedrového obložení („včelí vosk jako malá pozornost od knížete Splacha“) a usadil se vedle něj.

„Kdo je tohle?“ zeptal se komorník dveřníka, při pohledu na obratnou práci s ovládacími pákami.

„No pfeci dochtor Esterházy, císafův čavoděj!“ odpověděl dveřník komorníkovi.

„Tak tohle je on! – jak podivné pravěké ptáče!“ a potom sebou museli oba hodit, protože delegáti se hrnuli ven, požadovali své bryčky, kočáry, dvojkolky, káry a trojky. Nikdo z nich však nepožadoval parní dvousedadlový sporťák.

„Neurazíš se, když vstoupíme do domu kuchyní?“ zeptal se doktor (ačkoliv jeho doktoráty vytvářely plurál, on sám byl naprosto jedinečný singulár) profesora.

Ten odvětil, že pro něj za něj mohou vstoupit klidně komínem. „Cožpak neslyšíš, jak mi kručí v břiše? Kromě toho, je to vždycky potěšení, navštívit dobře vedenou kuchyň.“ Pumlík s potěšením zvonil na zvonec, který mu dali, aby varoval chodce – parní vůz byl téměř nehlučný – a kočí nervózních koní.

„Skromné množství neoznámených návštěv pomáhá udržovat kuchyň ve vzorném pořádku.“ Kromě toho, vzhledem k náhradní kuchařce a hostu s velice delikátním žaludkem jakákoliv, byť sebekratší inspekce nemůže škodit. A za pár minut už tam byli! Ale co to? V průjezdu stál těžký žebřiňák – a u dveří nějaký člověk, jehož plášť byl kropenatý peříčky – který si podupával nohou a byl očividně vyveden z konceptu. „Já tě povídám, že mně holubář Houbnitz povídal, abych sem dovez todleto holoubě a skasíroval zaňho půldruhá krejcaru! Nejni to moje vina, že mám zpoždění! Silnice kolem Velký sině byla ucpaná všema možnejme kárama!“

Ale tak jako nejstarší syn islandského krále neměla kuchařka Malta ani floka. „Neslyšels, že sem tu jen na záskok?“ vyštěkla s rukama v bok, „nemysli si, že ti na ten humbuk skočím! – a žádnýho půldruhá krejcaru u těchhle dveří neskásneš! Venkovský holoubě už jsme dostali před pár hodinama s poručením vod úplně jiný firmy a ten cizinec si na něm právě pochutnává. Seber se a koukej mazat, nebo…“ V tu chvíli zahlédla Esterházyho, vysekla pukrle, ukázala na dodavatele a nabírala dech k dalšímu vysvětlování a hádkám.

Nebyl jí k tomu dopřán čas. Esterházy pravil: „Vezměte to ptáče, zaplaťte za něj a my si to vyřídíme později. – Jemu dejte džbánek piva,“ zavolal přes rameno. Venkovanova roztrpčenost vzala okamžitě za své. Peníze koneckonců skončí v kapse jeho zaměstnavatele. Avšak pivo… pivo bylo jeho, přinejmenším alespoň na chvíli.

U stolu, ubrousek nacpaný za povoleným límcem, opálený a očividně dobře naložený, seděl Newton Pristley („nový přistěhovalec“) Enderson a soustředěně žvýkal. Stejně soustředěně položil právě do čista obranou kost na talíř, na kterém (či chcete-li na němžto) ležela úhledně srovnaná kostra. Možná že to tak dělal vždycky, dokonce i s papouškem kakadu a s klokanem. Esterházy zíral v naprosté nevíře. Pumlíkova ústa se otvírala a zavírala jako tlama parmy nebo kapra. „Vítejte na palubě,“ zahlaholil nový přistěhovalec a vzhlédl. „Škoda, že jste o to přišli. Po té cestě mi pěkně vyhládlo.“ Na kraji talíře leželo jediné, poněkud podivné peříčko. Malta přinejmenším slyšela o tom, když nic jiného, jak servírovat bažanta.

„Můj Bože!“ zvolal Pumlík. „Podívej! Tady leží obratle, volné až ke křížové kosti, ohromně dlouhý ocas, tenký zobcovitý výběžek, všechna jemná žebra bez postranních výběžků, ještě ne ptačí a už ne plazí, ocasní přívěsky jiné než u ptáků, samostatné nesrostlé zápěstní kůstky a samostatné prsty a drápy.“

„Vůbec nebyl špatný,“ řekl Enderson a dotkl se ubrouskem rtů. „Jak jsem vám říkal, nepoznám jednoho ptáka od druhého, ale tenhle nebyl špatný. Trochu mi připomínal bambusáka – vy byste tomu řekli goanna či leguán. Ačkoliv na něj je to tu trochu moc severně… Ale jistě, musejí je sem dovážet! Moje poklona šéfkuchaři! Mimochodem, ten pán, co to přinesl, říkal, že to byl poslední… ať už tím mínil cokoliv… Jen co je pravda, vy se umíte postarat o hosty!“

Spokojeně ulomil kousek chleba a namočil jej v lanýžové omáčce. Potom znovu vzhlédl. „Když už mluvíme o poklonách,“ řekl, „kdo to je kníže Splach?“

„Vidím, že francouzský obraz chybí,“ hlesl Esterházy.

přeložil Leonid Křížek

3

ASTRONAUTI A MIMOZEMŠŤANÉ:

to nejlepší

ze space opery

MLADÝ ZAFOD HRAJE NA JISTOTU

DOUGLAS ADAMS

Třetí kategorii komické fantasy představuje space opera – příběhy o mimozemských světech a výzkumných výpravách do nejzazších koutů vesmíru. Stejně jako předchozí dvě kategorie má i tato dlouhou historii, ale její současnou autorskou hvězdou je bezpochyby Douglas Adams, stvořitel notoricky známé Stopařské pentalogie. To, co začalo jako program rozhlasové stanice BBC 4, nazvaný Stopařův průvodce po Galaxii, se v knižní a následně televizní podobě dočkalo ohromného úspěchu, který v současnosti nikterak neupadá.

Původní rozhlasový seriál byl vysílán během března a dubna 1978 a vyprávěl příběh Forda Prefecta, hledajícího univerzální průvodce po vesmíru. Ford cestoval se svým přítelem Arthurem Dentem a společně se setkávali s nejrůznějšími zvláštními mimozemšťany, v čele s nezapomenutelným dvouhlavým podvodníkem, Zafodem Bíblbroxem. Obsah seriálu Adams o rok později shrnul do románu, z kterého se stal bestseller. Následovaly Restaurant na konci vesmíru (Odeon, 1991), Život, vesmír a vůbec (Laser, 1994), Sbohem a díky za všechny ryby (Laser, 1995), a Převážně neškodná (Argo, 1994). Výše uvedené knihy daly vzniknout Stopařskému kultu a mnoha upomínkovým předmětům – tričkům, plnicím perům či nahrávkám – a to se ani nezmiňuji o televizních seriálech, komiksových verzích a možnosti celovečerního filmu.

Douglas Adams (1952-) se narodil v Cambridgi a tam se také během studií angličtiny na univerzitě vyvinul jeho humoristický talent. Už tehdy psal příspěvky do slavné Footlights Review. Po promoci strávil několik let dodáváním materiálů pro rádia a televizi, stejně jako psaním, hraním či režírováním divadelních představení v Londýně, Cambridgi a na Edinburgh Fringe. Byl také, jak sám řekl, „postupně nemocničním zřízencem, stavitelem stodol, čističem kurníků, osobním strážcem, producentem v rozhlasu a scenáristou filmu Doctor Who.“

„Stopař“ ho podle jeho slov napadl, když stopoval po Evropě se Stopařovým průvodcem po Evropě v batohu. Jedné noci ho napadlo, když se díval na hvězdnou oblohu, že příběh o „mezigalaktickém stopování“ by mohl položit základ novému druhu science fiction. Začal tedy pracovat na scénáři pro rozhlasovou inscenaci, původně pojmenovanou The Ends of the Earth. I bez jakékoli reklamy získala řadu příznivců a legenda byla na světě. V roce 1981 byl podle ní natočen televizní seriál.

Do dneška napsal Douglas Adams pouze jednu krátkou „stopařovskou“ povídku, Mladý Zafod hraje na jistotu. Popisuje ji jako „ranou epizodu ze života Zafoda Bíblbroxe, která nabízí další klíč k tomu, jak bude/byla zničena Země“. Speciálně pro tuto knihu autor opravil verzi z roku 1986 a přidal tak jejím vydáním další díl k seriálu o neuvěřitelném úspěchu Průvodce po Galaxii.

•

Velké létající plavidlo rychle klouzalo po hladině neuvěřitelně krásného moře. Od rána se ve zvětšujících se obloucích prohánělo tam a zpátky, až konečně upoutalo pozornost tamních ostrovanů, mírumilovných vychutnávačů plodů moře, kteří se shromáždili na pláži a mžourali proti oslepujícímu slunci ve snaze spatřit, co to tam je.

Každá vzdělaná a poučená osoba, která prošla kus všehomíra a viděla cestou pár věcí, by si pravděpodobně neodpustila poznámku v tom smyslu, jak značně se plavidlo podobá letící kartotéce – masivní a nedávno vyloupené registrační skříni položené na zádech, se zásuvkami ve vzduchu.

Ostrovany, jejichž zkušenosti byly jiného rázu, namísto toho ohromilo, jak málo se podobá humrovi.

Vzrušeně štěbetali o jeho naprostém nedostatku klepet, tuhém, neohebném těle a o skutečnosti, že mu podle všeho činí nesmírné potíže držet se při zemi. Skákali na místě nahoru a dolů, aby té hloupé věci ukázali, že pro ně samé je téměř trvalý kontakt se zemí tím nejsnazším na světě.

Brzy je však toto povyražení omrzelo. Koneckonců, jasně pochopili, že věc není humr, a vzhledem k tomu, že jejich svět oplýval hojností věcí, které humr byly (dobrý půltucet jich právě šťavnatě kráčel po pláži směrem k nim), neviděli žádný smysl v tom, aby s ní dál ztráceli čas. Rozhodli se, že se místo toho neprodleně vypraví na pozdní humrový oběd.

Přesně v témž okamžiku se plavidlo náhle zastavilo uprostřed pohybu, zvedlo pozadí a po hlavě se zanořilo do oceánu. Obrovský gejzír zahnal ostrovany s křikem mezi stromy.

Když se o několik málo minut později znovu nervózně objevili, viděli jen hladké kolo na hladině a pár lupajících bublin.

To je divné, říkají jeden druhému mezi sousty nejlepších humrů, kteří se dají v Západní galaxii sehnat, to je tenhle rok už podruhé.

Plavidlo, které nebylo humr, se rovnou potopilo do hloubky dvou set stop a viselo tam v tmavé modři, zatímco kolem se převalovaly nesmírné masy vody. Vysoko nad ním se v magicky průzračné vodě proháněla blyštivě úpravná flotila rybek. Pod ním se rozprostírala hlubina, kam světlo pronikalo jen s velkými obtížemi, aby ovlivnilo barvu vody, jež poklesla do temné a kruté modři.

Sem, do dvou set stop pod hladinou, proudily sluneční paprsky jen s velkými obtížemi. Kolem proplouval ohromný mořský savec s hedvábnou kůží, zkoumal plavidlo napůl zaujatě, jako by tak trochu čekal, že tady něco takového najde. Potom sebou hladce mrskl a zamířil vzhůru k mihotavému světlu.

Plavidlo minutku vyčkávalo, vyhodnocovalo údaje a pak sestoupilo o dalších sto stop. V takové hloubce už začínala být skutečná tma. Okamžik nato zhaslo vnitřní osvětlení a zhruba vteřinu, která uplynula předtím, než se znenadání rozzářily vnější reflektory, vycházelo jediné viditelné světlo z mlžně osvětleného růžového nápisu, hlásajícího Bíblbroxovi záchranáři a Opravdu Děsné Sajrajty, s. r. o.

Mohutné kužele světla se rozběhly ke dnu. Zasáhly obrovité hejno stříbrných ryb, jež se otočily jako na obrtlíku a v tiché panice pluly pryč.

V ponuré řídicí místnosti, táhnoucí se širokým obloukem napříč tupou přídí, se čtyři hlavy skláněly nad počítačovou obrazovkou. Právě na ní probíhala analýza velmi, velmi slabých přerušovaných signálů, které přicházely z mořského dna.

„To je ono,“ řekl konečně majitel jedné z hlav.

„Můžeme si být docela jistí?“ nadhodil majitel další z hlav.

„Na sto procent,“ odpověděl majitel první hlavy.

„Jste si na sto procent jistý, že loď, která leží sešrotovaná na dně tohohle moře, je ta loď, o který jste si byli na sto procent jistý, že na sto procent nikdy nehavaruje?“ prohlásil majitel zbývajících dvou hlav. „Hej,“ zvedl dvě ze svých rukou, „jen se tak ptám.“

Dva úředníci z Úřadu pro bezpečnost a uklidňování občanů reagovali velmi chladnými pohledy, ale muži s divným, či spíše sudým počtem hlav to uniklo. Svalil se na pilotní pohovku, otevřel si pár piv – jedno pro sebe a to druhé také pro sebe – zaklínil si nohy o řídicí pult a přes ultrasklo oslovil kolem plující rybu: „Čau, holka.“

„Pane Bíblbroxi…“ začal tiše menší a méně uklidňující ze dvou panáků.

„Jo?“ opáčil Zafod a bouchl prázdnou plechovkou o některé z citlivých ovladačů, „připraveni k potopení? Jdeme na to.“

„Pane Bíbloroxi, ujasněme si jednu věc…“

„Jo, jasně,“ souhlasil Zafod. „Co začít s tímhle: co kdybyste mi prostě pověděli, co je doopravdy na té lodi?“

„Už jsme vám to řekli,“ odpověděl úředník. „Vedlejší produkty.“

„Vedlejší produkty. Vedlejší produkty čeho?“

„Procesů,“ odpověděl úředník.

„Jakých procesů?“

„Dokonale bezpečných výrobních procesů.“

„Svatý Zarquone skákavý!“ zvolaly obě Zafodovy hlavy dvojhlasně. „Tak bezpečných, že jste museli postavit zarkonovou létající pevnost, která ty vedlejší produkty dopraví k nejbližší černé díře a vyklopí je tam! Jenže se tam nedostane, protože pilot si trochu zaletí – nemám pravdu? – pro pár humrů…? OK, takže ten chlapík vychladl, ale… chci říct, kápněte božskou, je čas zaštěkat, tohle je hlavní chod, stolice se blíží kritickému množství, je to… je to… naprosté selhání slovní zásoby!“

„Zmlkni!“ křikla pravá hlava na levou, „Plácáme samý nesmysly!“

Pevně se chytil zbývající plechovky s pivem. Uklidnilo ho to.

„Poslouchejte, hoši,“ spustil znovu po chvíli klidu a přemítání. Oba úředníci mlčeli. Rozhovor na této úrovni byl něčím, na co si netroufali. „Jen jsem chtěl vědět,“ trval Zafod na svém, „do čeho jste mě to tu namočili.“

Zabodl prst do obrazovky s mihotavými údaji o přerušovaném signálu. Nic mu neříkaly, ale pohled na ně se mu ani trochu nelíbil. Celé se kroutily spoustou dlouhých čísel a znaků.

„Rozpadá se, co?“ vykřikl. „Nákladní prostor je nacpaný epsilonovýma aoristovýma tyčema nebo něčím jiným, co vysmaží celý tenhle sektor vesmíru milióny let zpátky, a rozpadá se. Je to tak? Tohle je to, co tam najdeme? Vylezu z toho vraku s dalšíma hlavama navíc?“

„Není dost dobře možné, aby to byl vrak, pane Bíblbroxi,“ ujišťoval ho úředník. „Na loď je záruka. Je dokonale bezpečná. Nemůže se rozpadnout.“

„Tak proč si tak trháte triko, abyste se na ni podívali?“

„Rádi si prohlížíme naprosto bezpečné věci.“

„Žjóva!“

„Pane Bíblbroxi,“ prohlásil úředník trpělivě, „mohu vám připomenout, že máte nějakou práci?“

„Jo, no, možná se mi do toho už zas tolik nechce. Kdo si myslíte, že jsem? Připadá vám, že nemám žádné ty morální tentononc, jak se tomu vlastně říká, těmhle těm morálním čičmundám?“

„Skrupule?“

„Skrupule, díky. No?“

Úředníci klidně vyčkávali. Tiše si odkašlali, aby pomohli času plynout. Zafod si povzdechl. Znamenalo to něco jako ‚kam se ten svět řítí?‘ a mělo ho to zbavit veškeré viny. Potom se i se sedadlem otočil.

„Lodi?“ zvolal.

„Jo?“ řekla loď.

„Dělej to, co já.“

Loď se na několik milisekund zamyslela a pak, poté co dvakrát překontrolovala všechny spoje a těsnění velkozátěžových komor, se v záplavě světel pomalu a neúprosně začala nořit do hlubin.

Pět set stop.

Tisíc.

Dva tisíce.

Zde, v tlaku blížícím se sedmdesáti atmosférám, v mrazivé hloubce, kam nedosáhl žádný paprsek, příroda uchovávala produkty svých nejodvážnějších pokusů. Dvě stopy dlouhé přízraky se bezuzdně vrhaly do kuželů bílého světla, pak zívly a zmizely zpět v temnotě.

Dva a půl tisíce stop.

Při šerých okrajích dosahu lodních reflektorů se provinile třepetali potměpichové s očima na stopkách.

Topografie pomalu se přibližujícího mořského dna se na displeji odhalovala s rostoucí jasností, až bylo konečně možno rozeznat tvar odlišný od okolního prostředí. Vypadal jako obrovská nevyvážená pevnost, která se od poloviny ostře rozšiřovala, aby udělala místo těžkému ultraplášti, jímž byl obložen křížový nákladní prostor. Stavitelé tím hodlali zajistit lodi totální prvenství v bezpečnosti a nepropustnosti. Před odpálením vystavili materiál zkouškám krutem, nárazy, žhnutím a čímkoli dalším, o čem konstruktéři věděli, že vydrží, aby mohli předvést, že to vydrží.

Napjaté ticho v kokpitu hmatatelně zhoustlo. Bylo zřejmé, že se tato sekce rozlomila přesně vejpůl.

„Ve skutečnosti je to dokonale bezpečná loď,“ prohlásil jeden z úředníků. „Postavili ji tak, že i když se rozbije, nákladní prostor zůstane neporušený.“

Tři tisíce osm set a pětadvacet stop.

Z otevřeného palubního průlezu záchranné lodi zvolna vylezly čtyři vysokotlaké fištrónskafandry a šouraly se přehradou světel k monstrózním obrysům temně vystupujícím z mořské noci. Pohybovaly se s jistou neohrabanou grácií, téměř beztížně, ačkoli na nich spočívala tíha celého vodního světa.

Zafod se pravou hlavou podíval nahoru do černého nesmíru nad ním a jeho mysl se na okamžik rozezněla tichým hrůzyplným zavytím. Ohlédl se nalevo; ulevilo se mu, když zjistil, že druhá hlava zaujatě sleduje na vizoru v helmě přenos brokánského ultrakriketu a nic jiného ji nezajímá. Kousek za ním po levé straně cupitali oba panáci z Úřadu pro bezpečnost a uklidňování občanů a o pár kroků před ním se šinul prázdný skafandr, který nesl nářadí a vybíral cestu.

Prošli kolem obří trhliny v kosmické lodi Bunkr na miliardu let s polámanou páteří a posvítili si do ní. Mezi rozervanými a pokroucenými, dvě stopy silnými přepážkami bylo jasně vidět rozházené přístroje. Teď v nich bydlela rodinka velkých průhledných úhořů a zdálo se, že se jim tam zamlouvá.

Prázdný skafandr postupoval před nimi podél gigantického temného trupu a zkoušel přetlakové dveře. Třetí se váhavě otevřely. Nacpali se dovnitř a pár dlouhých minut čekali, až se pumpy vypořádají s odporným tlakem vzduchu a inertních plynů. Konečně se vnitřní dveře odsunuly a čtveřice (?) byla vpuštěna do šerých útrob Bunkru na miliardu let. Museli projít několika dalšími superbezpečnostními titanovými Držíto dveřmi, z nichž každé úředníci otevřeli jedním z řady kvarkových klíčů. Zanedlouho se ocitli tak hluboko v těžce bezpečnostní sekci, že vysílání ultrakriketu začalo slábnout. Zafod byl nucen přeladit na nějakou rockovou videostanici, neboť neexistovalo místo, kam by nedosáhly.

Odsunuly se i poslední dveře a vstoupili do velkého pohřebiště. Zafod namířil svítilnou na protější stěnu. Kužel světla dopadl přímo na ječící obličej s vypoulenýma očima.

Zafod zařval ve zmenšené kvintě, upustil reflektor a s žuchnutím si kecl na podlahu, či spíše na tělo, které tu nerušeně leželo asi tak šest měsíců. Na dosednutí zareagovalo prudkou explozí. Zafod chviličku uvažoval, co má s tím vším dělat, a po krátké, avšak hektické diskusi se rozhodl, že nejlepší bude omdlít.

Probral se za několik minut a předstíral, že neví, kdo je, kde je, ani jak se tam dostal, ale nepodařilo se mu nikoho přesvědčit. Pak zkoušel simulovat, že se mu paměť rychle vrátila a že se z toho šoku znovu složil. Bez jeho souhlasu mu však pomohl na nohy prázdný skafandr – k němuž začínal pociťovat vážný odpor – a přinutil ho obeznámit se s okolím.

Bylo matně a blikavě osvětlené a v mnoha ohledech nepříjemné. Nejnápadnější rušivý element představovaly v barvách vyvedené části drahého zesnulého navigačního důstojníka rozstříknuté po podlaze, stěnách i stropu, a zvlášť pak na polovině jeho, Zafodova skafandru. Účinek byl tak ohromně nechutný, že se k němu v tomto vyprávění už nebudeme vracet. Pouze se v krátkosti zmíníme o tom, že zavinil, že Zafod potupně vrhl dovnitř svého skafandru, který ze sebe následně serval a po nutných úpravách přilby vyměnil za prázdný. Naneštěstí nakyslý zápach lodního vzduchu, doprovázený pohledem na vlastní oblek, vykračující si kolem s nepravidelnými cákanci hnijících vnitřností, stačil k tomu, aby pozvracel i vnitřek druhého skafandru. S tímto problémem se však on i skafandr museli vyrovnat.

Tak. Hotovo. Dost ohavností.

Přinejmenším dost těchto konkrétních ohavností.

Majitel vřeštícího obličeje se teď malilinko uklidnil a nesouvisle bublal ve velké nádrži se žlutou tekutinou – nouzovém suspenzním tanku.

„Bylo to šílené,“ klokotal, „šílené! Říkal jsem mu, že se můžeme pro humry zastavit na zpáteční cestě, ale byl šílený. Posedlý! Napadlo by vás někdy takhle vyvádět kvůli humrovi? Mě tedy ne. Připadá mi gumovitý a člověk se v něm musí nimrat, nemá žádnou chuť, no, chci říct, má? Já tedy osobně dávám přednost škeblím, a to jsem mu taky řekl. U Zarquona, já mu to řekl!“

Zafod zíral na výjimečné zjevení plovoucí ve své nádrži. Muž byl napojen na všechny možné hadice a trubičky, které ho udržovaly při životě. Jeho hlas bublal z reproduktorů a nepříčetně se rozléhal lodí; ozvěna se vracela a naháněla sama sebe v hlubokých a vzdálených chodbách.

„To byla ta chyba,“ vřískal blázen. „Vážně jsem řekl, že mám radši škeble, a on prohlásil, že je to proto, že jsem ještě neochutnal opravdového humra, jako jedí tam, odkud pocházejí jeho předkové, což je tady, a že mi to dokáže. Tvrdil, že to není problém, říkal, že zdejší humrové stojí za celou cestu, natož za takovou malou zajížďku, a nadával, že v atmosféře nemůže ovládat loď, ale bylo to šílenství, šílenství!“ ječel, pak se odmlčel a koulel očima, jako by to slovo rozhoupalo v jeho hlavě jakýsi zvon. „Loď se vymkla kontrole! Nemohl jsem uvěřit, co děláme – jen proto, abychom dokázali ten blábol o humrech, který jsou mimochodem coby pokrm značně nadhodnocený, omlouvám se, že pořád mluvím o humrech, pokusím se za minutku skončit, ale myslel jsem na ně tak dlouho, celé měsíce, co jsem byl v téhle nádrži, umíte si představit, co to je, trčet v téhle lodi, pořád ti samí chlápci, krmit se věčně stejnými blafy, a celou tu dobu vám jeden cvok nepřestane vykládat o humrech, a potom šest měsíců plavat v nádrži a myslet jen na to. Slibuju, že se budu snažit a neřeknu o humrech už ani slovo, vážně. Humři, humři, humři – dost! Myslím, že jsem jediný, kdo přežil. Mně jedinému se podařilo dostat do nouzového tanku, než jsme se zřítili. Vyslal jsem mayday a pak jsme ztroskotali. Je to katastrofa, co? Absolutní katastrofa, a to všechno jen proto, že ten chlápek měl rád humry. Dává to nějaký smysl? Vážně to neumím odhadnout.“

Prosebně se na ně zadíval. Zdálo se, že se jeho mysl zvolna snáší zpátky na zem jako padající list. Zamrkal a divně na ně civěl jako husa do flašky. Zvědavě zaškrábal svraštělými prsty na skleněnou stěnu nádrže. Z úst a z nosu mu unikly drobné husté žluté bublinky, krátce se zachytily ve štětičce vlasů a zamířily vzhůru.

„Ach, Zarquone, ach, nebesa,“ zamumlal pateticky sám k sobě. „Našli mě. Jsem zachráněn…“

„No,“ pospíšil si jeden z úředníků, „přinejmenším jste byl nalezen.“ Přistoupil k hlavní databance uprostřed místnosti a začal rychle kontrolovat hlavní monitorovací obvody lodi, aby získal přehled o vzniklých škodách.

„Komory na aoristové tyče jsou netknuté,“ oznámil.

„Svatý dingův vocase,“ zachrčel Zafod. „Na palubě jsou aoristový dráty…!“

Aoristové tyče jsou zařízení, které se používalo při nyní šťastně zapomenutém způsobu získávání energie. Když honba za novými zdroji energie dospěla k výjimečně hektickému bodu, jeden chytrý mladý chlapík si znenadání všiml místa, kde se nikdy nevyužilo dostupné energie – minulosti. A v náhlém návalu krve do hlavy, který takovéto nápady obvykle vyvolávají, také téže noci vyvinul způsob těžby. Během roku byly rozsáhlé oblasti minulosti vysáty a prostě vyhozeny. Ti, kteří prohlašovali, že minulost by měla zůstat nezměněná, byli obžalováni z extrémně nákladné sentimentality. Minulost v hojné míře poskytovala velmi levný a čistý zdroj energie, vždy se mohlo zachovat několik Přírodních rezervací minulosti, kdyby někdo zaplatil jejich udržování, a co se týče tvrzení, že ždímání minulosti oslabuje přítomnost, no, možná že ano, trochu, ale výsledný efekt byl nezměřitelný a je přece třeba mít smysl pro proporce.

Pak se ale přišlo na to, že přítomnost je opravdu bez energie, a důvodem je skutečnost, že ti sobečtí marnotratní zmetci lupiči z budoucnosti dělají přesně totéž. Všichni si uvědomili, že musí totálně a jednou provždy zničit všechny aoristové tyče i strašlivé tajemství jejich výroby. Vyhlásili, že je to pro dobro jejich prarodičů a vnuků, ale samozřejmě měli na mysli dobro vnuků svých prarodičů a prarodičů svých vnuků.

Poskoci z Úřadu pro bezpečnost a uklidňování občanů přezíravě pokrčili rameny.

„Jsou v naprostém bezpečí,“ řekl. Podíval se na Zafoda a náhle se mu necharakteristicky upřímně svěřil: „Na palubě je něco horšího než tohle. Alespoň,“ dodal a poklepal na jednu z obrazovek, „doufám, že je to na palubě.“

Druhý úředník se na něj ostře vrhl.

„Co to tady do háje vykládáš?“ vyštěkl.

První znovu pokrčil rameny. „Na tom nesejde. Může si říkat, co chce. Nikdo mu neuvěří. Proto jsme si vybrali raději jeho, než abychom podnikli něco oficiálního. Čím divočejší historku pustí ven, tím víc bude vypadat jako nějaký hipícký dobrodruh, který si všechno vymyslel. Dokonce může tvrdit, že jsou to naše slova, a potom ho budou všichni považovat za paranoika.“ Příjemně se usmál na Zafoda kypícího v pozvraceném skafandru. „Můžete jít s námi,“ prohodil, „jestli chcete.“

„Vidíte?“ hlaholil úředník, který prohlížel ultratitanové vnější pečeti u schránky na aoristové tyče. „Dokonale zajištěné, dokonale bezpečné.“

Totéž říkal, když míjeli komory naplněné chemickými zbraněmi tak účinnými, že pouhá čajová lžička by mohla smrtelně zamořit celou planetu.

Totéž říkal, když míjeli komory naplněné zeta-aktivními sloučeninami, tak účinnými, že pouhá čajová lžička by mohla vyhodit celou planetu do povětří.

Totéž říkal, když míjeli komory naplněné theta-aktivními sloučeninami, tak účinnými, že pouhá čajová lžička by mohla radioaktivně rozsvítit celou planetu.

„Jsem rád, že nejsem planeta,“ mumlal Zafod.

„Nemáte se čeho bát,“ uklidňoval jej panák z Úřadu pro bezpečnost a uklidňování občanů. „Planety jsou v bezpečí. Za předpokladu, že,“ dodal – a odmlčel se. Blížili se ke skladovací schráně, která se nacházela nejblíže místu, kde se kosmická loď Bunkr na miliardu let rozlomila. Chodba tu byla zkroucená a deformovaná a podlaha vlhká s lepivými stopami.

„Hmm, ehm,“ říkal, „hmm a třikrát hmm.“

„Co je v té komoře?“ chtěl vědět Zafod.

„Vedlejší produkty,“ odpověděl úředník a znovu si začal pobrukovat.

„Vedlejší produkty…“ trval klidně Zafod na svém, „čeho?“

Žádný z panáků neodpověděl. Místo toho velmi pečlivě prozkoumali výpusť schrány a zjistili, že pečeti byly roztrženy stejnými silami, jaké zničily celou chodbu. Jeden z úředníků se dveří zlehka dotkl. Hladce se otevřely. Uvnitř panovala tma, hluboko v místnosti blikotalo pouze několik matných žlutých světel.

„Čeho?“ sykl Zafod.

Důležitější úředník se otočil na toho druhého.

„Je tu úniková kabina,“ vysvětloval, „kterou měla posádka použít k opuštění lodi těsně předtím, než svrhne loď do černé díry. Myslím, že by nebylo od věci podívat se, kde je teď.“ Druhý přikývl a beze slova odešel.

První paňáca mlčky zatlačil Zafoda dovnitř. Velká, matně žlutá světla zářila dvacet stop od nich.

„Důvod,“ začal tiše, „proč je všechno ostatní na této lodi, zdůrazňuji, v bezpečí, je, že nikdo není ve skutečnosti dost šílený, aby je použil. Nikdo. Alespoň se nikdo tak šílený nikdy nedostane do jejich blízkosti. Kdokoli tak bláznivý nebo nebezpečný by spustil velmi silný poplach. Lidé jsou možná stupidní, ale ne tolik.“

„Vedlejší produkty,“ zasyčel Zafod znovu – musel syčet, aby nebylo poznat, že se mu třese hlas – „čeho?“

„Ehm, Surových lidí.“

„Cože?“

„Firma Sirius Cybernetics Corporation získala obrovský grant na výzkum možnosti výroby umělých osobností na zakázku. Výsledky jsou jednoznačně katastrofální. Všichni ti ‚lidé‘ a ‚osobnosti‘ se změnili ve směsice surových, čistých charakterů, které se prostě u přirozeně vznikajících životních forem nemohou společně vyskytovat. Většinou to byly jen pouhé patetické ztracené existence, ale někteří byli velmi, velmi nebezpeční. Nebezpeční proto, že nerozezní v ostatních lidech poplach. Umí procházet situacemi jako duchové procházejí zdmi, protože nikdo to nebezpečí nevycítí.

Ze všech nejnebezpečnější byli tři identičtí jedinci – byli uloženi do téhle schránky, aby zmizeli i s lodí z našeho vesmíru. Nejsou to ďáblové, ve skutečnosti jsou celkem prostí a okouzlující. Ale jsou to nejnebezpečnější stvoření, která kdy žila, a to proto, že není nic, co by neudělali, pokud jim je to dovoleno, a není nic, co by jim nebylo dovoleno…“

Zafod se díval na kalná žlutá světla, dvě kalná žlutá světla. Jeho oči si pomalu přivykaly a on viděl, že dvě světla rýsují třetí prostor, v němž se cosi rozbilo. Na podlaze se matně leskly vlhké lepkavé cestičky. Zafod a úředník opatrně kráčeli ke světlům. V tom okamžiku se do sluchátek v jejich přilbách naboural druhý úředník čtyřmi slovy.

„Úniková kabina je pryč,“ pravil stísněně.

„Vystopuj ji,“ vyštěkl Zafodův společník. „Najdi, kam přesně odletěla. Musíme vědět, kde je!“

Zafod se přitočil ke dvěma zbývajícím nádržím. Rychlým pohledem zjistil, že v každé se vznáší identické tělo. Prohlédl si jedno z nich pozorněji. Jednalo se o tělo postaršího muže. Plulo v husté žluté tekutině. Muž vypadal laskavě a na obličeji měl spoustu vrásek od smíchu. Vlasy vypadaly nepřirozeně husté a tmavé na někoho v jeho věku a pravice se bez ustání pohybovala dopředu a dozadu, nahoru a dolů, jako kdyby si potřásal rukama s nekonečným zástupem neviditelných duchů. Žoviálně se usmíval, bublal a zurčel jako polospící děťátko a tu a tam se jakoby lehounce otřásl drobnými záchvaty smíchu, jako kdyby si právě řekl vtip, který ještě neslyšel, nebo si ho tak docela nepamatoval. Mával, usmíval se, radostně se řehonil. S malými bublinkami usazenými na rtech vypadal jako obyvatel vzdáleného světa prostinkých snů. Ve sluchátcích se ozvala další skleslá zpráva. Planeta, k níž měla úniková kabina namířeno, již byla identifikována. Nacházela se v sekci ZZ9 plurálu Z alfa.

Zafod našel na nádrži malý reproduktor a zapnul ho. Muž ve žluté tekutině jemně bublal o zářícím městě na kopci.

Také slyšel, jak úředník z Úřadu pro bezpečnost a uklidňování občanů vydává pokyny v tom smyslu, že chybějící úniková kabina nesla ‚Reagana‘ a že planeta v ZZ9 plurálu Z alfa musí být ‚naprosto dokonale zajištěna‘.

přeložila Agáta Kratochvílová

DIVOCÍ OSLOVÉ PEKELNÍ

H. G. WELLS

Nemělo by nás překvapit, že H. G. Wells, „Otec zakladatel moderní science fiction“, jak bývá nazýván, napsal také některé humorné vědecko-fantastické povídky. Koneckonců, byl to člověk, který za tucet let, po napsání téměř stejného počtu románů – od Stroje času (Otto, 1905) přes První lidé na Měsíci (SNKLU, 1964) až po Za dnů komety (Vilímek, 1937) – vypracoval základní dějovou strukturu a tematický materiál, na němž byla moderní science fiction vystavěna. Jeho největším činem však patrně bylo uvedení na scénu mimozemských bytostí jako uchvatitelů Země v románu Válka světů (Albatros, 1988); naproti tomu nejméně známý je jeho příspěvek do pokladnice humorné fantasy ve formě krátkých povídek jako je například Jak to bylo s Pyecraftem (ve sbírce Válka světů), Příběh trouby volající k poslednímu soudu a komedie Nezkušený duch, jež byla v roce 1945 zfilmována.

Herbert George Wells (1866-1946) byl synem kupce; studium na londýnské vědecké škole mu otevřelo oči a inspirovalo jeho představivost takovým způsobem, že navždy změnil spekulativní literaturu. Avšak teprve ve svých pozdějších dílech Wells nejpřesvědčivěji demonstroval svůj zájem o fantastično. Týká se to například děl Hvězdami zplozený: biologická fantazie (1937), pojednávající o kosmických paprscích z Marsu; Camfordovo zjevení (1937) o výsměšném hlase, který ruší univerzitní život; a Všichni na palubu, letíme na Ararat (1941), v němž Bůh žádá Noea, aby postavil ještě jednu archu, ale tentokrát nechal člověka na pospas jeho osudu. Také v ranějších Wellsových dílech lze nalézt prvky jemného humoru, například v Kronice Argonautů (1888), v Příchodu létajícího člověka (1893) či v Podivné orchideji (Šolc, 1905).

Mezi všemi jeho díly zůstala zapomenuta povídka Divocí oslové pekelní, kterou Wells napsal kolem roku 1908, když žil v Sandgate nedaleko Folkestonu, kam je děj povídky téměř jistě umístěn. Je to humorná fantazie o spisovateli a jeho setkání s pravděpodobně nejznámějším „mimozemšťanem“, která znovu demonstruje, že Wells byl co se fantastické literatury týče před svými současníky daleko napřed a že stanovil normu pro budoucnost…

•

Existoval jednou spisovatel, jenž si v příjemné vile na jižním pobřeží Anglie pěstoval slávu a blahobyt. Psal příběhy přijatelného charakteru a těšil se z rostoucího veřejného uznání, pečlivě se snažil, aby nikoho neurazil, ale naopak jen potěšil. Oženil se po zdrženlivém a přípustném milostném vztahu s dámou, která psala občasné, ale jinak zcela souměrné rýmy, stal se otcem dcerušky, jejíž vytrubovaná rčení hodně zvyšovala jeho popularitu, a na večeři jej zvali jen ti nejlepší lidé v zemi. Stal se zástupcem představitele hrabství a přítelem ministerského předsedy, povýšení do rytířského stavu za literární zásluhy měl málem na dosah ruky, a dokonce se mohl nadít i Nobelovy ceny, bude-li mu dopřán dostatek času. A navzdory této přízni štěstěny se nestal obětí neanglické pýchy. Měl na paměti mužnost a prostotu, jež se očekává od spisovatelů. Kouřil dýmku a nikoliv skvělé doutníky, jež by si mohl dovolit. Nosil krátce střižené vlasy a nikdy se nechoval afektovaně. Nepovyšoval se nad lidi druhého řádu a příslušníky méně úspěšných tříd. Zvykl si cestovat třetí třídou, aby mohl studovat postavy, které potom vtěloval do svých nádherných románů. Chodil na dlouhé procházky, sedával v hostincích a navazoval rozhovory s lidmi. Plel zahrádku. A přestože pilně pracoval, nezanedbával péči o tělo, jež hrozilo jistou tělnatostí, a co je horšího, lokální tělnatostí, nikoliv po celém těle rozloženou, ale rostoucí v místech předního obvodu. Tento nárůst byl jedinou jeho starostí. Měl na paměti tělesnou kondici, hrál tenis a každý den, ať pršelo nebo bylo hezky, šel alespoň na hodinovou procházku.

Avšak tento muž, tak typický pro edwardiánskou literaturu – neboť tento příběh začíná za vlády dobrého krále Edwarda – byl navzdory svým záviděníhodným úspěchům a vyhlídkám odsouzen prožít, ještě než jeho život dospěje k svému neslavnému konci, nanejvýše vyčerpávající a pochybná dobrodružství…

Protože jsem vám na něj neprozradil všechno. Někdy – bývalo to zpravidla po ránu – byl popudlivý a nesnášel se se svým holicím náčiním a dostával se do zcela kromobyčejné nálady, v níž se mu zdálo, že vést krásný život v báječné vile, být zámožný a slavný, psát knihy, jež jsou vždy zábavné, mluvnicky správné a neurážlivým způsobem poněkud výjimečné, může být stejně nudný a nesnesitelný život, jaký by mohlo vést kterékoliv stvoření s duší předurčenou k prokletí. Což jenom dokazuje, že Bůh tím, že jej stvořil, nezapomněl na viskozitu jater, jež obvykle takové případy provází…

Zima u moře je méně snesitelná a daleko vlezlejší než léto a byly dny, kdy se náš spisovatel musel téměř nutit k prospěšným a nezbytným životním úkonům. Tak tomu bylo ve dnech, kdy jihozápadní vítr nemilosrdně narážel do vily, kvílel v komínech, bušil do oken přívaly deště a sliboval, že spisovatele promočí od hlavy až k patě a od zápěstí ke kotníkům, jestliže vystrčí nos ze dveří. A šedé vlny, jež viděl z okna, se hnaly jedna za druhou k pobřeží pod prudkými přívaly šedivého deště, vlna za vlnou, aby se rozbily podél jílového podloží do ohromných rozcáknutých fontán šumivé pěny a stříkly mu do očí slanou spršku. Avšak srdnatě si omotával ovinovačky a oblékal nepromokavou pláštěnku, bral svou největší dýmku z bryerového dřeva a vyrážel ven do veškeré té sloty s vědomím, že díky tomu bude daleko nápaditější, až po čaji zasedne k psaní svých krásných příběhů.

Vyšel si ven právě jednoho takového dne. Kráčel velice rozhodně podél přímořských zahrádek s cestičkami sypanými štěrkem, v nichž rostl tamaryšek a ptačí zob, rozhodnutý přinutit se dojít až k přístavu a nahoru až na vršek východního útesu, než se vrátí zpátky ke svému útulnému krbu, k ženě, čaji a topinkám s máslem…

Někde po cestě, patrně asi půldruhé míle od domova, si začal uvědomovat podivnou postavu, jež se snažila udržet s ním krok.

Měl dojem, že ten tmavý člověk je hrozně zbědovaný. Měl na sobě tmavomodrou kombinézu lodního topiče, byl to patrně indický nebo malajský námořník z nějakého parníku v přístavu, a prodíral se vpřed podivně kulhavou chůzí.

Když náš spisovatel to individuum míjel, napadlo jej, jak málo spisovatelé vědí o světě, jaké ohromné a nečekané hodnoty může kupříkladu tohle chvějící se, zimou zkřehlé stvoření ukrývat ve svém nitru tak zvaného „lokálního koloritu“… Jen kdyby se jich tak mohl chopit a „položit“ je do nějakého velkého, přijatelného románu. Proč člověk čas od času nečerpá z těchto zdrojů? Tak například Kipling to dělal a měl s tím překvapivé úspěchy… A pak si spisovatel začal uvědomovat, že jej ta záhada brzy dohoní. Zpomalil krok…

Stvoření jej neprosilo o oheň, ale úpěnlivě žádalo o krabičku zápalek. A kupodivu velice dobrou angličtinou.

Spisovatel si žebráka změřil pohledem a poplácal se po kapsách. Nikdy neviděl ubožejší tvář. V žádném případě to nebyla tvář, která by svým orlím nosem, svažujícím se obočím, hlubokýma tmavýma krví podlitýma očima příliš blízko u sebe, nečestnými ústy staženými do V a zmáčenými štětinami na bradě vzbuzovala dobrý dojem. A přesto – byla přitažlivě animální a politováníhodná. Náhle bleskla spisovateli hlavou myšlenka: Proč místo toho planého uvažování a trmácení se v hrozném počasí – proč nevzít toho člověka domů, do teplé a suché pracovny, kde by mu mohl nabídnout teplý nápoj, nějaké kuřivo a přitom jej vytěžit?

Dostat z něj nějaké technické podrobnosti, zážitky z první ruky a překonat tak Kiplinga?

„Je zatracená zima!“ zakřičel takovým tím hlasem srdečného lodníka.

„Je to ještě horší,“ přitakal podivný topič.

„To je pekelný den!“ pokračoval spisovatel ještě úlisněji než kdykoliv předtím.

„Peklo mi ani nepřipomínejte,“ řekl topič hlasem naplněným neutěšitelným zármutkem.

Spisovatel se znovu poplácal po kapsách. „Máte pekelnou rýmu. Podívejte se, člověče – čert to vzal! Nedal byste si horký grog…?“

Scéna se přesunula do spisovatelovy pracovny. V krbu hoří uhlí jasným plamenem, topič sedí před ohněm, kape z něj voda a kouří se pára, nohy má opřené o krbovou mříž, zatímco spisovatel šuká po pokoji a řídí přípravy k výrobě horkého nápoje. Spisovatel si je palčivě vědom nejenom topiče, ale také sebe. Topič pravděpodobně nikdy nenavštívil dům žádného spisovatele. Nejspíš je ohromen záplavou knih, pohodlím, účelností a praktičností domova, příjemným společníkem, který se stará o jeho povyražení… Přitom spisovatel nezapomíná, že topič je materiál, je to „exemplář“, je pozorován, „studován“. A tak hraje svou roli a pozoruje, až najednou z role vypadne, ohromen tím, co zpozoroval. Protože tenhle topič je větší kořalečník, než by se od topiče čekalo –

Nápoj jen tak prostě nepřijímá, ale informuje svého hostitele, jak musí být horký grog připraven, aby jej uspokojil.

„Nemáte něco na okořenění… myslím, že se to jmenuje pálivá paprika. Párkrát jsem to ochutnal. Je to dobré. Dejte tam laskavě trochu pálivé papriky.“

„Jestli to snesete?“

„A kdybyste tam nedával moc vody a zapálil to? Anebo mi to nechte vypít vařící, z kovového hrnku nebo tak nějak? S paprikou a tak.“

To je báječný chlapík, tenhle topič! Spisovatel kráčí ke zvonku a žádá o pálivou papriku.

A potom, když se vrací ke krbu, všimne si něčeho, co okamžitě považuje za optický klam, jako přelud způsobený oblaky páry stoupajícími z hosta. Topič sedí celý schoulený tak blízko u ohně, jak to jen jde, a své černé ruce drží nikoliv nad ohněm, ale v ohni, přitištěné ke dvěma rudým, doutnajícím hromadám uhlí… Ohlédl se na spisovatele s provinilým výrazem a spisovatel okamžitě uviděl, že ruce jsou od uhlí vzdáleny nejméně deset centimetrů.

Potom došlo na kouření. Spisovatel vytáhl jeden ze svých ohromných doutníků – neboť ačkoliv sám byl svědomitý kuřák dýmky, návštěvám nabízel doutníky. Potom jej znovu zarazilo něco divného, vzdálil se do rohu pokoje, kde mu oválné zrcadlo umožnilo sledovat topiče nenápadně. A viděl toto.

Uviděl topiče, jak na něj nejdříve vrhl kosý pohled a potom schválně otočil doutník a strčil si jej do pusy hořícím koncem, hluboce nadechl a vyfoukl nosem záplavu jisker a kouře. Jeho ohněm ozářená tvář při tom dostala výraz ďábelské úlevy. Potom doutník znovu spěšně otočil a ohlédl se po spisovateli. Spisovatel se k němu zvolna otočil.

„Chutná vám ten doutník?“ zeptal se po jedné z těch vzájemných odmlk, jež naleptávají přetvářku.

„Je obdivuhodný.“

„Proč jej kouříte opačnou stranou?“

Topič pochopil, že byl sledován. „To je takový kotelnický trik,“ hlesl. „Vadí vám to? Myslel jsem si, že to nevidíte.“

„Jen si kuřte, jak je vám libo,“ řekl spisovatel a připravil se na sledování operace.

Bylo to přesně jako polykač ohně na venkovském jarmarku. Ten člověk si strčil hořící doutník do úst a vyfoukl z nosních dírek jiskry. „Ach!“ zvolal se zjevným potěšením. A potom se otočil ke krbu, s hořícím doutníkem stále v koutku úst, a začal holýma rukama přestavovat žhnoucí uhlí tak, aby navršil velkou sálající masu. Bral planoucí a do běla rozžhavené kusy uhlí tak, jako jiný člověk bere kostky cukru. Spisovatel jej ohromeně sledoval.

„No ne!“ vykřikl. „Vy topiči jste ale drsňáci!“

Topič pustil hořící kus uhlí z ruky. „Zapomněl jsem se,“ řekl a trochu se stáhl.

„Není to trochu – zvláštní?“ zeptal se spisovatel s očima upřenýma na topiče. „Není to nějaký trik?“

„My tam dole u kotlů už jsme takoví drsňáci,“ řekl topič a diskrétně se odmlčel, neboť vstoupila služebná s pálivou paprikou.

„Tak teď se můžete napít,“ řekl spisovatel a začal míchat pití tak ostré, že by je ještě před deseti minutami považoval za vražedné. Když skončil, topič se natáhl a přisypal si ještě víc pálivé papriky.

„Já pořád nechápu, že si nespálíte ruce,“ řekl spisovatel, když se topič napil. Topič zavrtěl nad nahnutou sklenicí hlavou.

„Jsou nehořlavé,“ řekl a postavil sklenici. „Mohl bych dostat ještě kapku? Stačí brandy a pepř, jestli vám to nevadí. Zapálené. Vodu mít nemusím, ledaže by to byla přehřátá pára.“

A zatímco mu spisovatel naléval do sklenice další žhnoucí žiletky, topič zvedl ruku a odhrnul si z čela husté černé vlasy. Potom toho okamžitě nechal, posadil se a podíval se šibalsky na spisovatele. Ten na něj nevěřícně zíral. Když si topič odhrábl vlasy z hranatého vysokého čela, odhalil zvláštní pahýlovité výstupky. A konce jeho uší – měl špičaté konce uší!

„Á-á-á-á-ch!“ vyrazil spisovatel s rozšířenými zorničkami,

„A-á-á-á-ch!“ vyrazil topič v beznadějné úzkosti.

„Ale vy přeci nejste…!“

„Já vím… já vím, že nejsem. Já vím… Ale jsem čert. Ubohý, ztracený čert bez domova.“

A náhle si údajný topič zakryl nepopsatelně zoufalým gestem tvář rukama a propukl v pláč.

„Jediný člověk, který byl ke mně kdy laskavý!“ vzlykal, „A teď… teď mě zase vyženete do toho strašlivě mokrého a studeného počasí… Krásný oheň… Báječné pití… Skoro jako doma… Jen abyste mě mučil… Búú-búú!“

A potom, přičtěme to našemu spisovateli k dobru, překonal spisovatel svou okamžitou hrůzu, rychle obešel stůl a poklepal špinavému topiči na rameno.

„Ale no tak,“ chlácholil ho. „No tak! Nemějte mi za zlé moji neomalenost! Dejte si další báječné pití. Napijte se co hrdlo ráčí. Já vás nevyhodím, když jste tak nešťastný – ne v tenhle pekelný den. Naberte si plnou pusu papriky, člověče, a seberte se!“

A náhle jej ubohý čert chytil za ruku. „Nikdo ke mně nebyl tak milý,“ vzlykal. „Nikdo nebyl tak milý.“ A z očí mu kanuly na spisovatelovu buclatou ruku slzy – palčivé slzy.

Všechny doopravdy nádherné věci se přihodí nečekaně a bez nějaké zvláštní výstrahy stran své nádhernosti, a v tomto případě nešlo o žádnou výjimku z všeobecného pravidla. Náš spisovatel pokračoval v konejšení čerta, jako kdyby nešlo o nic víc než o náhodné setkání s nešťastným dítětem, a čert dával svému zármutku a soužení průchod takovým způsobem, že to v tu chvíli působilo tak přirozeně jako cokoliv jiného. Šlo jasně o čerta chabého charakteru a nejistého účelu, hodně zlomeného příkořím a krutostí, a vrhalo zajímavé světlo na stav všeobecného nepochopení ďábelských záležitostí, že našeho spisovatele žalostně překvapilo poznání, jak i čert může být nešťastný a mít zlomené srdce. Po dlouhý čas nedokázal svými nejupřímnějšími a nejvytrvalejšími otázkami dosáhnout jiné odpovědi, než že jeho host je vyhnancem z kraje úžasné horoucnosti a hojné zábavy, a teprve po dalším marnotratném podávání brandy a papriky na sebe důvěra vzlykajícího stvoření vzala formu souvislého a srozumitelného vyprávění.

A tehdy se prozradilo, že se jedná o jednoho z nejníže postavených obyvatel pekla a že jeho rolí v temné říši Satanově je úloha hlídače a opatrovatele hrozivých bytostí dosud našemu spisovateli neznámých, ďáblových divokých oslů, kteří se pasou na travnatých loukách nedaleko řeky Styx. Jak pochopil, jednalo se o nezvladatelná, nebezpečná a svévolná stvoření, podřizující se pouze určitému vzorci kleteb, které je okamžitě přivedou k poslušnosti. Tyto kletby nehodlal ďábelský topič opakovat. Vyslovit je jindy než právě při krocení jednoho z těch divokých oslů by mělo za následek, jak vysvětloval, okamžitá muka vymykající se nejstrašnějším představám. Jenom pouhé pomyšlení na ně jej roztřáslo dusivým kašlem. Avšak dal spisovateli na srozuměnou, že šlehnutí těmito kletbami, když hnal divoké osly na pastvu a z pastvy na Elysejských polích, představovalo samo o sobě ohromnou srandu. Pasáčci oslů soutěžili, kdo zakleje nejhlasitěji, až se hory zelenaly.

A když rozprávěl o těchto věcech, vykreslil ubohý čert ďábelský život takovým způsobem, že spisovatel získal dojem něčeho rozhodně ne nepříjemného pro osobu s vhodnou konstitucí. Bylo to jako nějaké Theokritovy pastorálie provozované v ohni. Čerti hnali své svěřence planoucími uličkami, posedávali za družného rozhovoru v hořících keřích, těšili se z horkých suchých vánků (které jsou podle všeho poněkud nezvykle osvěžovány slabou příměsí síry) a sledovali rej harpyjí, fúrií a čarodějnic v oněch nikdy nekončících červáncích pekelné oblohy. A znovu a znovu tu byly různé svátky a čert si mohl vyzvednout oběd v balíčku a toulat se po sirných kráterech, trhat sirné květiny či chytat v jezerech vroucí smůly duše lichvářů, nakladatelů, realitních a pozemkových agentů. Byla to skvělá zábava, protože lichváři a nakladatelé a realitní agenti a pozemkoví agenti vždycky prahli po tom, aby byli uloveni. Hemžili se kolem háčku, divoce bojovali o návnadu a vehementně a legračně protestovali proti pravidlům a předpisům, která stanovila, že musí být okamžitě hozeni zpátky do ohnivého jezera.

A někdy, když měl prázdniny, procházel tenhle konkrétní čert sanytrovými dunami, kde rostou košťata čarodějnic a kvete pekelné horko, k přístavišti přívozů, odkud mezi obchody a bankami na Via Dolorosa vedla do Síně posledního soudu Velká silnice, a pozoroval davy prokletých, přijíždějící na parních přívozech Sjednocené Charonovy společnosti. Tohle očumování přívozů je tam dole patrně stejně oblíbené jako ve Folkestonu. Téměř každý den přijížděli pozoruhodní lidé, a protože čerti jsou výborně informováni o pozemských záležitostech – neboť samozřejmě všechny pozemské noviny končí rovnou v pekle – co jiného může člověk čekat –, dostávalo se jim ovací téměř školácké intenzity. Občas dolehl tenhle jásot, popřípadě spílání, přijde na to, až na pastviny, kde se divocí oslové pásli. A to právě přivedlo tohoto konkrétního čerta do neštěstí.

Vždycky se zájmem sledoval kariéru ctihodného W. E. Gladstona, nyní na odpočinku…

Právě hlídal divoké osly. Věděl, jaké je to riziko. Věděl, jaký je trest. Ale když uslyšel obrovské pozdvižení, kdež uslyšel dychtivé hlasy z ohnivých uliček volající: „To je konečně Gladstone!“, když viděl, jak klidně a nezáludně divocí osli spásají trávu, nedokázal odolat pokušení. Vytratil se. Připojil se k výkřikům: „Proslov! Proslov!“ Uslyšel první lahodné přísliby hnutí za politickou samosprávu, jež by měla konečně učinit přítrž posledním chabým svazkům s nebeskou nadvládou…

A mezitím mu divocí osli utekli – přesně podle pravidel a proroctví…

Nepatrný spisovatel seděl a naslouchal tomuto zázračenému příběhu, který mu ani na okamžik nepřipadal neuvěřitelný. A za okny bičovanými deštěm se prodíraly rybářské čluny vzhůru a dolů vlnami na své cestě do přístavu Folkestone…

Divocí osli utekli.

Dostali se na svět. A čertův nadřízený se chopil nešťastného pasáka, týral ho, šikanoval a vyslovil nad ním následující ortel: musí jít na zem a hledat divoké osly a vyslovit nad nimi určitý řetězec zaklínání, která se jinak vyslovovat nesmějí, a tak je zkrotit a přivést zpátky do pekla. Buď zaklínání – anebo špetku soli na jejich oháňky. Je jedno, co se použije. Musí je přivést nazpátek jednoho po druhém, zkrotit je zaklínáním a kletbami a dovléct je k dobytčímu přívozu. A dokud je všechny nepochytá a nepřivede zpět, nesmí se vrátit do tepla a pohodlí života, na nějž je zvyklý. To byl jeho rozsudek a trest. A posadili jej na šrapnel a vypálili přímo mezi hvězdy, a když se trochu vzpamatoval, přitáhl se zpátky a prodral se na svět.

Ale nikdy své divoké osly nenašel, a tak se veškeré snahy vzdal.

Vzdal se veškeré snahy, protože divocí osli, jakmile se jednou vymknou kontrole, projeví ohromující vlohy. Mohou na sebe například vzít podobu jakéhokoliv člověka a od normální lidské bytosti se liší jen tím, že jejich chování – podle tištěných instrukcí, které obdržel jejich strážce, když s ním vystřelili – „je pořád chováním divokých oslů pekelných“.

„A jak si to asi mám vysvětlit?“ zeptal se čert naslouchajícího spisovatele.

A jednou za rok nastává noc – Valpuržina noc – kdy se divocí osli stávají viditelní jako velcí černí divocí osli a kopají svýma mizernýma nohama a hýkají. Tomu se nemohou vyhnout. „Ale samozřejmě,“ vysvětloval čert, „jakmile cítí, že to nastává, tak si samozřejmě dají náramný pozor a někde se zavřou.“

Jako většina slabých povah, také ďábelský topič byl ohromný egoista. S velkou náruživostí se utápěl ve svém vlastním neštěstí a problémech a obtížích a vůbec v tom, jak se s ním nespravedlivě zachází, a naprosto se nestaral o zvláštnosti divokých oslů, o nichž se zmiňoval jen povrchně oznamovacím způsobem, zatímco pro spisovatele byly jejich zvyky nanejvýš vzrušující a zajímavé. Čert se šťoural ve své strastiplné historce ze všech stran a spisovatel jej musel znovu a znovu přerušovat otázkami, aby získal jasnou představu o situaci.

Hlavní omluvou pro čertův ochablý zájem byla jeho naprostá neznalost lidské přirozenosti. „Co se mě týče,“ říkal, „mně připadají všichni jako divocí osli. Jednou jsem to zkusil…“

„Zkusil co?“

„Ten vzoreček. Však víte.“

„Ano?“

„Na jednoho chlápka jménem sir Edward Carson.“

„No a?“

„Uff!“ vyrazil čert.

„Trest?“

„Ani mi o tom nemluvte. Byl to obyčejný profesionální právník a politik, který jenom ztratil smysl pro základní hodnoty… Jak jsem to já měl vědět…? Naši ale umějí člověku ublížit…“

Po této zkušenosti ubohý čert naprosto upustil od jakýchkoliv pokusů najít své ztracené svěřence. Snažil se jenom vyžít, přežít ze dne na den a učinit svou pozemskou existenci tak snesitelnou, jak jen to šlo. Bylo jasné, že svět nenávidí. Připadal mu studený, mokrý, plný průvanu… „Nechápu, proč všichni trvají na tom, že musí žít na povrchu,“ kroutil hlavou. „Kdybyste to zkusili uvnitř…“

Pídil se po teple a suchu. Na čas našel určité uspokojení, když měl na starost výdušnou důlní pec, ale potom jej nahradil elektrický větrák. Když byl v tomhle zaměstnání, přečetl si živoucí vylíčení, jaká intenzivní vedra panují v Rudém moři, a připadl na myšlenku, že kdyby se mu podařilo dostat místo lodního topiče na parníku na pravidelné lince do Indie, mohl by během cesty urvat pár dní opravdového štěstí. Nějaký čas mu jeho přirozená prostoduchost zabraňovala tento záměr uskutečnit, ale nakonec, po trpkých zážitcích bezdomovce v ulicích prosincového Londýna, se mu podařilo dostat se na loď směřující do Indie – jen aby uvízl ve Folkestonu kvůli zlomené hřídeli! A tak byl tady.

Odmlčel se.

„Ale co s těmi divokými osly?“ zeptal se spisovatel.

Lítostivé tmavé oči se na něj beznadějně upřely.

„Cožpak nemohou natropit hroznou spoušť?“ pokračoval spisovatel.

„Nadělají takovou spoušť, že to konce nebere,“ přitakal sklíčený čert.

„Nakonec je díky tomu pochytáte, ne?“

„Uff!“ opakoval topič a snažil se na to nemyslet.

Tak tedy, duch romantického dobrodružství podřimuje na těch nejméně očekávaných místech a já už jsem vám vyprávěl o nespokojenosti našeho boubelatého spisovatele. Poslední roky byl jako nějaká doutnající bomba. A teď vybuchl. Najednou byl v povznesené náladě, plný vzrušení, energie a elánu.

Stoupl si před skleslého čerta.

„Ale můj drahý člověče!“ zvolal. „Musíte se dát dohromady. Musíte se víc snažit. Ta zamaskovaná zvířata by mohla natropit strašlivou spoušť. Zatímco vy – jste se zbavil odpovědnosti…!“

A tak dále. Pustil se do něj opravdu s vervou.

„Jen kdybych měl někoho, kdo by šel se mnou. Někoho, kdo se vyzná.“

Spisovatel se pod dojmem vzrušené chvíle napil whisky. Začal rychle přecházet sem a tam po pokoji a dělal úsečná ostrá gesta. Však víte, jak tenhle druh vzrušení občas vyplave na povrch. „Musíme operovat z nějaké ústřední základny,“ říkal spisovatel. „Pro začátek by to mohl být třeba Londýn.“

Ani ne za dvě hodiny vyrazili, tento spisovatel s tímhle čertem, kterého si vzal na starosti, za svým posláním. Vydali se na cestu v zimnících a teplém spodním prádle – spisovatel věnoval čertovi kompletní vybavení, dvě soupravy extra tlustých jégrovek – rozhodnuti najít divoké osly pekelné, či přinejmenším spisovatel byl rozhodnut, a vrátit je zpátky do pekla v co nejkratším možném čase. Spisovatel skýtá následující obrázek: pod paží má polní dalekohled, aby mohl lépe pozorovat podezřelé případy; v kapse má ve voskovaném papíře zabalenu spoustu soli pro případ, kdyby náhodou narazil na nějakého divokého osla a čert se svým řetězcem zaklínání nebyl zrovna po ruce. Tak se vypravil na cestu. A až pochytá divoké osly a vypořádá se s nimi, vrátí se zase zpátky do své malé rozkošné vily, domnívá se spisovatel, ke své rozkošné ženušce a dcerušce, která říká zábavné věci, a ke své popularitě, ke své velké popularitě se zlatou ořízkou, a – s výjimkou zvýšené prestiže – bude opět tím samým člověkem, jakým byl vždy. Není mu známo, že kdokoliv se spolčí s čertem a vydá se za posláním, vydává se za posláním, ze kterého není návratu.

Nikdy víc!

přeložil Leonid Křížek

MINISTRUJÍCÍ ANDĚLÉ

C. S. LEWIS

Fantastické příběhy H. G. Wellse ovlivnily mnoho pozdějších autorů. Mezi ně patří i C. S. Lewis a jeho trilogie meziplanetárních romantických příběhů o neohroženém cestovateli a jazykovědci doktoru Ransomovi – Návštěvníci z mlčící planety (Portál/Návrat domů, 1995), Perelandra (Návrat, 1995) a Ta hrozná síla (That hideous strength, 1945). V předmluvě k první knize vyjadřuje Lewis úctu k Wellsovi a ve třetí dokonce zapojuje svého učitele, lehce maskovaného, do děje jako londýnského novináře Horace Julese. V poznámce na konci románu Ta hrozná síla – který popsal jako „dlouhý příběh o černé magii“ – dodal: „Ti, kteří by se chtěli dozvědět více o Númenoru nebo Valinoru, musí počkat na vydání toho, co existuje zatím jen v myšlenkách mého přítele, profesora J. R. R. Tolkiena.“ Dalším zaznamenání hodným Lewisovým dílem jsou Rady zkušeného ďábla (Zvon, 1993), vydané roku 1943. Kniha se skládá z dopisů starého ďábla mladému, ve kterých mu dává praktické rady, jak polapit lidskou duši. Za pozornost stojí také Velký rozvod (Návrat, 1992), fantastický příběh o Nebi a Pekle, a velmi populární série sedmi fantastických knih pro děti, Letopisy Narnie, které v češtině kompletně vydalo nakladatelství Orbis Pictus.

Clive Staples Lewis (1898-1963) se narodil v Belfastu. Po absolvování Oxfordu se rozhodl pro akademickou kariéru a stal se profesorem středověké a renesanční angličtiny na Magdalen College. Tam se spřátelil se dvěma dalšími profesory, kteří psali fantasy – s J. R. R. Tolkienem a Charlesem Williamsem. Lewis byl vášnivým zastáncem křesťanské víry, což se svým způsobem projevuje ve všech jeho knihách. Napětí a humor jeho příběhů naštěstí brání tomu, aby nudily čtenáře, kteří k církvi nemají tak blízko. Kupodivu, Lewis napsal velmi málo krátkých povídek. Jedna z nich však výborně zapadá do této sbírky – povídka Ministrující andělé, publikovaná poprvé v lednu 1958 v časopise Fantasy and Science Fiction. Při psaní tohoto příběhu se autor evidentně inspiroval článkem, který vyšel v Saturday Review v květnu 1955 – Až přistaneme na Marsu. V něm doktor Robert S. Richardson napsal: „Pokud se kosmické cesty a kolonizace cizích planet stanou denním chlebem, budeme zřejmě nuceni zpočátku tolerovat a nakonec otevřeně přijmout takové stanovisko k sexu, které je v naší současné společnosti nemyslitelné. Vyjádřeno bez obalu, nebude pro úspěch projektu nutné posílat na Mars v pravidelných intervalech několik hezkých děvčat, která by uvolňovala napětí a zvyšovala morálku?“ Tento nápad podnítil Lewise k napsání tohoto mistrovského dílka, kterému čas a tolerantnější přístup k sexualitě neubraly nic z jeho půvabu.

•

Mnich, jak mu říkali, se uvelebil na skládací židli vedle kavalce a zadíval se oknem na hrubý písek a černomodrou marťanskou oblohu. Ještě dalších deset minut nehodlal začít s „prací“. Samozřejmě ne s prací, pro kterou ho sem vzali. Byl meteorologem výpravy a své úkoly už z větší části splnil, zjistil vše, co se zjistit dalo. V omezeném rádiu, v němž mohl provádět své výzkumy, se nejméně dalších pětadvacet dní nic nového nevyskytne. A meteorologie nebyla tím hlavním motivem. Zvolil si tři roky na Marsu jako nejbližší moderní náhradu za poustevnický život v poušti. Přijel sem meditovat, pokračovat v pomalém, neustálém přetváření oné vnitřní struktury, v němž podle jeho náhledu tkvěl hlavní smysl života. Deset minut, které si vyhradil k odpočinku, uplynulo. Začal často používanou formulkou: „Dobrý a trpělivý Pane, nauč mne obejít se bez lidí a více milovat Tebe.“ Tak do toho. Neměl času nazbyt. Před ním se otevíralo necelých šest měsíců, které mohl strávit v této pustině bez života, bez hříchu a bez utrpení, Tři roky jsou příliš krátká doba… ale když se ozval výkřik, jako správně vycvičený námořník pohotově vstal.

Botanik ve vedlejší kajutě odpověděl na stejné zvolání kletbou. Když je zaslechl, měl oči přitisknuté k okulárům mikroskopu. Bylo to k zešílení. Neustálé vyrušování. Člověk by se stejně dobře mohl snažit pracovat uprostřed Piccadilly. Pekelná základna. Už tak závodil s časem. Jen šest měsíců… a on stěží začal. Flóra na Marsu, ty drobounké, zázračně odolné organismy, jejich důmyslné uzpůsobení k přežití ve všech podmínkách, s výjimkou těch naprosto nemožných – představovaly pro něj slavnost, kterou by se mohl kochat po celý život. Křik by ignoroval. Jenže potom se ozval zvonek. Všichni do hlavní místnosti.

Jediná osoba, která se před zazvoněním oddávala sladkému nicnedělání, byl kapitán. Přesněji vyjádřeno, snažil se (jako obvykle) přestat myslet na Kláru a pokračovat v psaní oficiálního deníku. Klára jej vyrušovala na vzdálenost čtyřiceti miliónů mil. Bylo to absurdní. Potřeboval bych, aby všichni přiložili ruce k dílu… psal… ruce… jeho vlastní ruce, ruce, cítil je, vidoucí ruce putující po celém jejím vroucně chladném, jemně pevném, odevzdaném, bránícím se těle. „Buď od té lásky a zmlkni,“ oslovil fotku na stole. A zpět k deníku, až k oněm osudným slovům mi už nějakou dobu působí úzkost. Úzkost – ach, Bože, co se Kláře mohlo asi stát? Jak ví, že ještě existuje nějaká Klára? Mohlo se přihodit cokoli. Byl blázen, že přijal tuhle práci. Který druhý čerstvě ženatý chlap na světě by provedl něco takového? Vypadalo to tak rozumně. Tři roky tohohle děsivého odloučení, ale pak… ach, byli stvořeni pro život. Přislíbili mu postavení, o němž by si před pouhými několika měsíci netroufal ani snít. Už nikdy by se nemusel znovu vydat do vesmíru. A spousta dalších výhod: přednášky, kniha, pravděpodobně i titul. Kupa dětí. Věděl, že ona to chce, takže se pod tlakem (jak pomalu zjišťoval) rozhodl. Kruci, ten deník. Začni nový odstavec… A pak se rozlehl ten výkřik.

Vydal jej jeden z dvou mladíků, techniků. Trávili spolu čas už od večeře. Alespoň Paterson stál mezi dveřmi Dicksonovy kóje, pohupoval se z nohy na nohu a Dickson seděl na lůžku a čekal, až Paterson odejde.

„O čem to žvaníš, Patersone?“ vyjel na něj. „Kdo kdy něco řekl o nějaké hádce?“

„To je všechno moc hezké, Bobby,“ na to ten druhý, „ale už nejsme takoví kamarádi jako dřív. Ty víš, že ne. Cha, já nejsem slepý. Přece jsem tě požádal, abys mi říkal Clifforde. A ty jsi pořád takový studený.“

„Jdi sakra do háje s takovými kecy!“ zařval Dickson. „Naprosto v pohodě se budu kamarádit s tebou i s kýmkoli jiným, normálním způsobem. Ale tyhle řečičky – jako nějaké pubertální školačky – to teda nesnesu. Jednou provždy –“

„Jé, hele, podívej, podívej,“ vydechl Paterson. A nato Dickson vykřikl a kapitán přiběhl a zazvonil a během dvaceti vteřin se všichni tlačili před největším oknem. Asi sto padesát metrů od základny nádherně přistávala kosmická loď.

„Páni!“ zadeklamoval Dickson. „Přišli nás vysvobodit před stanoveným termínem.“

„Čert aby je vzal. Jen ať to zkusí,“ láteřil botanik.

Z lodi sestoupilo pět postav. Dokonce i ve skafandrech bylo zřejmé, že jedna z nich je enormně tlustá. Jinak na nich nepozorovali nic zvláštního.

„Obsluha k přetlakové komoře,“ rozkázal kapitán.

Pití z omezených zásob kolovalo kolem stolu. Kapitán ve veliteli cizinců poznal starého známého, Fergusona. Dva další byli obyčejní mladí muži, nikterak nepříjemní. Ale zbývající dva?

„Nechápu,“ kroutil hlavou kapitán, „kdo přesně… chci říct, strašně rádi vás všechny vidíme, ale co přesně…?“

„Kde sú ostatní členové výpravy?“ zajímalo Fergusona.

„Bohužel jsme měli dvě nehody,“ odpověděl kapitán. „Sackville a doktor Burton. Byla to taková nešťastná událost. Sackville zkoušel jíst věc, které říkáme marťanská řeřicha. Za několik minut začal šíleně zuřit. Srazil Burtona, a ten jako na potvoru spadl tak hloupě… támhle na ten stůl. Zlomil si vaz. Přivázali jsme Sackvilla k posteli, ale do večera umřel.“

„Nenapadlo ho náhodo vyzkúšet to nejdřív na pokusném morčeti?“ otázal se Ferguson.

„Ano,“ přisvědčil botanik. „V tom byla celá ta potíž. To morče totiž kupodivu přežilo. Ale jeho chování bylo pozoruhodné. Sackville z toho vyvodil nesprávný závěr, totiž že rostlina obsahuje alkohol. Myslel si, že vynalezl nový nápoj. Problém je, že když zemřel Burton, nikdo z nás nebyl schopen provést u Sackvilla řádnou pitvu. Podle analýzy ta rostlina vykazuje –“

„A-a-ach,“ přerušila ho jedna z osob, která zatím nepromluvila. „Musíme se vyvarovat přílišného zjednodušování. Nezdá se mi, že by reálným vysvětlením byla ona rostlinná substance. Panuje tu stres a napětí. Vy všichni, aniž byste si to uvědomovali, prožíváte značně nevyrovnané stavy, z důvodů, které nejsou pro školeného psychologa žádnou záhadou.“

Někteří z přítomných si nebyli jisti pohlavím tohoto stvoření. Vlasy mělo velmi krátké, nos velmi dlouhý, ústa velmi upjatá, bradu ostrou a chování autoritativní. Hlas prozrazoval, že se jedná, vědecky vzato, o ženu. Zato nikdo ani v nejmenším nepochyboval o pohlaví jejího nejbližšího souseda, jehož tuk bylo vidět i přes skafandr.

„Ach, miláčku,“ sípala. „Teď ne. Na rovinu ti povídám, že jsem tak rozrušená a zesláblá, že budu křičet, jestli budeš takhle pokračovat. Nejspíš tu nemáte po ruce takové věci, jako je portské a citrón? Ne? No, ještě kapka ginu mě postaví na nohy. Žaludek mám jak na vodě.“

Mluvčí byla bez diskusí žena a nejspíš sedmdesátnice. Vlasy měla nepříliš úspěšně obarvené do odstínu nikoli nepodobného hořčici. Pudr (parfémovaný tak silně, že by to vykolejilo vlak) se jako sněhové závěje usadil v složitém systému údolí jejího zvrásněného obličeje obtěžkaného mnoha bradami.

„Stop,“ zavyl Ferguson. „Dělejte si, co chcete, ale nenalévejte jí už ani nit.“

„Nemá žádný srdce, vidíte to,“ zakňourala stařena a podívala se úkosem na Dicksona.

„Promiňte,“ osmělil se kapitán. „Ale kdo jsou tyto – ehm – dámy a co to má všechno znamenat?“

„Celou dobu čekám, až vám to budu moci objasnit,“ prohlásila vyzáblice a odkašlala si. „Každý, kdo sdílí světonázorové trendy ohledně problémů vyvstávajících kolem aspektů psychického blaha v meziplanetární komunikaci, si uvědomí rostoucí názorovou shodu v tom směru, že obdobný pozoruhodný pokrok nevyhnutelně přináší požadavek na dalekodosahová ideologická přizpůsobení. Psychologové jsou si nyní dobře vědomi, že naprostá inhibice mocných biologických nutkání během protrahovaného období pravděpodobně přinese nepředvídatelné důsledky. Průkopníci vesmírných letů jsou takovému nebezpečí vystaveni. Bylo by silně zpátečnické, kdybychom dopustili, aby takřečená etika bránila v jejich aktivní ochraně. Musíme se tudíž vzepnout a postavit se čelem imoralitě, jež, jak jsem se již zmínila, nesmí být nadále považována za neetickou“

„Já tomu nerozumím,“ přiznal se mnich.

„Chce říct,“ vysvětloval kapitán, který byl dobrým lingvistou, „že to, co nazýváme smilstvo, se už nesmí dál považovat za nemorální.“

„Svatá pravda, drahoušku,“ obrátila se tlusťoška na Dicksona, „ona tím jen myslí, že chudák chlap potřebuje tu a tam ženskou. Je to úplně přirozený.“

„Tudíž bylo pouze třeba,“ pokračovala vyzáblice, „skupiny oddaných žen, jež by podnikly první kroky. Jejich čin je bezpochyby vystaví insinuacím mnoha ignorantů. Bude je však hřát vědomí, že sehrají neocenitelnou roli v historii lidského pokroku.“

„Tím myslí, že tu budete mít ducandy, pejsáčku,“ obrátila se tlusťoška na Dicksona.

„To to trvalo,“ opáčil nadšeně. „Trochu pozdě, ale lepší pozdě než nikdy. Ale v té lodi jste nemohli přivézt moc holek. A proč jste je nepřivedli sem? Přijdou později?“

„Nemůžeme skutečně tvrdit,“ rozkládala dál vyzáblice, která vyrušení zjevně nepostřehla, „že ohlas na naši výzvu byl takový, jak jsme doufali. Osazenstvo první jednotky Humánní Organizace Pro Naturální Afrodiziakální Terapii Obyvatelstva (zkracované HOP-NA-TO) snad není… dokonalé. Mnohé skvělé ženy, mé kolegyně z university – dokonce i ty starší – na něž jsem osobně apelovala, projevily úzkoprse konvenční přístup. Alespoň se však podařilo celou akci odstartovat. A tak,“ uzavřela vesele, „jsme tady.“

A tak tam, čtyřicet sekund děsivého ticha, tedy byly. Dicksonova tvář, která se již zvláštním způsobem kroutila, silně zrudla. Přitiskl si k ústům kapesník, vyprskl jako někdo, kdo se pokouší potlačit kýchnutí, prudce vstal, otočil se ke společnosti zády a schoval obličej. Stál mírně nahrbený a bylo vidět, jak se mu chvějí ramena.

Paterson vyskočil a hnal se k němu, ale tlusťoška se s nesmírným hekáním a pohyby připomínajícími vrásnění zemské kůry zvedla také.

„Dej si odchod, jelimánku,“ vyštěkla na Patersona. „Takoví jako ty tu sotva něco zmůžou.“ Moment na to už ovíjela své mohutné paže kolem Dicksona; pohltila ho do své vřelé roztřesené mateřské náruče.

„No tak, synku,“ chlácholila ho, „to bude dobrý. Nebreč, zlatíčko. Nebreč. Chůdě, no tak. Ty moje chůďátko. Se mnou ti bude dobře.“

„Domnívám se,“ upozornil kapitán, „že ten mladík nepláče, on se směje.“

V té chvíli je mnich jemně pozval k jídlu.

O několik hodin později se společnost dočasně rozešla.

Dickson (navzdory veškerému vyvinutému úsilí si tlusťoška vydobyla místo vedle něj; neustále si pletla jeho sklenici se svou) horko těžko polkl poslední sousto a otočil se na nově příchozí mechaniky:

„Moc rád bych si prohlédl vaši loď, kdyby to šlo.“

Možná byste si pomysleli, že ti dva muži byli v lodi zavíčkovaní dost dlouho a sotva před pár minutami si konečně svlékli skafandry, takže nebudou příliš nadšeni vyhlídkou, že se opět navlečou do nepohodlných obleků a vrátí se zpátky. Přesně tak na to pohlížela tlusťoška. „Kdepak, kdepak. Nebuď takovej neposeda, synku. Už mají tý plechový krabice tak akorát, zrovna jako já. A s plným žaludkem by ses neměl tolik přepínat.“ Mladíci však překypovali ochotou.

„Ale jistě. Právě jsem se to chystal navrhnout,“ drmolil první z nich. „Sem pro, kámo,“ přikývl druhý. V rekordním čase všichni tři prošli přetlakovou komorou.

Přejít přes písek, po žebříku nahoru, sundat přilby a pak:

„Proč jste nám tu, hrom a blesky, vysypali ty dvě kurvy?“ vyhrkl Dickson.

„Je nebaštíš?“ protáhl cizinec s cockney přízvukem. „Lidi doma mysleli, jak budete toudle dobou pískat kudlu. Já bysem řek, že ste pěkně nevděčný.“

„Moc velká legrace,“ ušklíbl se Dickson. „Ale nějak mi není do smíchu.“

„To nám nebylo také, víš,“ ujistil ho cizinec s oxfordským akcentem. „Strávit osmdesát pět dní v jejich těsné blízkosti. Po prvním měsíci se chtěly přátelit.“

„To mi povídej,“ odfrkl si cockney.

Následovala znechucená odmlka.

„Může mi někdo říct,“ ozval se nakonec Dickson, „kdo na světě, a proč, pro všechno na světě, ze všech ženských vybral a poslal na Mars právě tyhle dvě čůzy?“

„V takovýhle řiti nečekej žádnou superstár,“ nechal se slyšet cockney.

„Milý příteli,“ navázal jeho kolega, „není to snad naprosto zřejmé? Která žena by se vypravila na tak příšerné místo, aniž by k tomu byla donucena? Aby tu žila z přídělů a dělala běhnu půl tuctu mužů, které v životě neviděla? My jsme dívky veselé, my jsme dívky hravé sem nepůjdou, protože vědí, že si na Marsu mnoho zábavy užít nemohou. Obyčejnou profesionálku to ani nenapadne, dokud má sebemenší šanci, že ji někdo sbalí aspoň v té nejchudší čtvrti Liverpoolu nebo Los Angeles. A přivezli jsme jednu, která ji nemá. Jediný další typ, který připadá v úvahu, je choromyslná bytost, která věří všem těm blábolům o nové etice. A tu jste také dostali.“

„Jasný jak facka, ne?“ podpořil teorii cockney.

„Každý,“ pokračoval ten druhý, „kromě bláznů tam nahoře, by to samozřejmě předpokládal od samého začátku.“

„Zachránit nás může jenom kapitán,“ povzdychl si Dickson.

„Koukni, brácho,“ prohlásil cockney, „esi si myslíš, že bysme snad vyjednávali o vrácení zboží, tak si piš, že ani náhodou. Nehneme ani prstem. Náš kapitán bude mít na krku vzpouru, esi se o to pokusí. A to on neudělá. Už si s nima užil svý. My taky. Teď je řada na vás.“

„Moje řeč,“ přisvědčil druhý muž. „Víc už bychom nevydrželi.“

„No,“ usoudil Dickson, „musíme nechat na obou šéfech, aby si to vyřešili. Ale disciplína nedisciplína, jsou věci, které chlap nesnese. Ta zatracená vědátorka –“

„Vlastně přednáší na nově založené universitě.“

„No,“ uzavřel po dlouhé odmlce Dickson, „chtěli jste mi ukázat loď. Snad mě to přivede na jiné myšlenky.“

Tlusťoška mluvila s mnichem. „… a ach, otče drahej, já vím, že si budete myslet, že tohle je ze všeho nejhorší. Nevzdala jsem se toho, ani když jsem mohla. Co umřela bratrova žena… vzal si mě k sobě domů a peněz nebylo zas tak málo. Ale já v tom pokračovala, pomoz mi, Bože, já to táhla dál.“

„Proč jsi tak učinila, dcero?“ zeptal se nich. „Tobě se to snad líbilo?“

„No, všechno ne, otče. Nikdy jsem nebyla žádná lechtivka. Ale víte – ach, otče, já vám bejvala kus, i když byste to dneska neřek… a ti chudáci páni, ti z toho mívali takovou potěchu.“

„Dcero,“ on na to, „Království nebeské ti není odepřeno. Ale mýlila ses. Touha dávat je požehnaná. Špinavé peníze však nevypereš tím, že je rozdáš.“

Kapitán rovněž vstal od stolu značně rychle a požádal Fergusona, aby ho doprovodil do jeho kajuty. Botanik se rozběhl za nimi.

„Okamžik, pane, okamžik,“ chrlil ze sebe. „Jsem vědec. Už tak pracuji pod velkým tlakem. Doufám, že si nikdo nemůže stěžovat na to, jak plním všechny ty ostatní povinnosti, které mě nepřetržitě ruší v bádání. Ale jestli někdo čeká, že ještě budu plýtvat časem k pobavení těch dvou ohavných ženštin –“

„Až vám dám příkaz, který by mohl být hodnocen jako překročení pravomoci,“ zarazil jej kapitán, „pak budete moct vznášet námitky.“

Paterson zůstal s vyzáblicí. Jediná partie, která ho na ní zajímala, byly uši. Rád ženám vyprávěl o svých problémech, obzvlášť o tom, jak jsou ostatní muži k němu nelaskaví a nefér. Naneštěstí ona dáma trpěla utkvělou představou, že by rozhovor měl být zasvěcen buď afrodiziakální terapii nebo lekci z psychologie.

Ve skutečnosti neshledala žádný důvod, proč by ty dva úkony nemohly být provedeny současně – pouze neškolené mozky nejsou schopny soustředit se na více než jeden úkol. Rozdíl mezi oběma pojetími dialogu nutně vedl ke krachu. Paterson začínal být rozmrzelý a dáma zůstávala pohotová a trpělivá jako ledovec.

„Ale jak říkám,“ bručel Paterson, „myslím si, že je něco shnilého, když je kamarád jeden den docela milý a potom –“

„Což pouze dokresluje můj postřeh. Napětí a špatná přizpůsobivost okolí v nepřirozených podmínkách narůstají. A za předpokladu, že odstraníme možnost typické nápravy všech těchto sentimentálních nebo – což je stejně špatné – chlípných asociací, jež jim viktoriánský věk přiřkl –“

„Ale ještě jsem to nedopověděl. Poslouchej. Teprve před dvěma dny –“

„Moment. Je třeba na to nahlížet jako na jakýkoli jiný typ kongesce. Kdyby se nám podařilo přesvědčit –“

„Jak někdo může nacházet potěšení v –“

„Souhlasím. Asociace spojené s potěšením (mimochodem čistě adolescentní fixace) mohou způsobit nekalkulovatelnou újmu. Racionálně vzato –“

„Povídám, že odbíháš od tématu.“

„Momentíček –“

Rozhovor pokračoval.

Dokončili prohlídku lodi. Bezpochyby to byla kráska. Později si nikdo nemohl vzpomenout, kdo první pronesl větu: „Takovou by zvládl každý.“

Ferguson seděl a mlčky kouřil. Kapitán si zatím četl dopis, který mu přivezl. Ferguson se na kapitána ani nepodíval. Oba vychutnávali tu pohodu a chvíli trvalo, než se rozhovořili a než se dostali k obtížnějšímu tématu. Kapitána zprvu celkem zaujala komická stránka věci.

„Stejně,“ prohlásil po drahné chvíli, „když tak o tom vážně uvažuji… Kupříkladu ta drzost! Copak si myslí?“

„Připomínám ti,“ konejšil ho Ferguson, „že se snažijó vypořádat s úplně novú situací.“

„Cože, novou? Zatraceně! Jaký je rozdíl mezi námi a muži na velrybářských lodích? Nebo na severozápádní hranici? Je to asi taková novinka, jako to, že lidé mají hlad, když jim dojde jídlo.“

„Eh, chlope, ty zapomínáš, na hento nové světlo moderní psychologie.“

„Myslím, že ty dvě příšerné ženské se od příjezdu už naučily nějakou novější psychologii. Copak opravdu předpokládají, že všichni muži na světě jsou tak vznětliví, že ženské skočí do náruče, ať už je jakákoli?“

„Na já, tak to je. Budu povídat, že ty a tvoja parta jste sakra abnormální. Vóbec bych sa nedivil, kdyby vám napříště posílali balíčky hormonů.“

„No, když už je o tom řeč, domnívají se snad, že by se muži nechali dobrovolně najímat na takovou práci, kdyby nemohli, nebo si mysleli, že nemůžou, nebo nechtěli zkusit, jestli můžou, vydržet bez ženy?“

„Krom toho je tu ta nová etika.“

„Ale nech si to, ty mizero. Co je na ní nového? Kdo se kdy pokoušel zůstat čistý, kromě náboženských menšin nebo zamilovaných? Ti se budou snažit na Marsu právě tak jako na Zemi. A co se týká většiny, váhali někdy přijmout potěšení, když se jim nabízí? Dámy z řemesla vědí své. Viděl jsi někdy přístav nebo posádkové město bez spousty bordelů? Kdo jsou ti idioti z Poradního výboru, kteří s celým tímhle nesmyslem začali?“

„Ech, grupa starých hluchých babek (povečinou v kalhotách), co zbožňujó šecko sexy a šecko vědecké a šecko, co jim pomáhá, aby si připadaly dóležité. A hento jim poskytuje šecky tři radosti naráz.“

„No, už k tomu řeknu jen jedno, Fergusone. Nehodlám tady trpět ani madam Vykopávku, ani učitelku Přepjatou. Můžeš si –“

„Zapomínáš sa, když mluvíš hentým tónem. Dělal jsem svú prácu. Další cestu s takovým nákladem nenastúpím. A mí dva hoši zrovna tak. Vyvolalo by to vzpúru a vraždu.“

„Ale musíš –“

V téže chvíli vyšlehl oslepující záblesk a země se zachvěla.

„Moja loď! Moja loď!“ křičel Ferguson. Oba muži zírali na holou písečnou pláň. Kosmická loď se elegantně vznesla.

„Ale co se stalo?“ nechápal kapitán. „Oni ne –“

„Vzpúra, dezerce a krádež vládní lodi, to sa stalo,“ lamentoval Ferguson. „Mí dva hoši a tvoj Dickson sú na cestě domů.“

„Ježíšmarjá, z toho budou mít příšernou polízanici. Zničili si kariéru. Budou –“

„Na ja, o tom žádná. A myslijó si, že z toho vyvázli lacino. Uvidíš proč – možná do čtrnácti dní.“

V kapitánových očích zableskla jiskřička naděje. „Nemohli vzít ty babizny s sebou?“

„Mysli hlavo, chlope, mysli hlavo. Nebo aspoň poslúchej.“

V šumu vzrušené konverzace, která se z hlavní místnosti ozývala stále silněji, bylo možno zřetelně rozeznat dva ženské hlasy.

Mnich se uklidňoval před večerní meditací. Napadlo ho, že se snad příliš soustředil na „obejít se“ a právě proto nyní musí nastoupit cestu k „milovat více“. Potom se jeho tvář zkroutila v úsměvu, jenž nebyl zcela veselý. Myslel na tlusťošku. Čtyři věci do sebe v nádherném souladu zapadaly. Za prvé – hrůzy všeho, co učinila a protrpěla. Za druhé – milosrdenství. Za třetí – její komické přesvědčení, že stále ještě může vzbuzovat touhu. Za čtvrté žila v blahé nevědomosti o oné dřímající roztomilosti, která by ji, s milostí Boží a s ubohým vedením, jež jí byl s to poskytnout, snad mohla jednoho dne postavit po bok Máří Magdaleny.

Ale počkat! V akordu zazníval ještě pátý tón. „Ach, Pane,“ mumlal, „odpusť mi – nebo ji snad můžeš vychutnat? – mou zabedněnost. Měl jsem za to, žes mě poslal na čtyřicet miliónů mil dlouhou cestu výhradně kvůli mé duchovní útěše.“

přeložila Agáta Kratochvílová

GNURROVÉ VYLÉSLI ZE VŠÉCH ŠKFÍR

REGINALD BRETNOR

Vydání první povídky o „šíleném cheniusovi“ papa Schimmelhornovi v roce 1950 ohlásilo to, co mnoho kritiků označilo jako novou éru humoru ve sci-fi. Příběhy o vzrostlém bělovousém Středoevropanovi s modrýma očima, který přijel do Ameriky začít nový život, když předtím pracoval jako hodinář a vrátný v Ženevě, se ode všech předchozích zásadně lišily. Mezi čtenáři časopisu Fantasy and Science-Fiction, ve kterém všechny vyšly, se staly okamžitě hitem. Původní příběh, Gnurrové vylésli ze všéch škfír, představoval papa v Americe jako nově příchozího, ale v následujících letech se usadil v New Havenu, kde pracuje jako dílovedoucí v továrně na kukačky Heinricha Luedesinga – samozřejmě pokud se neúčastní nějakého fantastického dobrodružství nebo pokud se nesnaží skrýt před orlím zrakem své ženy svou nejoblíbenější zálibu – pletky s krásnými dívkami. Atmosféru těchto příběhů nejlépe posoudíme podle tří typických titulů: Papa Schimmelhorn and the S.O.D.O.M. Serum, Count von Schimmelhorn and the Time-Pony a výborné dlouhé povídky The Ladies of Beetlegoose Nine, ve které je starý muž zajat a držen v kosmické lodi, která je řízena samými ženami!

Reginald Bretnor (1911-) se narodil na Sibiři, ale roku 1919 emigroval do Ameriky. V mládí se nenechal omezovat jediným žánrem, a tak psal mimo jiné o vojenské teorii i o řemesle ve sci-fi. Jeho první povídku Maybe just a little one mu otiskli v Harper’s magazine v roce 1947. Následovalo několik konvenčních sci-fi povídek, a teprve pak přišly příběhy s papa Schimmelhornem v hlavní roli. Jejich potěšující ohlas ho inspiroval k napsání řady mikropovídek o směšném poutníku v čase, Ferdinandu Feghootovi, k čemuž si vybral pseudonym (a zároveň anagram svého jména) Grendel Briarton. Tyto miniatury pravidelně zakončoval chytlavou slovní hříčkou. Některé z nich byly sebrány a vydány roku 1962 v knize Through Space and Time with Ferdinand Feghoot. Bretnor k sérii v pravidelných intervalech přidával nové a nové příběhy.

Zde je příběh, který otřásl půdou fantasy a jejími čtenáři. Zcela jistě je jedním z nejvtipnějších, které v této knize můžete najít.

•

Když se papa Schimmelhorn doslechl o válce s Bobovií, koupil si oběd v krabici, zabalil svou tajnou zbraň do hnědého balicího papíru a nasedl na první autobus do Washingtonu. Před hlavní branou Úřadu pro tajné zbraně se ocitl krátce před polednem, vybavený krabičkou s jídlem, vousem a fagotem.

Přesně tak – fagotem. Rozbalil svou tajnou zbraň. Vypadala jako fagot. Nebyl patrný sebemenší rozdíl.

Desátník Jerry Colliver, který měl službu na bráně, nevěděl, že tu podstatný rozdíl přece jenom je. Věděl jen, že tenhle Úřad pro tajné zbraně je jen na oko – postavili ho proto, aby potřeštěnci nikoho neotravovali – že to je všivá služba a že ho čeká ještě celé dlouhé odpoledne, než půjde na rande s Katy.

„Dobrý den, fojáčku!“ hlaholil papa Schimmelhorn.

Desátník Colliver mrkl na dva vojíny slunící se společně s ním na schůdcích strážní budky. „Vrať se o vánocích, Santo,“ řekl. „Pro inventuru zavřeno.“

„Ne!“ Papa Schimmelhorn se zlobil. „Nemůšu tak dlouho neprácovat. Taky mám tajnou sbráň. Pouštějte mě tofnitš!“

Desátník pokrčil rameny. Rozkaz je rozkaz. Blázen nebo ne, museli jste ho vpustit. Natáhl se za sebe a stiskl cvokařské tlačítko, aby upozornil psychouše, jen tak pro jistotu. Potom se s cinkajícími klíči vypravil k bráně. „Tajná zbraň, he!“ řekl a odemkl. „Počítám, že s ní vyhrajete válku za tejden.“

„Týdén?“ Papa Schimmelhorn zaburácel smíchy. „Fojáčku, ty ufidíš! Sa dva dny je pó všem! Já sem chénius!“

Vkročil do areálu a desátník Colliver si vzpomněl na nařízení. Přísně se ho zeptal, jestli má u sebe nějaké výbušniny.

„Ho-ho-hó! Néni tšeba mít výpušniny na vychrání fálky! Tak tobše, ty si mě prochlíšej!“

Desátník jej prohledal. Prozkoumal krabičku s obědem, která obsahovala jedno vejce nakyselo, dva slisované chlebíčky se šunkou a jablko. Podíval se na fagot, zatřásl jím a nakoukl dovnitř, aby se ujistil, že je prázdný.

„Tak fajn, taťko,“ prohlásil, když skončil. „Můžeš jít dál. Ale radši si nech tu flétnu tady.“

„To néni flétna,“ opravil ho papa Schimmelhorn. „To je gnurr-pfeife. A já musím to vsít sebou, protoše to je můj tajná sbráň.“

Desátník, který se těšil, že si bude moct asi tak hodinu zkoušet pískat „Ten širý proud“, filosoficky pokrčil rameny. „Barney,“ oslovil jednoho z vojínů, „vezmi toho chlapíka do sekce sedm.“

Voják odešel s papa Schimmelhornem v patách a on ještě dvakrát stiskl pro štěstí knoflík. „To už přestává všecko,“ ulevil si.

Desátník Colliver samozřejmě nevěděl, že papa Schimmelhorn mluvil čistou pravdu. Netušil, že je papa Schimmelhorn opravdu génius, ani že gnurrové ukončí válku za dva dny, nebo že ji papa Schimmelhorn vyhraje.

Deset minut po jedné si byl plukovník Powhattan Fairfax Pollard ještě stále šťastně nevědom papa Schimmelhornovy existence.

Plukovník Pollard byl vysoký, hubený a kožovitý. Na nohou měl boty Pealky s ostruhami a na sobě švestkově modrou košili, jaké se nosily ve dvacátých letech ve Fort Huachuca. Nevěřil na tajné zbraně. Nevěřil dokonce ani na atomové bomby a tanky, bezzákluzové kanóny a útočné letouny. Věřil v koně.

Pentagon jej povolal zpátky z penze, aby velel Úřadu pro tajné zbraně. Byl to správný muž na správném místě. Za čtyři měsíce svého pověření poslal na nejvyšší místa pouze jednoho vynálezce – chlapíka s podivuhodně znějícími nápady ohledně sedel pro soumary se zvláštními úpony k uchycení nákladu.

Plukovník Pollard seděl za stolem a diktoval blonďaté sekretářce z WAAC (Ženského pomocného sboru) z neutajované kopie „Moderního lovu divokých prasat“ generálmajora Wardropa. Sbíral materiál pro vlastní dílo, které mělo nést název „Meč a kopí ve válečnickém umění budoucnosti“. Teď se náhle zarazil uprostřed citování pasáže popisující účinnost bengálského kopí. „Slečno Hooperová!“ zvolal. „Napadla mě myšlenka!“

Katy Hooperová popotáhla. Když chtěl být formální, proč prostě neřekl seržantko? Ostatní starší důstojníci ji vždy oslovovali drahoušku nebo srdíčko, alespoň tehdy, když byli sami. Slečno Hooperová! Nádhera. Znovu popotáhla a odpověděla: „Anopane.“

Plukovník Pollard si odfrkl, zjevně proto, aby si pročistil hlavu. „Základní princip je takový,“ začal, „že mánie takzvaných vědeckých zbraní představuje pro bezpečnost Spojených států vážnou hrozbu. V přímém rozporu s neměnným válečným uměním stavíme jednu nedokázanou zbraň za druhou, obranné systémy proti těmto zbraním, obranné systémy proti obranným systémům a… a tak dále. Jsme po zuby vyzbrojeni teoriemi a sebeklamem. Zanedlouho se může stát, že budeme zcela impotentní… Slyšíte, slečno Hooperová? Impotentní –“

Slečna Hooperová se zachichotala a vyprskla: „Anopane.“

„… vůči nájezdu nějakého Attily,“ hartusil plukovník, „nějakého novodobého Čingischána, zatím snad nenarozeného, který rozfouká naše fušerské technokraty jako plevy a vysochá si svou říši s pomocí kavalerie. Milión mužiků na koních by mohlo –“

Světu však nebylo dáno dozvědět se, co by s ním mohlo nebo nemohlo provést milión mužiků. Dveře se rozletěly. Z přední kanceláře se ozvalo krátké, vysoké zapištění. Zavalitý mladý důstojník prosvištěl místností, zabrzdil před plukovníkovým stolem a prudce zasalutoval.

„Jéééé!“ zalapala Katy Hooperová po dechu, modré oči vytřeštěné.

Plukovníkova tvář ztuhla jako kámen.

A mladý důstojník popadl dech alespoň natolik, aby vykřikl: „Můj bože, to… to… stalo se to, pane!“

Poručík Hanson nebyl voják vycvičený pro boj, byl to vědec. Nesjednal si schůzku. Vtrhl dovnitř bez zaklepání naprosto nevojenským způsobem. A… a…

„PANE!“ zahřímal plukovník Pollard. „KDE MÁTE KALHOTY?“

Poručík Hanson totiž očividně žádné neměl. Neměl ani ponožky a boty. A užmoulané cípy jeho košile sotva zakrývaly rozcupované spodky.

„MLUVTE, KSAKRU!“

Poručík se přihlouple podíval na své dolní končetiny a zase zvedl hlavu. Začal se třást. „Oni… oni je sežrali!“ blekotal. „To se vám tu snažím říct! Bůhvíjak to udělal! Je mu kolem osmdesáti a je mistrem v továrně na kukačky! Ale je to dokonalá zbraň! A funguje, funguje, funguje!“ Hystericky se rozesmál. „Gnurrové vylésli se všéch škfír ven!“ zazpíval a tleskal při tom rukama.

Tu plukovník Pollard vstal ze svého křesla, naklonil se nad pracovní stůl a pokusil se poručíka Hansona uklidnit tím, že s ním divoce zatřásl. „Vy hanbo!“ zařval mu do ucha. „Otočte se!“ nařídil rdící se Katy Hooperové. „NESMYSL!“ zaburácel, když se poručík snažil drmolit cosi o gnurrech.

A papa Schimmelhorn se od dveří dožadoval vysvětlení: „Co je nesmysl, fojáčku?“

Poručík nejistě ukázal prstem na plukovníka Pollarda. „Gnurrové jsou nesmysl!“ zajíkal se. „To tvrdí on.“

„Ha!“ rozohnil se papa Schimmelhorn. „Já ti ukášu, fojáčku!“

Plukovník vybuchl. „Vojáčku? VOJÁČKU? Stůjte v pozoru, když s vámi mluvím! POZOR, SAKRA!“

Papa Schimmelhorn samozřejmě pozor nedával. Nevěnoval mu ani ten sebemenší ždibec pozornosti. Zvedl svou tajnou zbraň ke rtům a místností se začaly linout první tóny „Do kostela Páně v lesích“.

„Pane Hansone!“ běsnil plukovník. „Uvězněte toho chlapa! Vezměte mu tu věc! Budu si stěžovat! Budu –“

A v tom okamžiku vylezli gnurrové ze všech škvír ven.

Není snadné popsat takového gnurra. Dovedete si představit stvoření barevné jako myš, veliké jako myš, podobné divokému praseti, ale tak trochu mihotavé? S nožičkama po celé délce těla a žlutýma očima o několik čísel většíma? A se třemi řadami ostrých zubů vpředu? Dovedete? No, tak to skoro máte – až na to, že nikdo nikdy gnurra neviděl. Neobjevují se tak. Když gnurrové vylezou ze všech škvír ven, pak jedině všichni najednou – jako lumíci, jen je jich víc – milióny a milióny.

A mají hlad.

Gnurrové vylezli ze všech škvír ven ve chvíli, kdy se papa Schimmelhorn dostal ke „… kostelík v údolí“. Pokryli polovinu podlahy a sežrali polovinu koberce dřív, než skončil: „nejsladší vzpomínka mládí“. Pak se vrhli na plukovníka Pollarda.

Plukovník vyskočil na stůl a začal kolem sebe máchat jezdeckým bičíkem. Katy Hooperová se vydrápala na kartotéku, zvedla si sukni a vřeštěla. Poručík Hanson, bezpečný ve své polonahotě, se neukázněně řehtal.

Papa Schimmelhorn přestal pískat a zvolal: „Neboj se, fojáčku!“ Znovu spustil, hrál cosi naprosto nerozpoznatelného, co vůbec nepřipomínalo melodii.

Gnurrové se znenadání zastavili. Chápavě se ohlédli přes ramena. Spolykali zbytky polstrování plukovníkova křesla, hbitě zamihotali, vydali žaludek dráždící kvikot, obrátili se a zmizeli v deštění.

Papa Schimmelhorn civěl na plukovníkovy boty, které překvapivě zůstaly netknuté, a zamumlal si pro sebe: „Hmm… m, ták!“ Uznale mrknul na Katy Hooperovou, jež okamžitě pustila lem sukně. Zabubnoval si na hruď a prohlásil: „Oni jsou snámenitý, moji gnurrové!“

„K –?“ Plukovník vykazoval známky značného psychického traumatu. „Kam odešli?“

„Tam odkud pšišli,“ odpověděl papa Schimmelhorn.

„Kde to je?“

„Včéra!“

„To… to je absurdní!“ Plukovník se zapotácel a sesul se do křesla. „Včera tu nebyli!“

Papa Schimmelhorn si ho soucitně měřil. „Jístěše né! Včéra tu nebyli, protoše včéra bylo včéra teprve dnes. Jsou tu dnes, když včéra už je včéra. To je rósdíl.“

Plukovník vrhl na poručíka Hansona naléhavý pohled.

„Snad bych to mohl vysvětlit, pane,“ promluvil poručík. Jeho nervové soustavě druhé zjevení gnurrů očividně prospělo. „Smím podat hlášení?“

„Ano, ano, jistě.“ Plukovník Pollard se nadšeně chytil stébla.

Poručík Hanson si odsunul židli a jal se tichým a velmi vážným hlasem vyprávět. Papa Schimmelhorn přešel ke Katy, aby si s ní trochu zaflirtoval.

„Je to absolutně neuvěřitelné,“ šeptal poručík. „Podle všech běžných testů se jedná přinejlepším o člověka s IQ na horní hranici imbecility. Ze školy vyšel v jedenácti, vyučil se a až do svých padesáti let pracoval jako hodinář. Potom nastoupil jako vrátný v Ženevském fyzikálním institutu, kde působil ještě před několika lety. Pak se přistěhoval do Ameriky a získal své nynější zaměstnání. Ale významná je ta práce v Ženevě. Zabývali se tam aplikacemi a rozšířením prací Einsteina a Minkowského. Musel toho spoustu zaslechnout.“

„Ale jestli je to imbecil…“ Plukovník slyšel o Einsteinovi a věděl, že byl vážně chytrý. „… jak by mu to prospělo?“

„To je právě ono, pane! Je imbecil na vědomé úrovni, ale podvědomě je to génius. Část jeho vědomí nějakým způsobem vstřebala informace, integrovala je a vymyslela ten fagot. Ten obsahuje malý podivný krystal ve tvaru L, který se dotýká jazýčku, a když do něj foukáte, krystal se rozvibruje. Nevíme, proč to funguje, ale docela určitě funguje!“

„Vy myslíte… eh… čtvrtý rozměr?“

„Přesně. Ačkoli my necháváme včerejšek za sebou, gnurrové nikoli. Jsou tu teď. Až se ze dne stane naše včera, pro ně to bude dnes.“

„Ale… ale jak se jich zbavil?“

„Tvrdí, že hraje tutéž melodii naopak a obrátí její účinek.“

Papa Schimmelhorn, jenž právě nabádal Katy Hooperovou, aby si sáhla na jeho bicepsy, se otočil. „Počkat!“ Hurónsky se rozchechtal. „Brsy sáhraju s mojí gnurr-pfeife nepšíteli! Vychrájeme fálku!“

Plukovník se zděsil. „Ta věc není vyzkoušená, neprokázala se její spolehlivost. Musí se… eh… provést další výzkumy… testy v terénu… zkouška ohněm.“

„Nemáme čas, pane. Ztratili bychom prvek překvapení!“

„Podáme pravidelné hlášení obvyklými cestami,“ prohlásil plukovník. „Je to zatracená mašinka, co? Ty jsou nespolehlivé. Odjakživa. Bylo by to v rozporu s základním principem války.“

A pak dostal poručík Hanson nápad. „Ale, pane,“ namítl, „nebudeme bojovat s gnurr-pfeife! Gnurrové budou naší skutečnou zbraní a to nejsou stroje – jsou to zvířata! Ti největší vojevůdci využívali ve válkách zvířata! Gnurrové nemají zájem o živé tvory, pozřou však všechno ostatní – vlnu, bavlnu, kůži, dokonce umělou hmotu – a jejich počet je prostě astronomický. Být na vašem místě, předal bych to ihned ministrovi!“

Plukovník na okamžik zaváhal – ale opravdu jen na okamžik. „Hansone,“ rozhodl, „vy jste na to kápl – vážně jste na to kápl!“

A natáhl se po telefonu.

Zorganizovat Operaci Gnurr netrvalo ani dvacet čtyři hodin. Ministr obrany po poradě s prezidentem a s generálním štábem si osobně pospíšil, aby mohl řídit předběžné testy papa Schimmelhornovy tajné zbraně. Když se snesla noc, bylo o gnurrech známo, že:

a.) Dokonale vyčistí všechno v okruhu dvou set yardů od gnurr-pfeife za necelých dvacet vteřin.

b.) Setninu pěchoty, podporovanou chemickými zbraněmi, okoušou na holou kůži za minutu a osmnáct vteřin.

c.) Obsah pěti zásobovacích skladišť spořádají za něco málo přes dvě a půl minuty.

d.) Vylezou ze všech škvír ven, i když se tóny na gnurr-pfeife šíří pečlivě odstíněným krátkovlnným vysíláním.

Rovněž vyšlo najevo, že existují pouze tři účinné způsoby, jak zabít gnurra – rozstřílet na kousky, polít napalmem, nebo na něj shodit atomovou bombu. A že je gnurrů celkově tolik, že všechny účinné způsoby nestojí za námahu.

Nad ránem byl plukovník Powhattan Fairfax Pollard – protože byl jediným starším důstojníkem, který kdy gnurra viděl, a protože zvířata byla podle všeho jeho parketou – povýšen na generálporučíka a převzal velení nad operací. Poručík Hanson se coby jeho pobočník stal majorem. Desátník Colliver povýšil na seržanta, zřejmě jen proto, že byl přítomen, když se rozdávaly dárky. A Katy Hooperová měla krátkou, avšak náročnou schůzku s papa Schimmelhornem.

Nikdo nebyl spokojen. Katy si stěžovala, že papa Schimmelhorn a jeho gnurrové mají na mysli totéž, jen jejich technika se liší. Jerry Colliver, který s Katy pravidelně randil, pochopil, že ten starý svalnatý otrapa srazil jeho skóre u Hooperové na nulu. Majora Hansona pronásledovala představa, že si v hodinu H papa Schimmelhorna naladí rádio nejen nepřítel.

Dokonce i generál Pollard se cítil nesvůj.

„Jsem schopen přehlédnout všechno, Hansone,“ protáhl kysele, „kromě toho jeho oslovení ‚vojáčku‘. To prostě nesnesu! Ve válečném umění není možné trpět nekázeň. Mluvil jsem s ním o tom a on mi na to jenom řekl: ‚To je v pošádku, fojáčku. Můšeš mi šikat papa!‘“

Major Hanson ukáznil svůj výraz. „No, proč mu tedy neříkat papa, pane? Koneckonců, právě takové projevy lidskosti dělají dějiny.“

„Ach, ano – dějiny.“ Generál se zadumaně odmlčel. „Hmm, snad ano, snad ano. Napoleonovi taky říkali ‚malý kaprál‘.“

„Generále, mě jenom trápí to, že nevím, jak se dostat do éteru, aniž by poslouchali naši lidé. Myslím, že musíme na něco přijít, jinak nenaplánují tu… ofenzívu na pátou. To je už za čtyři hodiny.“

„Když tak o tom mluvíte,“ probral se generál Pollard ze zamyšlení, „přišlo nařízení – ehm, slečno Hooperová, přineste mi ten oběžník z G-1, buďte tak hodná… Děkuji. Tady je to. Zdá se, že se rozhodli… ehm… kódovat vysílání.“

„Kódovat, pane?“

„Ano, ano. A už jsem k tomu dostal operační instrukce. Víte, zpravodajská služba před několika týdny oznámila, že nepřítel přišel na to, jak dekódovat všechno, co k nim vysíláme. Až pan… eh, ‚papa‘ Schimmelhorn zahraje do éteru, zakódujeme to, ale nebudeme přenášet dekódovací signál pro naše lidi. Předpokládá se, že jeho hraní zachytí od pěti do patnácti nepřátelských odposlouchávacích zařízení. To bude Fáze jedna. Až skončí, mikrofony se vypnou a on to zahraje pozpátku. To bude Fáze dvě, abychom se zbavili gnurrů, kteří se objeví tady.“

„To zní celkem rozumně.“ Major Hanson se zamračil. „A je to pěkně mazané, jestli ovšem půjde všechno hladce. Ale co když ne? Neměli bychom si raději nechat nějaké eso v rukávu?“

Znovu se zamračil. Potom, poněvadž to vypadalo, že generál nemá žádné nápady, se vydal za svými povinnostmi. Provedl konečnou inspekci speciální zvukotěsné místnosti, z níž papa Schimmelhorn zapíská. Rozdělil pozorovací okna: jedno pro prezidenta, ministra a generála Pollarda; jedno pro velitele štábu a jeho námořní a letecké protějšky; další pro spojení zpravodajské služby a poslední pro výkonný štáb operace Gnurr včetně něj. Za deset minut pět, když bylo všechno připraveno, měl stále ještě obavy.

„Podívejte,“ šeptal papa Schimmelhornovi, zatímco ho vedl k osudovým dveřím. „Co uděláme, když se vaši gnurrové opravdu objeví tady? Měsíc je nebudete moct zahrát zpátky!“

„Bés obav, fojáčku!“ Papa Schimmelhorn ho mocně plácl po zádech. „Já mám jéště jéden trik a ten já vám nešek!“

A s tímto vágním ujištěním za sebou zavřel dveře.

„Připravit!“ zvolal seržant Colliver.

Napětí vzrostlo. Vteřiny ubíhaly. Generálova ruka se natáhla po jílci šavle, která tam nebyla. Přesně v pět…

„ÚTÓÓK!“ zaječel generál.

Nad mikrofony zaplálo červené světlo.

A papa Schimmelhorn začal pískat „Do kostela Páně v lesích“.

Gnurrové pochopitelně vylezli ze všech škvír ven.

Gnurrové vylezli ze všech škvír ven a v žlutých očích jim blýskalo hlady. Zaplavili podlahu. Začali se kupit do dalších vrstev. Vzedmuli se proti zavalitým nohám papa Schimmelhorna a jejich drobné řady zubů se rozjely jako poblázněné holicí strojky. Kalhoty pod jejich náporem zmizely, potom kárované sako, kravata, límec, vousy. A papa Schimmelhorn nezlomně zvedl fagot z dosahu gnurrů a trylkoval dál. „Pojď, pojď, pojď, pojď. Do kostela Páně v lesích…“

Major Hanson samozřejmé gnurr-pfeife neslyšel, ale zpívával tu píseň v nedělní škole a slova mu nyní zněla v hlavě. Sloka za slokou, refrén za refrénem… V mysli se mu vynořila příšerná myšlenka, že papa Schimmelhorn bude pohlcen, vcucnut, utopen v gnurrech…

A potom uslyšel hlas generála Pollarda, už značně nevyrovnaný…

„P-připraveni, Fáze dvě?“

„Připraveni!“ odpověděl seržant Colliver.

Před papa Schimmelhornem se rozsvítilo zelené světlo.

V prvním okamžiku se nic nezměnilo. Pak gnurrové zaváhali. Chápavě se ohlédli přes chlupatá ramena. Zamihotali. Začali se stahovat. Protékali zpátky, zpátky a zpátky, zanechali papa Schimmelhorna samotného, vítězoslavného a holého jako ptáče.

Dveře se otevřely a on vyšel ven, aby přijal gratulace a nový oděv a (k velkému znechucení seržanta Collivera) odmítl pozvání na večeři do Bílého domu, protože dal přednost schůzce s Katy. Aktivní fáze operace Gnurr skončily.

Ve vzdálené Bobovii zavládl chaos. Později se zjistilo, že jedenáct zvědavých nepřátelských přijímačů dekódovalo pískání gnurr-pfeife a že přílivové vlny gnurrů zaplavily jedenáct největších měst. V sedm patnáct Bobovia až na několik hysterických zapadlých stanic nevysílala. V osm ustaly vojenské aktivity Bobovie. Dvacet minut po desáté se ohromený tisk dověděl, že se od Bobovie dá každou chvíli očekávat kapitulace… Prezident obdržel od bobovského maršallisima vzkaz, v němž žádá o povolení přiletět s velitelem generálního štábu, členy kabinetu a několika příbuznými do Washingtonu. A byl by jeho Excellence prezident tak laskav a poslal jim na letiště někoho naproti s devatenácti americkými kalhotami, novými nebo obnošenými?

8. květen v Evropě proti tomu nebyl nic. Stejně tak vítězství nad Japonskem. Jakmile se noviny dostaly do ulic – BOBOVIA KAPITULUJE! – ATOMOVÁ MYŠ PORAZILA NEPŘÍTELE! – STRATEGIE ŠVÝCARSKÉHO GÉNIA VYHRÁLA VÁLKU! – dav se rozběsnil. Od Maine po Floridu, od Kalifornie po Cape Cod, všude zářila světla, sirény, zvony a automobilové houkačky rozeznívaly noc, milióny krků ochraptělo od zpívání „Do kostela Páně v lesích“.

Příštího dne, poté, co nespočet televizních kamer zprostředkovalo národu podpis dohody o kapitulaci, se generálu Pollardovi a papa Schimmelhornovi dostalo na působivé ceremonii veřejného vyznamenání.

Papa Schimmelhorn obdržel od obou sněmoven děkovnou nótu. Získal čestné doktoráty z Harvardu, Princetonu, MIT a z množství církevních fakult dole z Texasu. Krátce pohovořil o kukačkách, gnurrech a Katy Hooperové.

Generála Pollarda ověsili spoustou různých národních i zahraničních ozdob a on pak rozvlekle promluvil o využití zvířat ve válečném umění budoucnosti. Zdůraznil, že koně jsou ze všech zvířat pro normální vojenské účely nejvhodnější, a detailně probral mnoho bitev a tažení, v nichž byl tento fakt prověřen a dokázán. Právě se chystal přejít k mečům a kopím, když tu jeho řeč uťal náhlý příchod majora Hansona.

Hanson přiburácel s ječícími sirénami. Nechal doprovod vojenské policie za sebou a rozběhl se přes nádvoří. Bledý a udýchaný se zastavil u prezidenta – a ačkoli se snažil šeptat, mluvil dost nahlas, aby se jeho slova donesla k uším generála. „Ti… ti gnurrové!“ zalykal se. „Jsou v Los Angeles!“

Generál se okamžitě vytáhl. „Pozor, prosím!“ zakřičel do mikrofonů. „Ceremoniál je u konce. Můžete se považovat za… hm… eh… PROPUŠTĚNÉ!“

Než stačilo obecenstvo zareagovat, připojil se k chumlu mužů kolem prezidenta. Hanson vysvětloval, co se přihodilo. „Byla to výzkumná jednotka! Vyvinuli dekodér – nová záležitost – lepší, než má nepřítel. Nevěděli to. Vyzkoušeli to tady na papovi. Nahráli si ho. Dneska to pustili! Los Angeles je zahlceno!“

Následovaly dlouhé vteřiny zoufalého ticha. „Pánové,“ řekl pak prezident tiše, „jsme s Bobovií na jedné lodi.“

Generál zasténal.

Ale papa Schimmelhorn se k všeobecnému překvapení hurónsky rozesmál. „Ho-ho-ho-hó! Neboj se, fojáčku! Ty fěš starému papa Schimmelhorn. V Bobofia gnurrové všude! My je máme jenom v Lózenšls, kte to fůbec nevádí! Táky mám trik, co já fám nešek!“ Potměšile mrkl. „Je jédna fěc, co gnurry děsí…“

„Pro boha živého – co?“ zvolal ministr.

„Kůně,“ prohlásil papa Shimmelhorn. „Ten jejich puch.“

„Koně? Říkal jste koně?“ Generál Pollard zahrabal nohou. V očích mu zaplálo. „KAVALERIE!“ zahřímal. „Musíme mít KAVALERII!“

Neztráceli čas. Během hodiny byl generálporučík Powhattan Fairfax Pollard, jediný starší důstojník kavalerie, který něco věděl o gnurrech, povýšen na vrchního velitele armád. Major Hanson se stal brigádním generálem, kterážto změna mu způsobila lehkou závrať. Seržant Colliver rovněž obdržel jmenování.

Generál Pollard zahájil okamžitou a rozhodnou akci. Zabavil celý roční rozpočet letectva. Všechno, co alespoň vzdáleně připomínalo koně, sedlo, uzdu nebo balík slámy, nechal v rekvírovaných vlacích a nákladních autech poslat na západ. Bývalí důstojníci a poddůstojníci kavalerie byli neprodleně povoláni do služby, bez ohledu na věk či sešlost, a dopraveni rozhořčenými piloty na určená místa v Oregonu, Nevadě a Arizoně. Každý, kdo aspoň jednou v životě viděl koně, byl odveden. Mexiko zaslalo na základě půjčky a pronájmu několik pluků.

Tisk měl svátek. NAHÉ HOLLYWOODSKÉ HVĚZDY BOJUJÍ S GNURRY! hlásaly nápisy nad celostránkovými fotografiemi na titulních stranách. Life věnoval zvláštní vydání generálu Pollardovi, J. E. B. Stuartovi, maršálu Neyovi, Belisariovi, útoku Lehké brigády u Balaklavy a AR 50-45 i Škole jízdního neozbrojeného vojska. Journal – American otiskl zprávu z důvěryhodného zdroje o tom, že duch generála Custera byl spatřen, jak vchází do Důstojnického klubu ve Fort Riley v Kansasu.

Šestého dne stál generál Pollard připraven na bitevním poli s největším jízdním vojskem v celých dokumentovaných dějinách. Disciplíně a vzhledu chybělo k dokonalosti hodně. Jezdecké umění bylo, řekněme, přinejmenším kostrbaté. Morálka však přesto dosahovala značné výše a…

„Již nikdy,“ deklamoval generál na adresu korespondentů, kteří s ním dělali rozhovor v hlavním stanu ve Phoenixu, „nesmíme dopustit, aby nás politici a dlouhovlasí teoretici přesvědčili k opuštění léty vyzkoušených principů války, a svěřit osud národa do rukou… do rukou vynálezů.“

Generál tasil šavli a ukázal na mapu s vyznačenými jednotkami. „Naše strategie je prostá,“ oznámil. „Gnurrové na jihu překročili Mohavskou poušť a napadli Arizonu. V Nevadě se soustředili na Reno a Virginia City. Jejich hlavní ofenzíva se však zdá být namířena na oregonskou hranici. Jak víte, mám k dispozici více než dva milióny mužů v sedlech – nějakých tři sta divizí. Za hodinu vyrazí. Přinutíme gnurry k ústupu ve třech hlavních skupinách – na jihu, uprostřed, na severu. Potom, až bude jimi obsazené území dostatečně uzavřené, papa – eh, tedy, pan – Schimmelhorn zahraje na svůj nástroj. Melodie bude přenášena přenosným veřejným rozhlasem.“

Nato generál naznačil, že interview skončilo, nasedl na nádhernou grošovanou klisnu, kterou mu věnovali občané Louisvillu, a odjel, aby se nechal letecky dopravit do místa válečné operace.

Samo sebou se rozumí, že jeho způsob vedení války proti gnurrům vykazoval nejvyšší míru iniciativy a energie, jakož i perfektní zvládnutí neměnných principů strategie a taktiky. Přestože některé závistivé elementy v Pentagonu později odkazovaly na tažení jako na „Pollyho razii“, faktem zůstává, že se mu podařilo dosáhnout naprostého vítězství za pět týdnů – měsíce předtím, než v Bobovii vůbec pomysleli na přislíbení Pětiletého plánu na okalhotování obyvatelstva. Zděšení gnurrové byli neúprosně zatlačeni na ústup. Jejich pronikavé pískání bylo slyšet na míle daleko. V noci jejich mihotání osvětlovalo oblohu. Na jihu, kde byl jejich postup zpomalen pouští, stačilo třikrát zapískat a byli pryč. Uprostřed, kde byl nátlak silnější, než se předpokládalo, museli melodii opakovat sedmnáctkrát. Na severu dvanáctkrát. Pokaždé byl zvuk přenášen do oblasti o rozloze několika set čtverečních mil pomocí obrovských ampliónů přepravovaných na doprovodných vozech nebo na zádech vojáků. Byl zaznamenán nespočet případů individuálního hrdinství – a Jerry Colliver, poté, co mu gnurrové čtyřikrát odpravili kalhoty rovnou na těle, byl generálem Pollardem osobně povýšen přímo na bojišti.

Několika gnurrům se přirozeně podařilo prchnout, ale místní kočkovité šelmy, frustrovaně mňoukající, s nimi učinily krátký proces. Co se týče četných případů nedisciplinovanosti, které nastaly během návratu vítězných jednotek přes doslova oholená města, tak ty byly rozjásaným obyvatelstvem brzy odpuštěny a zapomenuty.

Generál Pollard a papa Schimmelhorn tajně, aby se vyhnuli surovému nadšení zbožňujících davů, odletěli zpět do Washingtonu. Tři pluky s tasenými šavlemi jim musely uvolňovat cestu. Konečně se však dostali do Pentagonu. Kráčeli ruku v ruce směrem ke generálově kanceláři. U dveří se na okamžik zastavili.

„Papa,“ řekl generál Pollard a ukázal s nábožnou úctou na gnurr-pfeife, „my jsme psali dějiny! A jako že je Bůh nade mnou, nezůstane jen u toho!“

„Ja!“ mrkl mocně papa Schimmelhorn. „Ale dnes fečer, fojáčku, si vychódíme s kopejtka! Já mám ránde s Katy. Pro tebe ona má pšítelkyni.“

Generál Pollard zaváhal. „Nebylo by to… nebylo by to jaksi špatné… pro… ehm… disciplínu?“

„Ty se néboj, fojáčku! Nikomu to nešekneme!“ smál se papa Schimmelhorn a strčil do dveří.

Stál tam generálův pracovní stůl. Vedle něj stál brigádní generál Hanson a tvářil se znepokojeně. U stěny stál poručík Jerry Colliver, ohavně se uculoval a paži měl majetnicky obtočenou kolem pasu Katy Hooperové. A v generálově židli seděla velmi upjatá stará dáma ve velmi upjatých černých šatech a poklepávala velmi upjatým deštníkem o podpisovou knihu.

Jakmile spatřila papa Schimmelhorna, přestala poklepávat a namířila na něj špičkou deštníku. „Ták!“ sykla. „Ty si myslíš, še utéčeš? Tákhle ukrádnout pšekrásný fagót bratrance Antona, hrát si s myšmi a obtěšovat dámy fojáčky?“

Otočila se na Katy Hooperovou a vyměnili si ženské pohledy plné pochopení a triumfu. „Je štěstí, že jste safólala, tak jsem se to dosfěděla,“ řekla. „Jste hódné děvče. Fidíte pod beránčí košich.“

Katy se zarděla. Dáma vstala, přešla přes místnost a vytrhla gnurr-pfeife papa Schimmelhornovi z ruky. Než ji stačil kdokoli zadržet, sundala náústek – a patou rozdrtila krystal ve tvaru L. „Teď,“ prohlásila, „nejsou šádní gnurrové a šádná opičárna s lidmi bez kálhot!“

Zatímco generál Pollard zíral v němém úžasu a Jerry Colliver se škodolibě uchechtával, popadla chudáka papa Schimmelhorna pevně za ucho. „Ták jdeme dómu!“ nařídila a postrčila ho ke dveřím. „Tám nejsou šádné dámy fojáčky a dům potšébuje natšít!“

Otřesený papa Schimmelhorn se nechal odvést bez sebemenšího odporu. „Náschledanou!“ zavolal nešťastně. „Musím dómu s mama.“

Ale když míjel generála Pollarda, mrkl na něj jako obvykle. „Neboj ty se, fojáčku!“ špitl. „Já utéču snóva – já jsem chénius!“

přeložila Agáta Kratochvílová

LÉTAJÍCÍ TALÍŘ KAPITÁNA WYXTPTHLLA

ARTUR C. CLARKE

Počátek věku „létajících talířů“, neboli UFO, se datuje 24. červnem 1947. Toho dne pilot amerického letectva Kenneth Arnold spatřil na obloze nad Mount Baker ve Washingtonu cosi, co popsal jako oblak velmi jasného světla, „který letěl jako talíř, kdybyste ho hodili přes vodu“. Podrobný popis události, který vyšel v knize The Coming of the Saucers (1952), odstartoval horečku, jež přerostla v celosvětovou posedlost létajícími talíři. Objevily se tisíce hlášení o pozorování UFO, stovky fotografií a celá záplava knih. Zájem o létající talíře ještě posílilo natočení řady filmů, které následovaly film The Day the Earth Stood Still (1951). Pomohly popularizovat talíře a obzvlášť víru, že jsou řízeny superinteligentními mimozemšťany.

Na toto téma vzniklo samozřejmě i mnoho fantastických knih. První z nich byla Star of Ill Omen od Denise Wheatleyho z roku 1952. Někteří autoři fantasy také psali povídky o UFO, mezi nimi např. Henry Kuttner (Or Else, 1953), Theodore Sturgeon (A Saucer of Loneliness, 1953) a Fritz Leiber se svým výborným románem o mimozemském návštěvníkovi, The Wanderer (1964). Zřejmě první spisovatel, který použil tento námět v krátké povídce, byl Arthur C. Clarke v příběhu plném humoru Létající talíř kapitána Wyxtpthlla, který se poprvé objevil v Marvel Science Stories v březnu 1951. Vydání povídky vyvolalo dlouhou debatu o dianetice a o článku L. Rona Hubbarda Homo Superior – už jsme tady!

Arthur Charles Clarke (1917-) byl fanouškem sci-fi ještě dávno předtím, než se stal mistrem tohoto žánru. Jeho knihy se prodávají po miliónech a jeho vesmírné předpovědi se jedna po druhé splňují. Slávu mu zajistil film 2001-Vesmírná Odyssea, který Stanley Kubrick natočil podle Clarkovy krátké povídky Hlídka. Ačkoli se většina Clarkových děl zabývá tématikou mystické nadřazenosti mimozemšťanů a předáváním jejich vědomostí pozemšťanům, můžeme ve všech jeho knihách a zvláště v krátkých povídkách nalézt nezaměnitelný smysl pro humor. Jedna z jeho prvních sbírek, Tales From the White Heart (1957), je plná komických momentů, zatímco pozdější knihy, jako The Nine Billion Names of God (1967) nebo The Wind From the Sun (1972), obsahují několik povídek, které končí komickými a nečekanými obraty na poslední chvíli. Klasickou ukázkou Clarkova humoru je následující povídka Létající talíř kapitána Wyxtpthlla. Vypráví o tom, jak nesourodá dvojka ufonů unese jednoho pozemšťana a jaký to vezme konec.

•

Létající talíř vertikálně sestoupil vrstvou mraků, zabrzdil zhruba padesát stop nad zemí a s citelným nárazem se usadil na vřesovišti.

„To,“ řekl kapitán Wyxtpthll, „bylo ale zprasené přistání.“ Samozřejmě nepoužil přesně tato slova, lidským uším by jeho poznámka zněla spíš jako kvokání rozčilené slepice. Hlavní pilot Krtclugg odmotal tři ze svých chapadel z ovládacího panelu, protáhl si všechny čtyři nohy a pohodlně se natáhl.

„Není má vina, že automat zase vyplivnul,“ zabručel. „Ale co můžeme čekat od lodi, která měla jít do šrotu už před pěti tisíci lety? Kdyby ti hlavouni a byrokrati na Základní planetě –“

„No, dobrá, dobrá! Přistáli jsme v jednom kuse, což jsem ani nečekal. Řekni Crystocelovi a Danskladovi, aby sem přišli. Chci si s nimi promluvit, než se vypraví na cestu.“

Crystocel a Dansklad patřili očividně k jinému druhu než zbytek posádky. Měli pouze po jednom páru nohou a rukou, chyběly jim oči vzadu na hlavě a vyznačovali se i mnoha dalšími fyziologickými nedostatky, které se jejich kolegové usilovně snažili přehlížet. Tyto politováníhodné vady z nich však učinily vhodné adepty pro toto poslání, neboť díky nim potřebovali pouze minimální přestrojení, aby se mohli vydávat za lidské bytosti. Jedině podrobnější a daleko důkladnější prohlídka mohla odhalit jejich pravý původ.

„Jste si tedy naprosto jistí,“ tázal se kapitán, „že rozumíte instrukcím?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Crystocel poněkud dotčeně. „Není to poprvé, co se mám setkat s primitivní rasou. Můj antropologický výcvik…“

„Dobrá. A co jazyk?“

„No, to je Danskladova parketa, ale mluvím už celkem plynně. Jejich jazyk je hodně jednoduchý, a koneckonců jsme pár let studovali jejich radioprogramy.“

„Máte ještě nějaké připomínky, než půjdete?“

„Ehm… jen jednu věc.“ Crystocel maličko zaváhal. „Z rozhlasového vysílání je zjevně patrné, že jejich společenský systém je velmi zaostalý a že kriminalita a bezpráví jsou běžnými jevy. Mnozí z bohatších občanů si zvykli k ochraně svých životů a majetků využívat, jak tomu sami říkají, ‚detektivy‘ nebo ‚zvláštní agenty‘. Víme sice, že je to proti předpisům, ale chtěli jsme se zeptat…“

„Na co?“

„No, cítili bychom se o mnoho bezpečněji, kdybychom si s sebou mohli vzít pár dezintegrátorů Mark III.“

„Jen přes mou mrtvolu! Kdyby se o tom doslechli na Základní, postavili by mě před válečný soud. Představte si, že byste zabili některého z místních obyvatel – okamžitě bych měl na krku Kancelář mezihvězdné politiky, Úřad pro zachování původních populací a půl tuctu dalších.“

„Stejné problémy by nastaly, kdyby zabili nás,“ podotkl Crystocel a v jeho hlase zaznělo silné pohnutí. „Koneckonců, vy jste za naši bezpečnost zodpovědný. Pamatujete si na tu rozhlasovou hru, o které jsem vám vyprávěl? Popisuje typickou domácnost – ale v první půlhodině tam dojde ke dvěma vraždám!“

„No, tak tedy dobře. Ale jen Marka II – nechceme, abyste způsobili příliš velké škody, kdyby nastaly nějaké potíže.“

„Mnohokrát děkujeme, moc se nám ulevilo. Hlášení budu podle domluvy podávat po třiceti minutách. Neměli bychom být pryč víc než několik hodin.“

Kapitán Wyxtpthll sledoval, jak mizí za kopcem. Zhluboka si povzdychl.

„Proč,“ nadhodil, „to ze všech lidí v lodi museli být právě tihle dva?“

„Nemohli jsme jinak,“ odpověděl pilot. „Všechny tyhle primitivní rasy mají hrůzu z čehokoli odlišného. Kdyby viděli přicházet nás, zpanikařili by, a než bychom se nadáli, už by nám padaly bomby na hlavu. Tyhle věci se prostě nedají uspěchat.“

Kapitán Wyxtpthll nepřítomně spletl chapadla do kolíbky. Dělal to pokaždé, když se něčeho obával.

„Samozřejmě,“ řekl, „kdyby se nevrátili, můžu vždycky odletět a prohlásit místo za nebezpečné.“ Obličej se mu znatelně rozjasnil. „Ano, to by nám ušetřilo spoustu problémů.“

„Přijít o ty dlouhé měsíce příprav a studia?“ vyhrkl pilot pohoršeně. „Nepřišli bychom o ně,“ nesouhlasil kapitán a rozmotal se trhnutím tak rychlým, že by ho lidské oko nepostřehlo. „Naše zpráva přinese užitek další průzkumné lodi. Navrhuji, abychom podnikli další návštěvu za – hm, řekněme pět tisíc let. Tou dobou by už mohla být planeta civilizovaná, ačkoli, mám-li být upřímný, dost o tom pochybuji.“

Samuel Higginsbotham se uvelebil ke svačině s kusem sýra a lahví jablečného moštu v ruce. Uličkou spatřil přicházet dvě postavy. Otřel si hřbetem ruky ústa, opatrně položil láhev na zem vedle nástrojů na úpravu živých plotů a s lehkým zájmem sledoval blížící se dvojici.

„Brýtro,“ pozdravil přátelsky mezi dvěma sousty.

Cizinci se zastavili. Jeden z nich potají listoval malou knihou, přeplněnou – kdyby to jen Sam věděl – běžnými výrazy a frázemi typu: „A před předpovědí počasí tu ještě máme hlášení o vichřici,“

„Pracky nahoru – mám tě na mušce!“ a „Voláme všechny vozy!“ Dansklad, který takovouto podpůrnou paměť nepotřeboval, odpověděl celkem rychle.

„Dobrý den, dobrý muži,“ promluvil svým nejlepším přízvukem á la BBC. „Mohl byste nám ukázat cestu do nejbližší vísky, vsi, městysu, malého města či jiné civilizované komunity?“

„E-he?“ vypravil ze sebe Sam. Podezíravě si cizince měřil, teprve nyní si všiml, že je na jejich šatech cosi velmi podivného. Nejasně si uvědomil, že jeden z nich není normálně oblečený ve svetru s rolákem a proužkovaném obleku, jaký s oblibou nosívali městští hejsci. A onen chlapík, jenž se stále zaobíral malou knihou, měl na sobě večerní oblek. Oděv by vypadal bezchybně, nebýt ovšem skutečnosti, že byl křiklavě zelený a doplňovala jej rudá vázanka, ocvočkované boty a plátěná čapka. Crystocel a Dansklad se snažili, seč mohli, ale viděli příliš mnoho televizních pořadů. Uvážíme-li, že neměli k dispozici jiný zdroj informací, byl jejich krejčovský úlet přinejmenším pochopitelný.

Sam se poškrábal na hlavě. Cizáci, pomyslel si. Ani lidé z města by se tak neohodili.

Ukázal dolů po cestě a poskytl jim přesné pokyny v tak zvláštním nářečí, že nikdo, kdo nežije v dosahu západního regionálního vysílače BBC, by mu nerozuměl více než každé třetí slovo. Crystocel a Dansklad, jejichž domovská planeta se nalézala tak daleko, že k ní ještě pravděpodobně nedospěly ani první Marconiho signály, na tom byli ještě hůř. Podařilo se jim však získat povšechnou představu o směru a ve vší slušnosti se vzdálili. Oba sužovala představa, že jejich znalost angličtiny zřejmě není natolik dobrá, jak se původně domnívali.

Tak tedy proběhl zcela bez příhod a bez záznamů v historických spisech první kontakt mezi lidmi a bytostmi Zvenčí.

„Napadlo mě,“ prohlásil Dansklad zamyšleně, „nestačil by nám? Ušetřili bychom tím spoustu času.“

„Obávám se, že ne. Soudě dle jeho šatů a práce, kterou se zabýval, nemohl to být příliš inteligentní a hodnotný občan. Pochybuji, že by vůbec pochopil, kdo jsme.“

„Támhle je další!“ ukázal Dansklad před sebe.

„Nedělej žádné ukvapené pohyby, které by v něm mohly vyvolat strach. Volně kráčej a nech ho, ať promluví první.“

Muž si to rozhodně rázoval směrem k nim. Nijak nedával najevo, že by je poznal, a než se stihli vzpamatovat, mizel v dálce.

„No toto!“ protáhl Dansklad.

„To nevadí,“ odtušil filosoficky Crystocel. „Nejspíš by nám také nebyl k užitku.“

„To jeho neomalenost nijak neomlouvá!“

S notnou dávkou pobouření sledovali záda profesora Fitzsimmonse, který měl na sobě svůj nejstarší turistický oblek, a zcela ponořen do obtížné pasáže atomové teorie se zmenšoval v dálce. V Crystocelovi se probudilo nepříjemné podezření. Uskutečnit kontakt možná nebude tak snadné, jak optimisticky věřil.

Malý Milton byl typickou anglickou vískou, usazenou na úpatí kopců, jejichž vyšší úbočí nyní skrývala ohromující tajemství. V okolí se toho letního rána nepohybovalo mnoho lidí. Muži již odešli do práce a ženy ještě uklízely a smýčily po vyčerpávající snaze vypravit své pány a vládce v pořádku z domů. Crystocel a Dansklad se tudíž dostali téměř k návsi, než potkali dalšího člověka. Shodou okolností narazili na obecního listonoše, jenž se na kole vracel z každodenní okružní cesty zpět na poštu. Byl ve velmi špatné náladě, protože musel doručit hloupou pohlednici na Dodgsonův statek, několik mil od obvyklé trasy. A aby toho nebylo málo, týdenní dodávka prádla, kterou Gunner Evans posílal domů své senilnějící matce, byla podstatně těžší než obvykle. Jak by také ne, když obsahovala čtyři konzervy hovězího uzmutého z kuchyně.

„Promiňte,“ oslovil jej zdvořile Dansklad.

„Nemám čas,“ odsekl pošťák. Neměl náladu na nezávazný rozhovor. „Musím objet další kolo.“ A byl pryč.

„To už skutečně hraničí s drzostí!“ protestoval Dansklad. „To se budou všichni chovat takhle?“

„Musíš prostě být trpělivý,“ nabádal jej Crystocel. „Pamatuj, že se jejich zvyky od našich liší, možná chvíli potrvá, než si získáme jejich důvěru. Na to si musí zvyknout každý antropolog.“

„Hmm,“ zamyslel se Dansklad. „Navrhuji zajít do některého z domů. Pak nebudou mít příležitost utéct.“

„No tak dobře,“ souhlasil Crystocel rezervovaně. „Ale vyhni se čemukoli, co připomíná náboženský svatostánek, jinak bychom mohli mít potíže.“

Obecní domek staré vdovy Tomkinsové si s něčím podobným nemohl splést ani ten nejnezkušenější průzkumník. Starou dámu uvedli dva gentlemani stojící na schodech před jejími dveřmi do stavu radostného vzrušení. Na jejich šatech neshledala nic zvláštního. Hlavou jí probleskla vidina nečekaného dědictví a reportérů vyptávajících se na její sté narozeniny (ve skutečnosti jí bylo teprve devadesát pět, ale dařilo se jí to držet v tajnosti). Popadla břidlicovou tabulku, kterou nechávala viset za dveřmi, a živě jim vyšla naproti.

„Budete to muset napsat,“ culila se a podávala jim tabulku. „Už dvacet let jsem hluchá.“

Crystocel s Danskladem si vyměnili zděšené pohledy. Takový zádrhel naprosto nečekali. Jediné psané symboly, které kdy viděli, byla stručná televizní oznámení. Nikdy je nedokázali zcela rozluštit. Ale Dansklad, jenž disponoval téměř fotografickou pamětí, se vytáhl. Neobratně se chopil křídy a napsal dvě věty. Měl pádný důvod domnívat se, že se běžně používají při podobných komunikačních lapsech.

Záhadní návštěvníci posmutněle odcházeli a stará paní Tomkinsová nevěřícně a nechápavě hleděla na značky na břidlicové tabulce. Uplynula hodná doba, než se jí podařilo písmena rozluštit – Dansklad se dopustil několika chyb –, ale ani potom nebyla o mnoho moudřejší.

PORUCHA NENÍ NA VAŠEM PŘIJÍMAČI. VYSÍLÁNÍ BUDE CO NEJDŘÍVE OBNOVENO.

Nic lepšího ze sebe Dansklad nedokázal vypotit. Stará dáma však smysl toho sdělení nikdy nepochopila.

V dalším domě jim štěstí přálo o něco víc. Přišla jim otevřít mladá paní, jejíž projev se z podstatné části skládal z chichotání a která se po chvíli naprosto přestala ovládat a zabouchla jim před nosem. Crystocel s Danskladem naslouchali potlačovanému hysterickému smíchu a s rostoucími obavami si začali uvědomovat, že jejich pokus o převlek za normální lidi se tak docela nevydařil.

V čísle Tři si naopak chtěl pan Smith povídat až příliš – rychlostí sto dvacet slov za minutu, vyslovených s přízvukem stejné nepolapitelným, jako byl akcent Sama Higginsbothama. Dansklad se omluvil, jakmile se pan Smith poprvé nadechl, a vydali se dál.

„Copak nikdo nemluví tak jako v rádiu?“ lamentoval. „Jak mohou těm pořadům rozumět, když všichni takhle drmolí?“

„Mám dojem, že jsme asi přistáli na špatném místě,“ usoudil Crystocel. I jeho optimismus již začínal slábnout. Stav jeho duše se ještě zhoršil poté, co si jej krátce po sobě spletli se zástupcem Gallupova průzkumu veřejného mínění, budoucím kandidátem konzervativců, podomním prodavačem vysavačů a dealerem místního černého trhu.

Po šestém či sedmém pokusu jim došly ženy v domácnosti. Dveře otevřel vyčouhlý mladík. V ulepených prackách svíral předmět, který návštěvníkům okamžitě uhranul. Jednalo se o časopis, na jehož obálce se skvělo vyobrazení obrovské rakety stoupající z krátery poseté planety. Rozhodně to nebyla Země. Na zadní stránce si přečetli slova: „Úžasné pseudovědecké povídky. Cena 8 pencí.“

Crystocel se obrátil na Dansklada s výrazem „Napadá tě to, co mě?“ Kolega jej opětoval. Před nimi konečně stál někdo, kdo by jim mohl rozumět. Dansklad s znovunabytou nadějí v hlase mladíka oslovil.

„Snad byste nám mohl pomoci,“ řekl zdvořile. „Shledali jsme velmi obtížným dopátrat se zde někoho, kdo by nás chápal. Víte, právě jsme přistáli na vaší planetě a rádi bychom se spojili s vaší vládou.“

„Ach,“ vydechl Jimmy Williams. Stále ještě se tak úplně nevrátil na Zemi z cizích dobrodružství mezi vnějšími měsíci Saturnu. „Kde máte kosmickou loď?“

„Je nahoře v horách. Nechtěli jsme nikoho vyděsit.“

„Je to raketa?“

„Pane na nebi, to ne. Ty zastaraly už před tisíci let.“

„Na jakém principu teda funguje? Je na atomový pohon?“

„Asi ano,“ odpověděl Dansklad. Ve fyzice nijak zvlášť nevynikal. „Existují i jiné možnosti?“

„Takhle se nikam nedostaneme,“ podotkl pro změnu netrpělivý Crystocel. „My se musíme ptát jeho. Snaž se zjistit, kde bychom našli nějaké úřední osoby.“

Než stačil Dansklad zareagovat, z domu se ozvalo hlasité volání.

„Jimmy! Kdo je to?“

„Dva… muži,“ odvětil poněkud rozpačitě Jimmy. „Aspoň vypadají jako lidé. Přišli z Marsu. Vždycky jsem říkal, že se to jednou stane.“

Bylo slyšet těžkopádné kroky a po chvíli se ze šera vynořila žena sloních rozměrů s pobouřeným výrazem ve tváři. Upřela na cizince zrak, mrkla na Jimmyho časopis a shrnula celou situaci.

„Měli byste se stydět!“ rozkřičela se a vrhla se na Crystocela a Dansklada. „Už tak je dost hrozné mít doma syna budižkničemu, který profláká všechen čas čtením těchhle hovadin. Pak si to ještě přihasí dospělí muži, kteří by měli mít rozum, a podporují ho v tom. Lidi z Marsu, to je tedy pěkné! Určitě jste přiletěli v jednom z těch létajících talířů!“

„O Marsu jsem se vůbec nezmínil –“ bránil se Dansklad chabě.

Prásk! Zpoza dveří k nim dolehly zvuky prudké hádky, nezaměnitelné rycnutí trhaného papíru a zoufalý nářek. A to bylo vše.

„Nu,“ promluvil po chvíli Dansklad. „Co zkusíme příště? A proč říkal, že jsme přišli z Marsu? Pokud si dobře pamatuji, není to ani nejbližší planeta.“

„Já nevím,“ pokrčil Crystocel rameny. „Ale řekl bych, že je pro ně přirozené předpokládat, že pocházíme z některé blízké planety. Bude to pro ně šok, až zjistí pravdu. Mars, to určitě! Podle hlášení je to tam ještě horší než tady.“ Zjevně začínal přicházet o svou vědeckou nepředpojatost.

„Nechme domy na chvilku stranou,“ doporučoval Dansklad. „Venku přece musí být i další lidé.“

Tvrzení se ukázalo naprosto pravdivým. Nedošli daleko a ocitli se uprostřed houfu malých chlapců, kteří pronášeli nesrozumitelné, avšak nepochybně obhroublé poznámky.

„Co kdybychom se je pokusili uplatit dárky?“ navrhoval horlivě Dansklad. „U zaostalých druhů to většinou zabírá.“

„Dobrá, vzal jsi nějaké?“

„Ne, myslel jsem, že ty –“

Než stačil Dansklad větu dokončit, malí trapiči se otočili na podpatku a zmizeli v boční uličce. Po hlavní ulici se blížila majestátní postava v modré uniformě.

Crystocelovi zazářily oči.

„Policista!“ vydechl. „Pravděpodobně se vypravil vyšetřit vraždu. Snad nám ale věnuje pár minut,“ dodal bez velkých nadějí.

Konstábl Hinks si cizince měřil poněkud užasle, ale podařilo se mu z hlasu odfiltrovat veškeré pocity.

„Dobrý den, pánové. Hledáte něco?“

„Po pravdě řečeno, ano,“ přisvědčil Dansklad svým nejpřátelštějším a nejhladším tónem. „Snad byste nám mohl pomoci. Víte, právě jsme přistáli na této planetě a snažíme se spojit s vašimi úřady.“

„Ehe?“ vypravil ze sebe zděšený konstábl Hinks. Následovala dlouhá odmlka – ačkoli ne zase moc dlouhá, protože Hinks byl bystrý mladý muž, který nehodlal zůstat vesnickým konstáblem po celý život. „Takže vy jste právě přistáli, ano? S kosmickou lodí, předpokládám?“

„Přesně tak,“ potvrdil Dansklad. Nesmírně se mu ulevilo, že se nesetkal s nedůvěrou či dokonce násilím, jež obdobná prohlášení až příliš často vyvolávala na primitivnějších planetách.

„Dobře, dobře!“ prohlásil konstábl Hinks tónem, který, jak doufal, navozoval dojem důvěry a náklonnosti. (Ne že by na tom příliš záleželo, kdyby se ti dva začali projevovat agresivně – vypadali dost vyzáble,) „Jen mi povězte, co máte na srdci, a já uvidím, co se s tím dá dělat.“

„Jsem tak rád,“ rozplýval se Dansklad. „Víte, přistáli jsme na tomto celkem odlehlém místě proto, že jsme nechtěli vyvolat paniku. Bylo by nejlepší, kdyby se nám podařilo udržet naši přítomnost v co největší tajnosti, dokud se nesetkáme s vaší vládou.“

„Naprosto chápu,“ ujistil jej konstábl Hinks a horečně se rozhlížel, jestli kolem neprochází někdo, kdo by mohl uvědomit jeho seržanta. „A co máte v úmyslu udělat potom?“

„Obávám se, že nemohu hovořit o naší dlouhodobé politice vzhledem k Zemi,“ prohlásil opatrně Dansklad. „Mohu jen říci, že tato část vesmíru byla prozkoumána a otevřena rozvoji – a jsme si zcela jisti, že vám můžeme v mnoha směrech pomoci.“

„To je od vás velmi milé,“ poděkoval srdečně konstábl Hinks. „Myslím, že uděláte nejlíp, když teď se mnou půjdete na stanici. Odtamtud můžeme zavolat předsedovi vlády.“

„Velice vám děkujeme,“ řekl Dansklad a překypoval přitom vděčností. Důvěřivě kráčeli po boku konstábla Hinkse, navzdory jeho mírné tendenci zaostávat kousek za nimi. Tak došli k místní policejní služebně.

„Tudy, pánové,“ postrčil je zdvořile konstábl Hinks do poněkud špatně osvětlené místnosti. Nebylo v ní mnoho nábytku ani jiného vybavení, dokonce ani na místní primitivní poměry. Než se stačili pořádně rozhlédnout, ozvalo se „cvak“ a od jejich průvodce je dělila velká vrata složená výhradně ze železných prutů.

„Nemějte strach,“ chlácholil je konstábl Hinks. „Všechno bude v nejlepším pořádku. Za minutku jsem zpátky.“

Crystocel a Dansklad zírali jeden na druhého. Neblahá předtucha rychle přerostla v strašlivou jistotu.

„Zamkl nás!“

„To je vězení!“

„Co teď budeme dělat?“

„Nevím, jestli vy dva rozumíte anglicky,“ ozval se z šera lenivý hlas, „ale mohli byste člověka nechat v klidu vyspat.“

Teprve nyní si oba vězni všimli, že nejsou sami. Na pryčně v rohu cely ležel poněkud zchátralý mladý muž, který na ně nazlobeně mžoural jedním kalným okem.

„Svatá dobroto!“ ošil se nervózně Dansklad. „Myslíš, že je to nebezpečný zločinec?“

„Momentálně nepůsobí příliš nebezpečně,“ odpověděl Crystocel. V jeho slovech bylo víc pravdy, než sám tušil.

„Mimochodem, za co jste tu vy?“ zajímal se cizinec a nejistě se posadil. „Vypadáte, jako kdybyste se vraceli z maškarního. Panebože, moje ubohá hlava!“ Znovu se zhroutil na kavalec.

„To je pěkné, zamykat někoho tak nemocného!“ rozohnil se soucitný Dansklad. Potom pokračoval anglicky: „Nevím, proč jsme tady. Jen jsme policistovi řekli, kdo jsme a odkud přicházíme – a tohle se stalo.“

„No, a kdo jste?“

„Právě jsme přistáli –“

„Ehm, je celkem zbytečné procházet to celé znovu,“ přerušil jej Crystocel. „Nikdy nenajdeme nikoho, kdo by nám uvěřil.“

„Hej!“ posadil se znovu cizinec. „Jakou řečí to mluvíte? Pár jich znám, ale nic podobného jsem nikdy neslyšel.“

„No, dobrá,“ ustoupil Crystocel. „Klidně mu to můžeš povědět. Stejně nemůžeme nic dělat, dokud se policista nevrátí.“

V témže okamžiku byl konstábl Hinks zabrán do rozhovoru s ředitelem místního ústavu pro choromyslné, jenž tvrdošíjně opakoval, že žádný z jeho chovanců nechybí. Přesto však přislíbil, že to ještě pečlivě prověří a zavolá.

Konstábl Hinks položil sluchátko a přemítal, zda se nestal obětí kanadského žertu. Tiše se odebral k celám. Zdálo se, že všichni tři zadržení spolu přátelsky rozmlouvají, takže se po špičkách vytratil. Jedině jim prospěje, když budou mít příležitost trochu zchladnout. Jemně si protřel oko a vzpomněl si, kolik sil ho v časných ranních hodinách stála bitva s panem Grahamem, než ho dostal do cely.

Mladík už celkem vystřízlivěl po celonoční oslavě, které ostatně ani trochu nelitoval. (Je to přece jen příležitost k napití, když konečně odpromujete, a navíc s vyznamenáním.) Teď se ho však začaly zmocňovat obavy, že je stále pod vlivem alkoholu. Dansklad mu odvyprávěl svůj příběh a čekal. Nepředpokládal, že mu bude uvěřeno.

Za těchto okolností, pomyslel si Graham, bude nejlepší chovat se tak věcně, jak jen to půjde, dokud to halucinace neotráví a samy nezmizí.

„Pokud opravdu máte v horách kosmickou loď,“ nadhodil, „jistě se s ní budete chtít spojit a požádat někoho, aby vás přišel zachránit.“

„Rádi bychom si to vyřídili sami,“ prohlásil Crystocel rozhodně. „Kromě toho, neznáte našeho kapitána.“

Zní to velmi přesvědčivě, uvažoval Graham. Celá historka do sebe pozoruhodně zapadá. A přece…

„Zdá se mi trochu těžko uvěřitelné, že umíte postavit mezihvězdnou loď, ale nedostanete se z mizerné venkovské záchytky.“

Dansklad pohlédl na Crystocela, jenž se neklidně ošil.

„Mohli bychom se dostat ven celkem snadno,“ svěřil se Grahamovi antropolog. „Ale nechceme užít násilí, dokud to nebude nezbytně nutné. Nemáte představu, jaké problémy to s sebou nese a jaká hlášení bychom museli sepisovat. Navíc, i kdybychom se dostali ven, předpokládám, že by nás vaše letecké ozbrojené složky dostihly dřív, než bychom se stačili vrátit do lodi.“

„V Malém Miltonu ne,“ zašklebil se Graham. „Zvlášť kdyby se nám podařilo přejít White Hart, aniž by nás někdo zastavil. Mám tam auto.“

„Ach,“ vydechl Dansklad, jehož nálada nečekaně stoupla. Obrátil se na svého společníka. Následovala živá diskuse. Potom velmi opatrně vytáhl z náprsní kapsy malý černý váleček. Zacházel s ním podobně jako nervózní panna, která poprvé v životě drží ruce nabitý kvér. Crystocel se v téže chvíli urychleně uchýlil do nejvzdálenějšího rohu cely.

Přesně v tom okamžiku si Graham s ledovou jistotou uvědomil, že je totálně střízlivý a že příběh, kterému naslouchal, není nic než čistá pravda.

Nezaznamenal žádný otřes ani rachot, žádný rej elektrických jisker nebo barevný paprsek – ale část zdi o průměru tří stop se náhle rozmělnila a sesula se v malou písečnou pyramidu. Do cely proniklo sluneční světlo. Dansklad s hluboce úlevným povzdechem odložil tajemnou zbraň.

„No, tak pojďte,“ pobízel Grahama. „Čekáme na vás.“

Nikdo je nepronásledoval, neboť konstábl Hinks se stále ještě hádal po telefonu. Teprve za několik minut se ten bystrý mladý muž vrátí k cele a zakusí největší šok ve své policejní kariéře. Na White Hart nebyl nikdo příliš překvapen, že Grahama zase vidí. Všichni věděli, kde a jak strávil noc, a vyjádřili naději, že s ním místní soudní stolice bude jednat shovívavě, až jeho případ přijde k projednávání.

Crystocel a Dansklad v neblahé předtuše vylezli na zadní sedadlo neuvěřitelně rozhrkaného bentleye, kterého Graham s láskou oslovoval „Rózo“. Motor pod prorezlou kapotou byl však v naprostém pořádku a zanedlouho si to rachotili rychlostí padesáti mil za hodinu z Malého Miltonu pryč. V této souvislosti není možné se nezmínit o do očí bijící ukázce relativity rychlosti. Crystocel a Dansklad strávili posledních pár let příjemným cestováním vesmírem rychlostí několika miliónů mil za sekundu, ale nikdy v životě se nebáli tak jako nyní. Když se Crystocel vzpamatoval a popadl dech, vytáhl malou přenosnou vysílačku a zavolal loď.

„Vracíme se,“ překřikoval hučení větru. „Máme s sebou celkem inteligentní lidskou bytost. Čekejte nás – jéé! – omlouvám se, právě jsme přejeli most – asi za deset minut. Co to bylo? Ne, samozřejmě, že ne. Nemáme nejmenší potíže. Všechno šlo naprosto hladce. Nashledanou.“

Graham se otočil pouze jednou, aby zjistil, jak si jeho pasažéři vedou. Pohled na ně byl značně znepokojivý, protože jejich uši a vlasy (které nebyly přilepeny příliš pevně) uletěly, a začínala se objevovat jejich skutečná já. Graham rovněž s určitými rozpaky pojal podezření, že jeho novým známým chybí i nosy. Nu, což, člověk si časem zvykne na všechno. V následujících letech si opravdu zvykl na leccos.

Zbytek samozřejmě všichni znáte, ale celý příběh prvního přistání na Zemi i podivuhodné okolnosti, díky nimž se velvyslanec Graham stal zástupcem lidstva pro celý vesmír, nebyl zatím nikdy publikován. Hlavní podrobnosti jsme po sáhodlouhém přesvědčování získali od Crystocela a Dansklada samotných, když jsme pracovali na Ministerstvu pro mimozemské záležitosti.

Vzhledem k jejich úspěchu na Zemi bylo celkem pochopitelné, že je jejich nadřízení vybrali k tomu, aby zařídili první setkání s našimi záhadnými a tajnůstkářskými sousedy, s Marťany. Ve světle výše popsaných skutečností je rovněž pochopitelné, že se Crystocel a Dansklad tolik zdráhali nastoupit k další misi – a opravdu nás nijak zvlášť nepřekvapuje, že o nich od té doby nikdo neslyšel.

přeložila Agáta Kratochvílová

PLAYBOY A SLIZKÝ BŮH

ISAAC ASIMOV

Spisovatelé sci-fi často dávali najevo, že nevěří v létající talíře buď tím, že psali otevřeně proti UFO, nebo si dělali legraci z teorie, že by se mohlo jednat o mimozemské kosmické lodi. V jejich čele stál Isaac Asimov, po léta jedna z nejvlivnějších postav současné science fiction, který publikoval nespočet článků odsuzujících to, co nazýval „talířománií“. Mezi skoro pěti sty tituly, které napsal během svého neuvěřitelně plodného tvůrčího života, je několik krátkých povídek, ve kterých je tento jeho postoj jasně viditelný, většinou opepřený typickým humorem. Povídka Playboy a slizký bůh, která vyšla roku 1960 v časopise Amazing Stories, spadá do této kategorie. K jejímu vzniku se váže zajímavý příběh. Asimova inspiroval článek v Playboyi, nazvaný Dívky pro slizkého boha, který velmi litoval toho, že dobové sci-fi časopisy opomíjejí sex a neobsahují kdysi tak populární povídky o nestvůrách s hmyzíma očima, které „obcházely okolo a strhávaly šaty z pozemských dívek, odhalujíce jejich bělostná ňadra“. Článek upoutal pozornost redaktorky Amazing Stories Celey Goldsmithové, která podnikla protiútok. A tak napsala v předmluvě k prvnímu vydání Playboye a slizkého boha v prosincovém čísle časopisu: „Pověřili jsme jednoho ze spisovatelů SF s největším sex-appealem, aby vytvořil příběh speciálně pro nespokojený Playboy. Hodláme dokázat, že sci-fi nezapomněla, že sex je nejdůležitější věcí ve vesmíru.“

Isaac Asimov (1920-1992) se narodil ve Smolensku v bývalém Sovětském svazu, ale spolu s rodiči emigroval do New Yorku. Brzy prokázal svoji vysokou inteligenci. Sci-fi objevil na stránkách brakových časopisů třicátých let. Svoji kariéru v žánru započal sérií space oper o impériu, složeném z miliónů světů – trilogií Nadace (těsně před smrtí dopsal A zrodí se Nadace, sedmý díl cyklu). Svoji slávu později upevnil tím, že vymyslel proslulé „základní zákony robotiky“. Ty se poprvé objevily ve sbírkách povídek Já robot (Ivo Železný, 1994) a Zbytek robotů (1964).

V pozdější tvorbě se Asimov od fantastiky čím dál více odkláněl a psal spíše populárně vědecké články, v nichž srozumitelně vysvětloval podstatu vědeckých objevů a vesmírných technologií. Jeho láska k humoru ale nikdy nezeslábla, což dokazují díla The Isaac Asimov Treasury of Humour (1971), Asimov Laughs Again (1992) a roztomilá sbírka povídek o deseticentimetrovém démonu Azazel (Laser, 1993). Nyní následuje jeho hravá odpověď nejznámějšímu erotickému časopisu na světě.

•

„To jsou ale dva druhy,“ prohlásil kapitán Garm a upřeně pozoroval stvoření, která sem přepravili z planety pod ním. Nastavil své optické orgány na maximální ostrost, takže byly značně vypoulené. Barevná stopa nad nimi rychle probleskovala.

Botax byl nesmírně šťasten, že opět může sledovat barvoměnu. Nebylo divu, po měsících strávených ve špionážním modulu na planetě, kde se pokoušel pochopit modulované zvukové vlny vydávané domorodci. Komunikovat pomocí světla mu připomínalo domov ve vzdáleném Perseově rameni galaxie. „Nejsou to dva druhy,“ řekl, „ale dvě formy jednoho druhu.“

„Nesmysl, každý vypadá úplně jinak. Díky Entitě aspoň trochu připomínají perseany a nejsou na pohled tak odpudiví, jako mnoho jiných cizích tvorů. Mají rozumný tvar, rozlišitelné končetiny. Ale žádnou světelnou stopu. Umí mluvit?“

„Ano, kapitáne Garme.“ Botax si dopřál diskrétní nesouhlasnou spektrální mezihru. „Podrobnosti jsou v mém hlášení. Tato stvoření vytvářejí hrdlem a ústy zvukové vlny, něco jako složité kašlání. Sám jsem se to naučil.“ Hrdě zazářil. „Je to velmi komplikované.“

„Musí se z toho zvedat žaludek. No, to vysvětluje ty ploché, nevysouvatelné oči. Když se nedorozumívají barvami, jsou jim oči vlastně na nic. Mimochodem, jak můžete trvat na tom, že se jedná o tentýž druh? Ten nalevo je menší a má delší údy – nebo co to je – a poulí se v místech, kde ten druhý ne. Jsou živí?“

„Ano, ale momentálně nejsou při vědomí, kapitáne. Podstupují psychologickou terapii nutnou k potlačení strachu, abychom je mohli snadno studovat.“

„A stojí vůbec za studium? Jsme pozadu s plánem a máme zkontrolovat a prozkoumat dalších pět mnohem významnějších světů. Udržování stavu časové stagnace je nákladné. Raději bych je vrátil a pokračoval…“

Ale Botaxovo vlhké vytáhlé tělo silně vibrovalo úzkostí. Trubicovitý jazyk vystřelil ven a stočil se nahoru přes plochý nos. Oči se vtáhly dovnitř. Botax učinil rozpláclou tříprstou rukou záporné gesto a jeho mluva téměř úplně zrudla.

„Entita nás ochraňuj, kapitáne. Žádný svět pro nás nemá větší význam. Možná stojíme tváří v tvář krizi ohromných rozměrů. Tito tvorové mohou představovat nejnebezpečnější formu života v Galaxii, kapitáne, právě proto, že se vyskytují ve dvou typech.“

„Nerozumím.“

„Kapitáne, měl jsem za úkol studovat tuto planetu. Jednalo se o nesmírně obtížnou práci, protože ta planeta je jedinečná. Je tak výjimečná, že stěží chápu všechny její aspekty. Tak například: téměř veškerý život na planetě sestává z druhů dvou typů. Neexistují barvy, kterými by se to dalo popsat, dokonce ani pojmy. Mohu o nich hovořit pouze jako o prvním typu a druhém typu. Smím-li použít jejich zvuky, ten malý se nazývá ‚žena‘ a ten větší tady ‚muž‘. To znamená, že si jsou vědomi rozdílu.“

Garm se otřásl. „Nechutný způsob komunikace.“

„A, kapitáne, aby vyvedli mladé, tak ty dva typy musí spolupracovat.“

Kapitán, který se s výrazem zájmu i odporu nakláněl, aby si představitele obou forem prohlédl, se okamžitě napřímil. „Spolupracovat? Co je to za nesmysl? Neexistuje fundamentálnější zákon života, než ten, že každá živá bytost plodí mláďata z nejvnitrnější komunikace sama se sebou. Co jiného by dodávalo životu smysl?“

„Jeden typ plodí nový život, ale druhý při tom musí spolupracovat.“

„Jak?“

„Bylo těžké to určit. Jedná se o cosi velmi soukromého a v dostupné literatuře jsem nenašel žádný přesný a vyčerpávající popis. Ale přesto se mi podařilo dojít k rozumným závěrům.“

Garm zavrtěl hlavou. „Absurdní. Pučení je tou nejsvětější, nejosobnější věcí na světě. Na desítkách tisíc planet je to stejné. Jak řekl velký fotobásník Levulin: ‚Čas pučení, čas pučení, sladký, přesladký čas pučení, kdy –’“

„Kapitáne, vy mi nerozumíte. Tato kooperace mezi dvěma formami nějak (nejsem si přesně jistý jak) způsobuje rekombinaci genů a umožňuje vytváření nových seskupení. Pomocí tohoto postupu dochází v každé generaci k vývoji nových charakteristických kombinací. Odchylky od normálu se rozmnožují a mutované geny se projevují téměř okamžitě, namísto toho, aby se vyvíjely tisíciletí jako při obvyklém pučení.“

„Snažíte se mi naznačit, že se geny jednotlivce mohou kombinovat s cizími? Víte, jak nesmyslně a trapně zní vaše slova ve světle všech principů buněčné fyziologie?“

„Musí to tak být,“ tvrdil Botax a nervózně se při tom vrtěl – kapitánovi lezly oči z důlků. „Evoluce postupuje nesmírně rychle. Tahle planeta je semeništěm forem. Předpokládá se, že na ní existuje jeden a čtvrt miliónu různých druhů bytostí.“

„Spíš pět a půl. Nesmíte příliš věřit tomu, co si přečtete v domorodé literatuře.“

„V docela malé oblasti jsem sám viděl desítky radikálně odlišných forem. Říkám vám, kapitáne, dejte těmhle tvorům trochu času a místa a zmutují v intelekty dost mocné na to, aby nás přemohly a převzaly vládu nad galaxií.“

„Dokažte, že taková spolupráce opravdu existuje, a já zvážím vaše tvrzení. Jestli se vám to nepodaří, označím vaše domněnky za neprůkazné a poletíme dál.“

„Dokážu to.“ Botaxovy barvoblesky silně zežlutozelenaly. „Tvorové z tohoto světa jsou jedineční i jinak. Předvídají pokrok, kterého ještě nedosáhli – pravděpodobně v důsledku víry v prudkou změnu, jíž jsou neustále svědky. Zabývají se tudíž literaturou, v níž se popisuje cestování vesmírem, které se jim zatím nepovedlo rozvinout. Přeložil jsem tento typ literatury jako ‚science fiction‘. A právě z této science fiction jsem odhalil metodu jejich mezidruhové spolupráce.“

„Jak jste k tomu došel?“

„Na tomto světě existuje periodikum, které občas publikuje science fiction. Orientuje se především na různé aspekty kooperace. Nevyslovuje se zcela otevřeně, což je mrzuté, zůstává jen u náznaků. Jeho název mohu převést do barvoměn nejlépe jako ‚Zábavahoch‘. Tvor, který ho vydává, se podle mého soudu zajímá výhradně o mezidruhovou spolupráci a systematicky po ní všude pátrá s vědeckým zaujetím, které vzbudilo moji úctu. Vyhledal příklady kooperace popsané v science fiction. Nechal jsem se vést materiály otištěnými v tomto periodiku. Ze zveřejněných povídek jsem se dozvěděl, jak se věci mají.

A, kapitáne, prosím vás, až se spolupráce potvrdí a mládě bude před vašima očima vyvedeno, vydejte rozkaz, aby z tohoto světa nezůstal ušetřen jediný atom.“

„Dobrá,“ řekl kapitán Garm unaveně, „probuďte je k vědomí a rychle proveďte, co potřebujete.“

Marge Skidmorová si náhle naprosto uvědomila okolí. Velmi jasně si pamatovala stanici za soumraku. Byla téměř prázdná, na nástupišti kromě ní stáli jen dva muži. Jeden poměrně blízko, ten druhý na opačném konci zastávky. Přijíždějící vlak o sobě dal právě vědět slabým vzdáleným duněním.

Potom zahlédla záblesk, měla pocit, že se obrací naruby, napůl viděla vytáhlé stvoření, odkapávající sliz, let nahoru, a teď –

„Ach, bože,“ zachvěla se. „Je to pořád tady. A támhle je další.“

Zakoušela stav chorobné nevolnosti, ale nebála se. Byla téměř pyšná na to, že necítí žádný strach. Muž vedle ní stál klidně, ale stále měl na hlavě pomačkanou hučku. Byl to ten, který čekal na nástupišti vedle ní.

„Vás také dostali?“ zeptala se. „Koho ještě?“

Charlie Grimwold si připadal nanicovatý a ochablý. Pokusil se zvednout ruku, sundat si klobouk a uhladit řídké vlasy, které částečně, ale ne zcela pokrývaly kůži na jeho lebce. Zjistil, že se hýbe jen ztěžka, jako by mu bránila jakási gumovitá substance. Nechal ruku klesnout a nerudně pohlédl na ženu s úzkým obličejem. Odhadl, že je jí po třicítce. Měla hezké vlasy a dobře padnoucí šaty, ale v tuto chvíli by radši byl někde úplně jinde. Neměl nejmenší radost z toho, že má společnost a navíc dámskou.

„Nevím, madam. Jen jsem stál na nástupišti.“

„Já také,“ přisvědčila rychle Marge.

„A potom jsem viděl světlo. Nic jsem neslyšel. A teď jsem tady. Musí to být pidimužíci z Marsu nebo Venuše nebo kdovíodkud.“

Marge živě přikyvovala. „Přesně to mě taky napadlo. Létající talíř? Bojíte se?“

„Ne. To je divné, víte. Myslím, že jsem se asi zcvoknul, jinak bych se určitě bál.“

„Zvláštní věc. Taky nemám strach. Ach, bože, jeden z nich jde sem. Jestli se mě dotkne, budu křičet. Podívejte se na ty pokroucené ruce. A ta vrásčitá kůže, celá slizká. Chce se mi zvracet.“

Botax se neobratně přiblížil a skřípavým ječivým hlasem – lépe domorodý zvuk napodobit nedokázal – promluvil: „Tvorové! Neublížíme vám. Ale musíme vás požádat, abyste nám prokázali laskavost a spolupracovali.“

„Hele, ono to mluví!“ vyhrkl Charlie. „Co tím myslíte, spolupracovali?“

„Vy oba. Spolu,“ vysvětloval Botax.

„Eh?“ Podíval se na Marge. „Vy víte, co má na mysli, madam?“

„Nemám nejmenšího ponětí,“ odpověděla nabubřele.

Botax se dál snažil. „Mám na mysli…“ a použil dvouslabičný výraz, který kdysi zaslechl použít jako synonymum pro daný úkon.

Marge zrudla. „Co!“ zaječela tak hlasitě, jak jen dovedla. Botax a kapitán Garm si svorně zakryli rukama partie uprostřed těla, protože se jim při takové nadmíře decibelů zvukovody bolestivě zachvívaly.

Marge vřískala dál, divoce a téměř nesrozumitelně: „Tak především jsem vdaná ženská, vy jeden. Kdyby tu byl můj Ed, to byste si od něj něco vyposlechli. A vy, vy chytráku,“ otočila se i přes odpor pružného pole k Charliemu, „ať jste kdo jste, jestli si myslíte –“

„Paní, paní,“ chlácholil ji Charlie zoufale. „To nebyl můj nápad. Chci říct, jsem dalek toho odmítat dámu, ale, víte, jsem také ženatý. Mám tři děti. Poslyšte –“

Kapitán Garm se dožadoval vysvětlení. „Co se děje, vyšetřovateli Botaxi? Ty kakofonní zvuky jsou příšerné.“

„Tedy.“ Botax bleskl krátkou purpurovou stopu rozpaků. „Je to složitý rituál. Zprvu se předpokládá, že budou zdrženliví. Umocňuje to kýžený výsledek. Po počáteční fázi musí odložit slupku.“

„Oni si musí stáhnout kůži?“

„Ne doopravdy. Mají na sobě umělou kůži, kterou mohou a musí bezbolestně odstranit. Zvlášť ten menší druh.“

„Tak tedy dobře. Řekněte mu, ať odloží kůži. Vážně mi to není moc příjemné, Botaxi.“

„Nemyslím, že bych měl menší formě přikazovat, aby si stáhla slupku. Raději budeme celý rituál pozorně sledovat. Mám tu výtažky z těch příběhů o vesmírných cestách, o kterých má muž z periodika ‚Zábavahoch‘ vysoké mínění. V těchto povídkách jsou slupky snímány násilím. Zde je například popis jedné příhody: ‚zcela zpustošil dívčiny šaty, téměř je strhal z jejího štíhlého těla. Na okamžik na tváři ucítil pevnou horkost jejích poloobnažených ňader…‘ A tak to pokračuje. Vidíte, trhání, násilné odstraňování působí jako stimulant.“

„Ňader?“ zeptal se kapitán. „Nepoznávám ten barvoblesk.“

„Vymyslel jsem jej, abych mohl vyjádřit jeho význam. Označuje vypoukliny v horní dorsální oblasti menší formy.“

„Chápu. No, řekněte tedy většímu druhu, aby strhal slupky z toho menšího. Je to velmi skličující záležitost.“

Botax se obrátil na Charlieho. „Pane, téměř strhejte šaty z jejího štíhlého těla, buďte tak laskav. Uvolním vás pro ten účel.“

Marginy oči se rozšířily a s nečekanou zuřivostí sebou škubla směrem k Charliemu. „Neopovažujte se to udělat. Nepokoušejte se mě ani dotknout, vy sexuální maniaku.“

„Já?“ bránil se žalostně Charlie. „To nebyl můj nápad. Copak si myslíte, že chodím a jen tak trhám z žen šaty? Poslyšte,“ zaměřil se na Botaxe, „mám ženu a tři děti. Jestli zjistí, že chodím a trhám z dam šaty, rozcupuje mě na kousky. Víte, jak má žena vyvádí, když se jen podívám na nějakou jinou? Poslouchejte –“

„Stále váhá?“ otázal se netrpělivě kapitán.

„Zjevně ano,“ přitakal Botax. „Víte, nezvyklé prostředí může prodloužit toto stadium kooperace. Protože chápu, že je to pro vás nepříjemné, zhostím se této části sám. Ve vesmírných příbězích se často popisuje, že úkol provedou bytosti z cizích světů. Například zde,“ zalistoval v poznámkách a našel, co hledal, „mimochodem, líčí takové druhy velmi ošklivě. Stvoření z té planety mají zvláštní názory. Vůbec se jim nedaří představit si pohledné jedince, jako jsme my, s krásným slizovitým povrchem.“

„Pokračujte! Pokračujte! Nemáme na to celý den,“ naléhal kapitán.

„Ano, kapitáne. Říká se tu, že mimozemšťan ‚přistoupil k dívce. S hysterickým jekotem se ocitla v objetí příšery. Drápy slepě přejížděly její tělo a trhaly jí oděv na kusy.‘ Vidíte, domorodí tvorové stimulativně ječí, když odkládají slupku.“

„Tak do toho, Botaxi, odstraňte ji. Ale žádný hluk, prosím. Z těch zvukových vln se celý třesu.“

Botax Marge zdvořile oslovil: „Kdyby vám to nevadilo…“

Jeden z lopatkovitých prstů se chystal zachytit za výstřih.

Marge sebou zoufale zazmítala. „Nesahat! Nesahat! Zahleníte mi šaty. Poslouchejte, stály u Ohrbacha skoro pětadvacet dolarů. Jdi ode mě dál, ty příšero. Podívejte se na ty jeho oči.“ Jak se úporně vyhýbala šmátrající mimozemské ruce, celá se zpotila. „Je to slizká obluda s vyvalenýma očima. Poslyšte, sundám si je sama. Jen se jich, pro lásku boží, nedotýkejte tím slizem.“

Škubla zipem a po straně Charlieho varovala: „Neopovažujte se dívat.“

Charlie zavřel oči a rezignovaně pokrčil rameny.

Vysvlékla se z šatů. „Tak co? Spokojeni?“

Prsty kapitána Garma se nešťastně kroutily. „To jsou ňadra? Proč ten druhý tvor odvrací hlavu?“

„Zdráhá se. Zdráhá se,“ vykládal Botax. „Kromě toho jsou ňadra stále zakryta. Musí se sejmout další kůže. Když jsou ňadra odhalena, představují velice silný stimul. Jsou neustále popisována jako bílé polokoule či koule ze slonoviny nebo tak podobně. Mám zde obrázky, vizuální zobrazení. Pocházejí z obalů časopisů o vesmírném cestování. Prohlédněte si je a uvidíte, že na každém z nich se nachází tvor s více či méně vystavenými ňadry.“

Kapitán zamyšleně přelétl zrakem z obrázků na Marge a naopak. „Co je to slonovina?“

„To je další barvoblesk, který jsem sám vytvořil. Označuje hmotu ze klů jednoho velkého subinteligentního tvora žijícího na planetě.“

„Ach tak.“ Kapitán Garm přešel do spokojené pastelově zelené. „To by to vysvětlovalo. To malé stvoření náleží k sektě válečníků a těmito kly drtí nepřítele.“

„Ne, ne. Jsou docela měkké, pokud je mi známo.“ Botaxova malá hnědá ruka mávla směrem k předmětům diskuse, načež Marge zaječela a ucukla.

„K jakému jinému účelu tedy slouží?“

„Myslím,“ odpověděl Botax značně váhavě, „že se používají ke krmení mláďat.“

„Mláďata je jedí?“ zhrozil se kapitán. V jeho barvoměně vše svědčilo o silném stresu.

„Ne tak docela. Předměty produkují tekutinu, kterou mladí konzumují.“

„Konzumují tekutinu z živého těla? Jéé-é-ech.“ Kapitán si zakryl všema třema rukama hlavu, použil pro tento případ nadpočetnou prostřední končetinu. Vytáhl ji z pochvy tak rychle, že téměř odhodil Botaxe stranou.

„Tříruké, slizké obludy s vypoulenýma očima,“ konstatovala Marge.

„Jo,“ souhlasil Charlie.

„A vy si dejte pozor na oči. Opovažte se na mě koukat.“

„Poslyšte, madam, snažím se nedívat.“

Botax se znovu přiblížil. „Paní, odstranila byste ten zbytek?“

Marge se napřímila, jak jen svazující pole dovolilo. „Nikdy!“

„Odstraním to sám, jestli si přejete.“

„Nedotýkejte se mě! Proboha živého, jenom se mě nedotýkejte. Podívejte se na ten sliz, no jen se podívejte. Dobře, sundám si to.“ Mumlala si přitom pro sebe a dopáleně se ohlížela po Charliem.

„Nic se neděje,“ prohlásil velice zklamaně kapitán. „A tenhle exemplář vypadá jako zmetek.“

Botax vycítil, že je haněna jeho výkonnost. „Přivedl jsem vám dvě perfektní individua. Co se vám na něm nezdá?“

„Ňadra nesestávají z polokoulí či koulí. Vím, jak vypadají koule a polokoule, a navíc jsou vyobrazeny na těch projekcích, které jste mi ukázal. Tamty byly velké. Na tomto stvoření však není nic kromě malých pytlíčků vysušené tkáně. A také jsou místy odbarvené.“

„Nesmysl,“ odtušil Botax. „Musíte ponechat prostor pro přirozené variace. Zeptám se tvora samého.“

Otočil se na Marge. „Madam, jsou vaše ňadra nedokonalá?“

Marge vyvalila oči a několik okamžiků nebyla schopna dělat nic jiného než hlasitě lapat po dechu. „No to už přestává všechno!“ vypravila ze sebe konečně. „Možná nejsem Gina Lollobrigida ani Anita Ekberg, ale jsem naprosto v pořádku, pěkně děkuju! Kdyby tu jenom byl můj Ed.“ Obrátila se k Charliemu. „Heleďte se, řekněte té slizké věci s bulvama jako brambory, že na mých přednostech není nic špatného.“

„Madam,“ ozval se jemně Charlie. „Nedívám se, vzpomínáte?“

„Á, jistěže, nedíváte se. Ale pokukujete dost, takže byste klidně mohl ty své hnusné oči otevřít a zastat se dámy, jestli jste aspoň trochu džentlmen, což zřejmé nejste.“

„No,“ začal Charlie a podíval se po straně na Marge, která využila příležitosti k tomu, aby se nadechla a stáhla ramena dozadu. „Nerad se míchám do takovýchhle delikátních situací, ale jste v pořádku – myslím.“

„Vy myslíte? Jste slepý nebo co? Kdysi jsem byla horká kandidátka na Miss Brooklynu, kdybyste to náhodou nevěděl, a neuspěla jsem jen kvůli pasu, ne –“

Charlie ji uklidňoval: „Dobrá, dobrá. Jsou pěkné. Čestně.“ Živě Botaxovi přikývl. „Jsou v pořádku. Nejsem velký znalec, rozumějte, ale podle mě jsou normální.“

Marge si oddychla.

Botaxovi se ulevilo. Otočil se na Garma. „Ta větší forma vyjadřuje zájem, kapitáne. Stimulace je účinná. Nyní k závěrečné fázi.“

„A to je co?“

„Neexistuje pro to barvoblesk, kapitáne. V podstatě jde o to, že se přiloží orgán pro mluvení a krmení na tentýž orgán druhého jedince. Vytvořil jsem pro to vlastní barvoblesk, tento: polibek.“

„Už nikdy mi nepřestane být špatně,“ sténal kapitán.

„To je vyvrcholení. Ve všech příbězích se poté, co násilím odstraní kůže, sevřou navzájem končetinami a divoce se oddávají spalujícím polibkům, abych tak přeložil frázi, která se nejčastěji používá k popisu dané události. Zde je jeden náhodně vybraný příklad: ‚Svíral dívku, jeho ústa lačnila po jejích rtech.‘“

„Možná jeden tvor požíral druhého,“ hádal kapitán.

„Vůbec ne,“ odporoval Botax netrpělivě. „To byly spalující polibky.“

„Jak to myslíte, spalující? Vznítili se?“

„Myslím, že ne doslova. Představuji si to tak, že se jedná o způsob, jak vyjádřit skutečnost, že stoupla teplota. Domnívám se, že čím vyšší teplota, tím úspěšnější je produkce mláděte. Když je teď větší druh náležitě stimulován, stačí, aby přiložil svá ústa k jejím, a vyvedou mládě. Bez tohoto kroku mládě nevznikne. Toto je ta spolupráce, o níž jsem hovořil.“

„To je vše? Jen tohle…“ Kapitánovy ruce naznačily pohyb k sobě, ale nepodařilo se mu převést myšlenku do barvoblesku.

„To je vše,“ přitakal Botax. „V žádné z povídek, dokonce ani v ‚Zábavahochovi‘ jsem ve spojení s plozením mláďat nenašel popis žádné další fyzické aktivity. Někdy po polibku vytisknou řádku symbolů, takových hvězdiček, ale předpokládám, že to znamená pouze další polibky. Co hvězdička, to polibek, když chtějí vyprodukovat větší množství mláďat.“

„Teď ale jenom jedno, prosím.“

„Zajisté, kapitáne.“

Botax velmi vážně a zřetelně pronesl: „Pane, mohl byste dámu políbit?“

Charlie namítl: „Poslouchejte, nemůžu se hýbat.“

„Samozřejmě vás uvolním.“

„Dámě by se to nemuselo líbit.“

Marge se rozohnila. „To vsaďte svoje boty, že se mi to nebude líbit. Držte se ode mě dál.“

„Rád bych, madam, ale co udělají, když to já neudělám? Podívejte, nechci, aby se rozzuřili. Můžeme jen – však víte – jen takovou malou pusu.“

Zaváhala, protože si uvědomila oprávněnost jeho opatrnosti. „Dobře. Ale nic velkého. Nemám ve zvyku postávat takhle před kdejakým Tomem, Dickem nebo Harrym, víte?“

„Já to vím, madam. Není to má vina. To musíte připustit.“

Marge hněvivě brumlala: „Skutečné slizké příšery. Musí si myslet, že jsou nějací bohové nebo co, když takhle lidem poroučejí. Slizcí bohové to jsou!“

Charlie k ní přistoupil. „Jestli jste připravená, tak teď, madam.“ Mávl neurčitě rukou, jako by se chtěl dotknout klobouku. Potom nemotorně položil ruce na její obnažená ramena a nesměle se k ní naklonil.

Margina hlava ztuhla tak, že jí na krku vystouply šlachy. Jejich rty se setkaly.

Kapitán Garm rozmrzele bleskl: „Nezaznamenal jsem žádný vzestup teploty.“

Detekční chapadlo pro teplotu nahoře na hlavě měl plně vysunuté. Jemně se zachvívalo.

„Já také ne,“ připustil Botax smutně, „ale postupovali jsme přesně podle návodu z povídek o cestování vesmírem. Mám dojem, že jeho končetiny by měly být víc natažené… Á, takhle. Podívejte, funguje to.“

Charlie téměř podvědomě objal pažemi Margino jemné nahé torso. Na okamžik se zdálo, že se mu Marge vzdává, ale potom se náhle silně vzepřela poutajícímu poli, které jí stále pevně bránilo v pohybu.

„Pusťte.“ Slova zamumlala proti tlaku Charlieho rtů. Nečekaně skousla a Charlie vztekle vykřikl a odskočil. Sáhl si na spodní ret a pak se podíval na prsty, jestli krvácí.

„Co je to za nápady, madam?“ vyptával se lítostivě.

„Domluvili jsme se na malé puse, nic víc. Co jste to zkoušel? Co se to tu vlastně děje? Nejdřív se tyhle slizké obludy chovají jako nějací bohové a teď tohle. Copak jste nějaký playboy nebo co?“

Kapitán Garm bleskal rychle se střídající modré a žluté stopy. „Hotovo? Jak dlouho teď budeme čekat?“

„Odhaduji, že se to musí stát okamžitě. V celém vesmíru platí, že když pučíte, tak pučíte, víte to sám dobře. Žádné čekání.“

„Ano? Pomyslím-li na ty odporné zvyky, které jste popisoval, mám dojem, že už nikdy pučet nebudu. Prosím, ukončete to.“

„Okamžik, kapitáne.“

Čas však plynul a kapitánovy barvoměny přešly do zadumané oranžové. Botax mezitím téměř pohasl.

Nakonec se Botax váhavě zeptal: „Promiňte, madam, ale kdy budete pučet?“

„Kdy budu co?“

„Vyvádět mládě?“

„Já už mám dítě.“

„Já myslím teď.“

„Řekla bych, že zatím ne. Nejsem na další dítě zatím připravena.“

„Co? Co?“ naléhal kapitán. „Co povídá?“

„Zdá se,“ odpověděl Botax slabě, „že momentálně nehodlá mít mládě.“

Kapitánova barevná stopa jasně zaplála. „Víte, co se mně zdá, vyšetřovateli? Zdá se mi, že máte chorou, zvrácenou mysl. S těmi tvory se nic neděje. Nedošlo k žádné spolupráci a žádná mláďata nezplodí. Myslím, že jsou to dva rozdílné druhy a že se mnou hrajete nějakou bláznivou hru.“

„Ale, kapitáne –“

„Nechte si své ‚ale kapitáne‘,“ přikázal Garm. „Už toho mám dost. Rozrušil jste mě, zvedl jste mi žaludek, zapříčinil mou nevolnost, znechutil jste mě celým tím pojetím pučení a připravil jste mě o čas. Jen se pachtíte za osobní slávou a palcovými titulky, ale já se postarám to, abyste se jich nedočkal. Teď se těch tvorů zbavte. Dejte jim jejich kůže a vraťte je zpátky tam, odkud jste je vzal. Náklady na udržování časové stagnace vám strhnu z platu.“

„Ale, kapitáne –“

„Řekl jsem dost. Vraťte je zpět na stejné místo a do stejného času. Chci tuto planetu opustit nedotčenou a osobně na to dohlédnu.“ Vrhl na Botaxe ještě jeden zuřivý pohled. „Jeden druh, dvě formy, ňadra, polibky, spolupráce, PCHA… Jste blázen, vyšetřovateli, a také pitomec. A především jste choré, choré, choré stvoření.“

Botax se nepřel. S rozechvělými údy se pustil do vracení tvorů.

Stáli na vyvýšeném nástupišti a horečnatě se rozhlíželi kolem sebe. Smívalo se a přijíždějící vlak o sobě právě dal vědět slabým vzdáleným duněním.

Marge se váhavě zeptala: „Pane, opravdu se to stalo?“

Charlie přikývl. „Pamatuji si to. Poslyšte, je mi líto, že jsem vás uvedl do rozpaků. Nebyla to má vina. Tím myslím, madam, vážně jste nebyla špatná. Ve skutečnosti vypadáte moc dobře, ale styděl jsem se to říct.“

Usmála se. „To je v pořádku.“

„Možná byste si se mnou vypila šálek kávy, jen na uklidnění. Moje žena mě vlastně ještě nečeká.“

„Ach tak. Dobře, Ed je mimo město a synek je na návštěvě u mé matky. Nemusím spěchat domů.“

„Tak tedy jdeme. Už se vlastně tak trochu známe.“

„To bych řekla.“ Zasmála se.

Dali si několik koktejlů a potom ji Charlie nemohl nechat jít domů v té tmě samotnou, takže ji doprovodil až ke dveřím. Marge nezbylo než ho pozvat na chvilku dál.

V kosmické lodi se mezitím zdrcený Botax snažil ještě jednou nezvratně dokázat pravdivost svých slov. Zatímco Garm připravoval loď k odletu, Botax spěšně nastavoval úspornou viziobrazovku, aby se naposledy podíval na své exempláře. Zaostřil na Charlieho a Marge v jejím bytě. Chapadla mu ztuhla a začal vyzařovat třpytivou duhu barvoblesků.

„Kapitáne Garme! Kapitáne! Podívejte, co teď dělají!“

V témže okamžiku však loď opustila stav časové stagnace.

přeložila Agáta Kratochvílová

V MÉM STROJI ČASU JE VLK

LARRY NIVEN

Cesty časem byly ve SF velmi oblíbeným námětem už od dob, kdy H. G. Wells napsal svůj průkopnický román Stroj času (1895). A také jím zůstaly – až po v Americe nesmírně populární seriál Doctor Who. Mnozí autoři, kteří přispěli do tohoto sborníku, napsali povídky nebo i celé romány o lidech, kteří překonali v podivuhodných strojích čas. Ale snad nikdo se tomuto tématu nevěnoval s takovým nadšením a kreativitou – nemluvě o značné dávce humoru – jako Larry Niven. V jeho mnoha cenami ověnčeném cyklu Známý vesmír (United Fans, 1996) se úžasných cest časem objevuje celá řada. Dotkl se jich ve Světě Ptavvů, ve Světě mimo čas je obohatil i o použití kryoniky v budoucí společnosti. Humorné prvky obsahuje mnoho dalších Nivenových příběhů, ale nejvýrazněji cyklus, jehož hrdinou je Hanville Svetz, cestovatel časem, který nesnáší zvířata. První z jeho dobrodružství se objevilo v říjnu 1969 ve Fantasy and Science Fiction.

Laurence van Cott Niven (1938-), matematik narozený v Kalifornii, se ve svých raných pracích opíral o rozsáhlé znalosti technologií. Slávu mu přinesl především Prstencový svět (Ringworld). Za tento román získal v roce 1971 Huga i Nebulu. Niven se vyznačuje především dovedností ve vymýšlení zábavných, ale zcela pravděpodobných přístrojů. K tomu se přidává jeho obratnost ve vytváření složitých zápletek, v rozvíjení děje a v tom, s jak suchým humorem glosuje slabost lidské povahy. Všechny tyto přednosti mu získaly mnoho čtenářů po celém světě.

Pro tuto antologii jsme vybrali jeden z příběhů Hanvilla Svetze, který poprvé vyšel v červnu roku 1971.

•

Ovládání staré přípojné klece nebylo v pořádku, ale na tom moc nezáleželo. Svetz neměl ulovit nějaké konkrétní vyhynulé zvíře. Ra Čen mu řekl, ať sbalí, co mu přijde pod ruku.

Svetz navedl klec do předindustriální Ameriky, kamsi doprostřed světadílu a do doby asi tak tisíc let před začátkem Předatomové éry. Málo lidí, hodně zvířat. Třeba najde bizona.

Ale když se vyklonil z okna a podíval se, celá širá pláň byla v bílém.

Svetz neměl v úmyslu dorazit uprostřed zimy.

Chvilku uvažoval o tom, jestli se nemá vrátit do časového proudu a použít přerušovací okruh. Zkusit štěstí a zvolit nějaké jiné datum. Jenže přerušovací okruh je nový, nevyzkoušený. A Svetz neměl chuť stát se tím prvním, kdo jej otestuje.

A kromě toho stojí výlet do minulosti asi tak milión komerciálů. Kdyby přerušovač použil, tu částku by zhruba zdvojnásobil. Ra Čen by neměl velkou radost.

Svetz otevřel dveře – a v tom okamžení byl promrzlý na kost. Všude vůkol bylo bílo – jen kousek dál skákal nějaký bílý tvor.

Svetz do něj napálil dávku rozpustného anestetika.

Vzal vznášedlovou tyč a přesunul se ke zvířeti. Teď, když se už nehýbalo, bylo těžké je najít. Až na rozevřenou rudou mordu a černé polštářky na tlapkách mělo celé barvu sněhu. Svetz si je předběžně určil jako polárního vlka.

Do Vivária se bude náramně hodit. Svetz by se ostatně spokojil s lecčím, jen když mu to dovolí opustit tuhle zmrzlou pustinu. Byl na sebe pyšný. Rychlá a snadná akce, to je ono.

Vrátil se do klece, zamotal spící zvíře do něčeho, co připomínalo průhledný plastikový pytel, a zapečetil je. Připevnil vlka popruhy k zakřivené stěně přípojné klece. Sám se pohodlně usadil k protější stěně – a klec se vydala směrem, který je vertikální vzhledem ke všem ostatním směrům.

Přitažlivost se zvláštním způsobem změnila.

I Svetz měl přes hlavu přetažený průhledný pytel. Jeho okraje si přilípl těsně ke kůži na krku. Teď je zase uvolnil a pytel sundal. Vzduchování se zapnulo; filtrační pytel už nebude potřebovat.

Zato vlk jej potřebovat bude. Vzduch industriální epochy by nedovedl dýchat. Kdyby neměl filtrpytel, který odstraní jedy, udusil by se. Ve Svetzově době všichni vlci vyhynuli.

Venku čas míjel jako zběsilý. Vevnitř se plazil. Svetz se uhnízdil v kulovitém prostoru přípojné klece a pozoroval vlka, který vypadal jako přibitý ke stropu.

Svetz nikdy živého vlka neviděl. Viděl ovšem obrázky v knížkách pro děti… a i ty knížky pro děti ukradli z dávné minulosti. Tak proč mu ten vlk připadá tak zvláštně povědomý?

Je to veliké zvíře, nejspíš tak velké jako sám Hanville Svetz. Svetz byl malý a křehký. Boky zvířete se zvedaly a klesaly. Jazyk byl dlouhý a rudý, zuby bílé a ostré.

Jako psi, rozpomněl se Svetz. Psi ve Viváriu, ve skleněné kleci s nápisem:

PES

Současnost

Jako jediní z tvorů ve Viváriu nebyli psi zavřeni za sklem kvůli své vlastní bezpečnosti. Ostatní zvířata nemohla dýchat okolní vzduch. Psi mohli.

Psi byli totiž dílem člověka – a to v hodně doslovném smyslu. Lawrence Wash Porter žil ke konci industriální epochy, někdy mezi lety 50 a 100 poatomové éry, kdy miliardy lidí umíraly na plicní choroby – a jiné milióny se přizpůsobily. A Porter se rozhodl zachránit psy.

Proč psy? Jeho motivy jsou nejasné, zato jeho metody zavánějí genialitou. Pořídil si psy všech možných ras a z celého světa a po mnoho jejich generací a po většinu svého života je křížil.

Už nikdy neměla být žádná psí výstava. Na světě nezbyl ani jeden pes čisté rasy. Ale výsledkem horečné hybridizace bylo nové plemeno. A jeho představitelé, podvraťáci všech podvraťáků, už uměli dýchat vzduch industriální epochy, vzduch bohatý na oxidy uhlíku a dusíku, s lehkou příměsí základních ropných produktů a kyseliny sírové.

Psi byli za sklem proto, že se jich lidi báli. Až příliš mnoho druhů vymřelo. Obyvatelstvo roku 1100 poatomové éry nebylo na zvířátka zvyklé.

Vlci a psi… mohli by se křížit mezi sebou?

Svetz znovu zabloudil pohledem ke spícímu vlkovi a zamyslel se. Psovi se podobá i nepodobá. Psi se zpoza skla zubí – a když na ně děti mávají, vrtí ocasy. Psi mají lidi rádi. Ale takový vlk, dokonce i když spí…

Svetz se otřásl. Ze všech věcí, které na svém povolání nenáviděl, byla tahle nejhorší: vracet se domů a civět na nějaké podivné a nebezpečné vyhynulé zvíře. Když to dělal poprvé, kůň, kterého chytil, vážně poškodil ovládací panel. A při poslední akci ho pštros pokopal tak, že mu zlomil tři žebra.

Vlk se ze spánku nepokojně vrtěl… a najednou se ty pohyby jaksi změnily.

Ano, něco se změnilo. Nádechy jsou teď kratší… nebo ne? Přední nohy jako by se prodloužily; tlapky jako by vyrostly a protáhly se.

Svetz zadržel dech – a rázem na vlka zapomněl. Dusil se, dusil se k smrti. Chňapl po filtrpytli a vrhl se k ovládání.

Svetz se vypotácel z přípojné klece, udělal tři kroky a zhroutil se. Zpoza jeho zad proudily do vzduchu neviditelné kontaminanty.

Slunce klesalo do chumáčů oranžových mraků.

Svetz zůstal ležet na tom místě, kam padl, dávil a lapal po dechu. Všude pod ním byl zelený a vlhký venkovní koberec zavánějící rostlinami. Svetz tu vůni nepoznal, ani si ihned neuvědomil, že ten koberec je živý. Nedokázal se tím tak docela zabývat. Věděl jen, že vzduchovací systém klece se jej pokusil zabít. A podle toho, jak se cítil, nejspíš úspěšně.

Bylo to o fous. Vzduch se začal kazit ve chvíli, kdy míjel rok 30 poatomové éry. Pamatoval se, jak mačkal přerušovač a potom jak čekal… a čekal. Špatný vzduch mu páchl v nozdrách, zachycoval se v hrdle, rval mu hrtan na kusy. Čekal celých dvacet let cesty a měl pocit, že si prožívá každou jejich vteřinu. V roce 50 poatomové éry pustil tlačítko přerušovače a s kašláním vyběhl z klece.

50 PA. Aspoň že se dostal do industriální epochy. Bude moct dýchat vzduch.

To ten kůň, pomyslel si bez údivu. To ten kůň, co před třemi lety rýpl do ovládacího panelu tím svým zlomyslným ostrým rohem. V servisu to měli spravit. Měli.

Něco se muselo pokazit.

Pokaždé, když jsem šel kolem jeho klece, jsem měl z jeho pohledu pocit, že ten kůň mě jednou dostane, pomyslel si Svetz.

Uvědomil si, že pořád drží v rukou filtrpytel. Ne že by to –

Svetz se rychle posadil.

Všude kolem něj byla zeleň. Vlhký zelený koberec pod ním byl živý; rostl z černé země. Hrubý, pokroucený polštář vylézající z půdy, rozvětvující se a zakončený explozí červených a žlutých krepových věciček. A spousta těchhle ozdob z krepového papíru ležela zmuchlaná u paty toho polštáře. A nahoře nad ním se trhavě a bezcílně pohybovalo něco, co nemohlo být letadlo, něco maličkého a třepetavého a švitořivého.

Živé, všechno to je živé. Předindustriální divočina.

Svetz si natáhl přes hlavu filtrpytel a honem upevnil okraje vzduchotěsně kolem krku. Měl z pekla štěstí, že ještě neomdlel. Počkal, až se mu pytel nafoukne okolo hlavy. Selektivně propustná membrána nechá projít jen ty správné plyny, jak ven, tak dovnitř, a to tak dlouho, dokud složení vzduchu nebude… nebude…

Svetz se začal dusit; škubl filtrpytlem.

Zmačkal jej, odhodil ho a úplně se zalykal. Nejdřív vzduch v kleci, teď filtrpytel! Copak oboje někdo sabotoval? A inerční kalendář taky: podle něj by měl být aspoň o sto let před rokem 50 poatomové éry.

Někdo se ho pokusil zabít.

Svetz se zoufale rozhlížel kolem sebe. Za rozlehlým zeleným kobercem, na vršku, uviděl nějakou vertikální a ostrými úhly opatřenou, vybledle zelenou věc. To musí být umělá stavba. Musejí tam být lidé. Třeba by mohl –

Ne, požádat o pomoc rozhodně nemůže. Kdo by mu věřil? A stejně, jak by mu mohli pomoct? Jeho jedinou nadějí je přípojná klec. A času už moc nemá.

Přípojná klec stála jen pár metrů od něj. Dveře tvořily na jedné zakřivené stěně černý kruh. Opačná strana vypadala, jako kdyby mizela v nebytí. Byla stále připojena k trupu stroje času, k roku 1103 PA, v místě, kam ji pohled rozhodně nemůže sledovat.

Svetz u dveří zaváhal. Jeho jedinou nadějí je porouchat vzduchování. A pak zadržet dech, dokud –

Vůně kontaminantů je pryč.

Svetz začichal. Ano, je pryč. Vzduchování se vyčerpalo samo. Kontaminanty se rozplynuly ve zdejším vzduchu. Už není potřeba to rozbíjet. Svetz se úlevou div nezapotácel.

Vlezl dovnitř.

Na vlka si vzpomněl až ve chvíli, kdy uviděl rozervaný a prázdný filtrpytel. A potom spatřil, jak se ten tvor nad ním tyčí, uviděl hustou, hrubou srst, lesknoucí se žluté oči, uviděl doširoka roztažené drápy připravené zabíjet.

Nad krajem ležel soumrak. Ačkoli na západě bylo nebe ještě pořád temně rudé, na východě se už ukazovalo několik hvězd. Vzduch voněl. A vycházel úplněk.

Svetz, zbrocený krví, se štrachal do kopce.

Dům na vršku byl veliký a starý. Velký jako celý blok ve městě – a měl přízemí a první patro. Rozpínal se všemi směry, jako kdyby šílený architekt, který jej navrhl, měnil každou chvíli názor. Před okny v horním patře byly zahrádky ze zrezivělého železa, na okenicích v patře i v přízemí stejně rezivěly kliky a všechno to bylo natřené stejnou matně zelenou barvou. Okenice byly dřevěné a natřené taky zeleně, ale v jiném odstínu. A na všech oknech pevně zavřené. Ven nikudy nepronikal ani paprsek světla.

Dveře asi postavili pro někoho, kdo měřil tak čtyři metry. A knoflík byl příslušně veliký. Svetz se do něj pustil oběma rukama a vší silou, ale otočit jím přesto nedokázal. Zasténal. Hledal špehýrku nebo kameru, ale nic nenalézal. Jak se dozvědí, že tu je? Nenacházel ani zvonek.

Třeba vevnitř nikdo není. Neměl ani ponětí, co je ta budova zač. Na rodinné sídlo je moc velká, na hotel nebo penzión zase moc roztažená do šířky. Co takhle sklad nebo továrna? Ale co by tu asi tak skladovali nebo vyráběli?

Svetz se podíval za sebe, k přípojné kleci. Sotva zahlédl slabou záři vnitřního osvětlení. A taky uviděl, jak se po živém koberci pokrývajícím kopec něco pohybuje.

Něco světlého. A víc než jedna silueta.

Míří to k němu?

Svetz zabušil pěstmi do dveří. Nic. Vysoko na dveřích zpozoroval zlatavou, kovovou a strašně ozdobnou věc. Dotkl se jí, zatáhl za ni, pustil ji. Bouchlo to.

Vzal ji do obou rukou a tloukl znovu a znovu jejím rozšířeným koncem do dveří. Ozývalo se rytmické klepání. To přece někdo musí uslyšet.

Něco mu proletělo kolem ucha a tvrdě narazilo do dveří. Svetz se s očima rozšířenýma strachy otočil – a skrčil se před kamenem velkým jako pěst. Bílé siluety byly už o hodně blíž. Shrbeně kráčející dvounožci.

Vypadali tak nějak příliš lidsky… nebo spíš ne dost lidsky.

Dveře se otevřely.

Byla mladá, asi tak šestnáctiletá. Měla velmi bledou kůži a dokonale bílé, moc hezké vlasy i obočí. Oblek ji zakrýval od krku ke kotníkům, zato celé paže nechával holé. Vypadala dost ospale a nazlobeně – taky musela otevřít dveře ručně, a že to byly nějak těžké dveře. Potom uviděla Svetze.

„Pomoz mi,“ řekl Svetz.

Vykulila oči. Zahýbala ušima. Řekla něco, čemu Svetz skoro nerozuměl, protože promluvila starodávnou američtinou.

„Co jsi zač?“

Svetz jí to nemohl mít za zlé. Jeho šaty, a to dokonce i kdyby byly v pořádku, se do téhle doby nehodily. A on měl blůzu rozervanou až k pupku – a kůži pod ní jakbysmet. Po tváři a po prsou mu dolů stékaly čtyři rovnoběžné stružky krve.

Zíra ho naučil američtině. A tak teď mohl rozvážně říct: „Jsem cestovatel. Nějaké zvíře, obludné zvíře, mi vzalo moje vozidlo.“

Bylo jasné, že pochopila. „Chudáčku! A jaké zvíře?“

„Podobné člověku, ale celé chlupaté, s hroznou tlamou… a s drápy… drápy…“

„Vidím, co ti provedlo.“

„Nechápu, jak se to dostalo dovnitř. Měl jsem –“ Svetz se zachvěl. Ne, tohle jí přece nemůže říkat. To jeho přesvědčení, že z vlka se bůhvíjak stala krvežíznivá humanoidní obluda, je šílené, naprosto šílené. „Seklo mě to jenom jednou. Do obličeje. Myslím, že kdybych měl zbraň, dokázal bych to vyhnat ven. Nemáte… třeba tarasnici?“

„Legrační slovo! Ne, myslím, že nemáme. Pojď dovnitř. Otravovali tě trollové?“ Vzala jej za paži, vtáhla jej dovnitř a zabouchla dveře.

Trollové?

„Ty jsi zvláštní člověk,“ řekla dívka, jakmile si jej prohlédla. „Vypadáš divně, jsi cítit divně, pohybuješ se divně. Nevěděla jsem, že na světě vůbec jsou lidi jako ty. Musíš být z hodně velké dálky.“

„Strašně velké,“ řekl Svetz. Měl pocit, že se co nevidět složí. Aspoň že je v bezpečí, aspoň že je uvnitř. Jenže proč se tedy chlupy na jeho zátylku pořád pokoušejí stát v pozoru?

„Jmenuju se Svetz,“ řekl. „A jak se jmenuješ ty?“

„Wrona.“ Usmála se na něj – a i přes jeho prapodivný vzhled nebyla vystrašená. A divný jí určitě připadat musel, už jen proto, že ona jemu divná připadala docela jistě. Měla pleť bílou jako naškrobené prostěradlo, bohaté bílé vlasy by barvou líp slušely stoleté stařeně. Hodně široký a plochý nos by tvář jiné dívky dělal ošklivou. Ale k Wronině tváři se tak nějak dobře hodil; a vůbec, ta tvář byla celá divná, uši byly moc dlouhé, skoro zašpičatělé, a oči zase moc daleko od sebe, a když se smála, roztahovaly se jí koutky strašně moc daleko do stran, a… a Svetzovi se líbila. Tvářila se zvědavě a pobaveně a usmívala se právě tak akorát zeširoka. Za ruku jej držela přátelsky a konejšivě. I když… nehty měla nepříjemně dlouhé a ostré.

„Měl by sis odpočinout, Svetzi,“ řekla. „Rodiče nevstanou ještě aspoň tak hodinu, možná víc. Potom si rozmyslí, jak ti můžeme pomoct. Pojď se mnou, zavedu tě do pokoje pro hosty.“

Šel za ní přes sál, kterému vévodil rozměrný obdélníkový stůl se dvěma řadami židlí s vysokými opěradly. Na jednom konci stála veliká mikrovlnná trouba a vedle ní tác plný… červených věcí. Byly zhruba kuželovité, všechny silné zhruba jako paže vzrostlého muže a všechny měly na silnějším konci bílou skvrnu. Svetz neměl ani páru, co jsou zač, ale jejich barva se mu nelíbila. Skoro jako kdyby krvácely.

„Málem jsem zapomněla,“ vykřikla Wrona. „Nemáš hlad?“

Svetz měl hlad. Najednou měl hlad. „Máte kvasin-kostky?“

„Co? To slovo neznám. Jsou tohle kvasinkostky? Nic jiného nemáme.“

„Nechte to být.“ Svetzovi se při pomyšlení na to, že by mohl jíst cokoli téhle barvy, žaludek vydával na výlet. A to i kdyby se z toho měla vyklubat rostlina.

Wrona ho trochu podpírala, takže brzy došli do pokoje. Byl obdélníkový a přímo marnotratně veliký. Postel byla dost dlouhá, ale byla jen pár centimetrů nad zemí a neměla žádné povlečení. Pomohla mu na ni ulehnout. „Támhle za těmi dveřmi je umývadlo – jestli na to najdeš dost síly. Radši si odpočiň, Svetzi. Asi tak za dvě hodiny pro tebe přijdu.“

Svetz se uvolněně položil. Zdálo se mu, že se pokoj otáčí. Slyšel, jak dívka odchází.

Je tak zvláštní. Jak zvláštní asi musí on připadat jí. Ještě že nezavolala nikoho, kdo by jej chtěl prohlížet. Lékař by si rozdílů všiml.

Svetze nikdy ani nenapadlo, že primitivové budou tolik odlišní od lidí jeho doby. Za tu tisícovku let, co uplynula mezi touhle dobou a jeho současností, došlo k opravdu výrazným adaptacím člověka na změny v ovzduší a ve složení vody, na DDT a jiné nové složky potravy, na to, že zmizely kultury rostlin a domácí zvířata, až zbyly jen kvasinky, na vyšší úroveň hluku, na míň místa k pohybu, na větší závislost na lécích… Jak by taky nemohli být tolik odlišní! Byl to zázrak, že lidstvo vůbec přežilo.

Wrona se nebála jeho podivného vzhledu, ani ji neodpuzovaly jeho šrámy na tváři a na prsou. Byla jen pobavená a zvídavá. Pomohla mu a nekladla při tom mnoho otázek. Byl jí za to vděčný.

Začal dřímat.

Hluboké škrábance ho bolely a šaty se mu lepily k tělu, a tak moc tvrdě nespal. A měl divoké sny. Něco velkého a zastíněného, půl člověk, půl zvíře, se po něm natahovalo a chtělo ho to mlátit do tváře. A znovu a znovu. Po nějaké naprosto neurčitelné době se úplně probudil a pokoušel se zjistit, co to cítí za nepovědomou kořeněnou vůni.

Kdepak. Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že ten zvláštní pokoj se viděno takhle od podlahy zdá být ještě zvláštnější. Vysoký strop. Koule jako z ledu, ne o moc jasnější než úplněk, takže pokoj v jejím matném svitu vypadá plný stínů. Zrezivělé železné mříže na okně; a venku temná noc.

Je to div, že se vůbec probudil. Předindustriální vzduch ho měl už dávno zabít.

To byl ale bláznivý den, pomyslel si. A zakázal si myslet na tu věc v přípojné kleci. Rozšklebená tlama, špičaté uši, dvě řady špičatých bílých zubů. Pazoura s drápy se natahuje a pak švihá dolů. A jeho otřesná jistota, že vlk se změnil v tuhle věc.

Nesmysl. Zvířata přece takhle podobu nemění. Něco se muselo dostat dovnitř, když Svetz lapal po dechu. Vlka to vyhnalo nebo rovnou zabilo.

Ale bývaly přece legendy o takových věcech, ne? V minulosti staré dva, tři tisíce let, snad víc, si lidé všude na světě vyprávěli zkazky o lidech, kteří se dokáží proměňovat ve zvířata – a obráceně.

Svetz si sedl. Na prsou ho to zabolelo, pak bolest zeslábla. Opatrně vstal a došoural se do koupelny.

S kohoutky si poradil poměrně snadno. Pak namočil nějakou látku do teplé vody. Podíval se do zrcadla na svůj vlastní obraz prorážející ven skrz vrstvu zaschlé krve. Bledý, štíhlý, světlovlasý mladík… a bradu a čelo má podivně zkroucené. To bude asi zrcadlem, usoudil. Primitivní řemeslná práce. Mohlo to dopadnout hůř. Nebyla první zrcadla dvourozměrná?

Za dveřmi se ozvalo pronikavé zapískání. Svetz se tam šel podívat – a našel Wronu. „To je dobře, že jsi vzhůru,“ řekla. „Otec a strýček Wroky tě chtějí vidět.“

Svetz vešel do haly – a znovu zachytil tu prchavou kořeněnou vůni. Šel za Wronou tmavou chodbou. Stejně jako jeho pokoj ji osvětlovala jen jediná koule, která vypadala jako z ledu. Proč udržují Wronini rodiče v domě takové šero? Přece mají elektřinu.

A proč vůbec večer spali? A teď je přichystaná snídaně…

Wrona otevřela dveře a pokynula mu, ať vejde.

Svetz krok za prahem zaváhal. V pokoji bylo stejné šero jako na chodbě. A kořeněná vůně tu byla silnější. Když se jej na paži někdo dotkl, nadskočil. Něco není v pořádku: v dlani jsou chlupy a tvrdé nehty mu do masa kreslí kroužek vtlačenin. Zaburácel chraplavý mužský hlas: „Pojďte dál, pane Svetzi. Dcera mi říkala, že jste cestovatel a potřebujete pomoc.“

Svetz v matném světle rozeznal muže a ženu usazené na židlích bez opěradel. Oba měli vlasy stejně bílé jako Wrona, jen žena v nich měla jediný, široký černý pramen. Druhý muž Svetzovi pokynul, ať si sedne na další ze židlí bez opěradla. I on měl černé znaky: jedno obočí se klenulo nad okem jako černý oblouček.

Wrona stála přímo za ním. Svetz si je všechny prohlédl a uvědomil si dvě věci: jak jsou si všichni podobní – a jak se od nich liší jistý Hanville Svetz.

Vzmáhal se v něm strach jako nějaká silná droga. Svetz byl xenofob.

Všichni jsou stejní. Husté bílé vlasy a obočí, černé znaky. Úzké černé nehty. Široké ploché nosy a ještě širší ústa, ostré, bílé a kuželovité zuby, vysoko posazené a špičaté uši, kterýma lze hýbat, žluté oči, chlupatě dlaně.

Svetz ztěžka dopadl na polstrovanou židli.

Jeden z mužů si toho všiml: ten větší, ten, co pořád ještě stál. „To bude asi silnější gravitací,“ usoudil. „Je to tak, že, Svetzi? Jste z jiného světa. Je jasné, že nejste tak docela člověk. Řekl jste Wroně, že jste cestovatel, ale nepověděl jste jí, z jaké dálky jste přicestoval.“

„Z veliké dálky,“ řekl Svetz bezmocně. „Z budoucnosti.“

Menší muž sebou škubl. „Z budoucnosti? Jste cestovatel časem?“ Najednou přešel do vrčení. „Neříkejte, že se vyvineme v něco takového, jako jste vy!“

Svetz se přikrčil. „Ne. To opravdu ne.“

„To doufám. Tak čím to je?“

„Mám dojem, že jsem musel zabloudit do jiné časové linie. Vy pocházíte z vlků, že? Ne z opic. Z vlků.“

„Ano, samozřejmě.“

Sedící muž si jej prohlédl. „Když to sám řekl, opravdu se mi zdá, že vypadá víc jako troll, než by měl člověk mít právo vypadat. Bez urážky, Svetzi.“

Svetz se v obklíčení vlčích lidí pokoušel setřást strach. Marně. „Co je to troll?“

Wrona se zhoupla na kraji židle. „Musel jsi je přece vidět na louce. Chováme jich asi třicet.“

„Opice nížinná,“ doplnil ji menší muž. „Někdy v minulém století je sem dovezli z Afriky. Jsou dobré na hlídání a na maso. Ale člověk si na ně musí dávat pozor. Házejí věcmi.“

„Zapomněli jsme se představit,“ řekl najednou ten druhý. „Omluvte naše špatné způsoby, Svetzi. Já jsem Flakí Wroky. Tohle je můj bratr Flakí Worrel, a Brenda, jeho žena. Neteř už znáte.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Svetz dost nepřesvědčivě.

„Takže říkáte, že jste sklouzl v čase stranou?“

„Předpokládám. A pěkně daleko,“ odpověděl Svetz. „Zatoulal jsem se. Bohové mě chraňte. To musel být ten kůň –“

Wroky jej přerušil. „Kůň?“

„Kůň. Před třemi lety jeden kůň poškodil moji přípojnou klec. Myslel jsem si, že to opravili. Jenže asi to nějak jen sflikovali, takže klec místo kupředu v čase sklouzla stranou do jiné časové linie. Do světa, kde se místo Homo habilis vyvinuli k inteligenci vlci. Jen bohové vědí, kam mě to zanese, až se budu pokoušet vrátit se zpátky.“

Potom si na něco vzpomněl. „Ale aspoň s jednou věcí mi můžete pomoct. Nějaká obluda obsadila moji přípojnou klec.“

„Přípojnou klec?“

„To je pohyblivá součást stroje času. Pomůžete mi tu obludu vyhnat?“

„Ovšem,“ řekl Worrel, ale zároveň s ním řekl ten druhý něco jiného: „Myslím, že ne. Prosím, uvažuj se mnou, Worrele. Svetzi, kdybychom obludu z té vaší přípojné klece vyhnali, prokázali bychom vám špatnou službu. Pokoušel byste se pak vrátit se do svého času, nemám pravdu?“

„Jasně!“

„Jenže se budete jen víc a víc ztrácet. V našem světě aspoň můžete jíst potravu a dýchat vzduch. Ovšem, pěstujeme přece rostliny pro trolly; můžete se je naučit jíst.“

„Vy to nechápete. Já tu nemůžu zůstat. Jsem xenofob!“

Wroky se zamračil. Uši se zkoumavě natáhly kupředu. „Cože?“

„Mám strach z inteligentních bytostí, které nejsou lidé. Nemůžu si pomoct. Je to hluboko ve mně.“

„A tak. Jistě si na nás zvyknete, Svetzi.“

Svetz se podíval na jednoho muže a pak na druhého. Bylo dost jasné, kdo má navrch. Wrokyho hlas byl hlasitější a hlubší než Worrelův; Wroky byl větší než Worrel a bílá hříva mu padala na krk jako lvovi. Worrel se ani nepokoušel se moc prosazovat. Co se týkalo ženy, ta nepromluvila od chvíle, kdy Svetz vešel do pokoje, ani slovo.

Wroky byl jednoznačně vůdce. A Wroky nechce, aby Svetz odjel.

„Vy to nechápete,“ pokoušel se zoufale Svetz. „Třeba vzduch –“ Zarazil se.

„Co je se vzduchem?“

„Už dávno mě měl zabít. Aspoň tak desetkrát. Jasně, proč mě to nezabilo?“ Dost zvláštní je už to, že se tomu přestal divit. „Musel jsem se přizpůsobit,“ řekl si sám pro sebe. „Tak to bude. Klec prošla příliš blízko téhle linii dějin. A změnily se i moje charakteristiky dědičnosti. Plíce se přizpůsobily předindustriálnímu vzduchu. Do háje! Kdybych nezmáčkl přerušovač, mohl jsem se adaptovat zase zpátky!“

„Takže teď můžete dýchat náš vzduch,“ poznamenal Wroky.

„Pořád tomu nerozumím. Vy nemáte žádný průmysl?“

„Ovšemže máme,“ řekl Worrel překvapeně.

„Co auta a letadla na spalovací motory? Dieselové náklaďáky a lodě? Chemická hnojiva, insekticidy –“

„Kdepak, nic takového. Chemická hnojiva spláchne voda a pak zamořují řeky. A jediný insekticid, o kterém jsem kdy slyšel, smrděl až hrůza. Nikdy se s ním nedostali za experimentální stadium. A většina našich vozidel jezdí na baterie.“

„Ale ano, jednou byla taková bláznivá móda se spalovacími motory,“ řekl Wroky. „Moc se to nerozšířilo. Smrděly. Lidem uvnitř vozu to přirozeně nevadilo, ti nechávali smrad za sebou. Na vrcholu té módy se po Detroitu motalo a otravovalo vzduch přes dvě stě těch vozidel. A jedné noci občané povstali jako jeden muž a rozbili auta na kusy. I s majiteli.“

„Odjakživa jsem si myslel,“ odtušil Worrel, „že lidé mají citlivější čich než trollové.“

„Wrona si všimla mého pachu mnohem dřív než já jejího. Wroky, takhle se nikam nedostaneme. Já se prostě domů dostat musím. Na vzduch jsem se zřejmě adaptoval, ale jsou tu i jiné věci. Třeba potrava: jaktěživ jsem nejedl nic jiného než kvasinkostky; všechno ostatní dávno vymřelo. Zbyly jen bakterie.“

Wroky zavrtěl hlavou. „Ať se vydáte kam chcete, Svetzi, ten váš porouchaný stroj času vás zavleče jen do pořád exotičtějších prostředí. Musejí přece třeba být tisíce dějin, ve kterých svět zanikl. Představte si, že byste se do nějakého takového světa dostal. Nebo se k němu jen přiblížil.“

„Ale –“

„Zato tady budete váženým hostem. Pomyslete na všechny ty věci, kterým nás můžete naučit! Vy, který pocházíte z kultury ovládající konstrukci strojů času!“

Tak takhle. „Ale ne. Z toho, co já vím, pro vás nic nekouká,“ řekl Svetz. „Nejsem mechanik. Nedokážu vám předvést, jak se něco, cokoli, vyrábí. A ostatně by vám vedlejší účinky těch věcí lezly krkem. Až příliš našich starších kultur bylo vybudováno na petrochemii. A na umělých hmotách. A hořící umělá hmota vydává jeden z nejpodivnějších smra –“

„Ale ani ta největší naleziště ropy přece nemohou vydržet věčně. Ve vaší době jste už museli vyvinout jiné zdroje energie.“ Měl pocit, že Wrokyho žluté oči se do něj zavrtávají. „Co takhle řízená fúze vodíku?“

„Ale já vám nedokážu říct, jak se to dělá!“ křikl Svetz zoufale. „O fyzice plazmatu nic nevím.“

„Fyzika plazmatu? Co je to fyzika plazmatu?“

„Používají se při tom elektromagnetická pole k působení na ionizované plyny. Přece musíte znát fyziku plazmatu.“

„Ne, ale určitě nám poskytnete aspoň cenné náznaky. Už máme fúzní bomby. Evropané ovšem také… no, o tom si můžeme popovídat jindy.“ Wroky vstal. Stiskl tmavými nehty Svetzovu paži. „Promyslete si to, Svetzi. Ovšem, ještě něco. Po domě si můžete chodit, jak chcete, ale ven nechoďte bez doprovodu. Kvůli trollům, víte?“

Svetz vyšel z pokoje ven a hlava se mu točila. Tak vlci ho nepustí.

„To je dobře, že tu zůstaneš, Svetzi,“ brebentila Wrona. „Mám tě ráda. Určitě se ti tu bude líbit. Víš co, já ti ukážu dům.“

Na celé dlouhé chodbě tlumeně září jen jediná, jakoby zledovatělá koule, jako kdyby sem dovnitř přestěhovali měsíc v úplňku. Noční živočichové. Tak je to.

Vlci.

„Já jsem xenofob,“ připomněl jí. „Nemůžu si pomoct. Je to hluboko ve mně.“

„Ale co, však se naučíš nás mít rád. Viď, že mě už trochu rád máš, viď že jo, Svetzi.“ Natáhla ruku a podrbala jej za uchem. Projel jím nečekaně intenzivní příjemný pocit, až přivřel oči.

„Pojď tudy,“ řekla.

„Kam jdeme?“

„Napadlo mě, že ti ukážu naše trolly. Svetzi, vážně ses vyvinul z trollů? Nemůžu tomu uvěřit!“

„To ti řeknu, až je uvidím,“ odsekl Svetz. A vzpomněl si na exemplář Homo habilis ve Viváriu. Býval to člověk, dokonce Poradce, ale pak ho Generální tajemník odsoudil k regresi.

Prošli jídelnou a Svetz uviděl ty věci na tácu, o kterých teď s jistotou věděl, že to jsou kosti. Otřásl se. Jeho předkové jedli maso; trollové, bez ohledu na to, čím by mohli být v jeho světě, jsou tady primitivní zvířata – přesto se Svetz třásl strachy. A měl pocit, že myslí tak nějak toporně a že mu praskne hlava. Musí se odsud dostat pryč.

„Jestli si myslíš, že strýček Wroky je zlý, tak to bys měl vidět evropského velvyslance,“ řekla Wrona. „Třeba ho i uvidíš.“

„On sem chodí?“

„Někdy.“ Wrona táhle zavyla. „Nemám ho ráda. On patří k jinému druhu, Svetzi. Tady se člověk vyvinul z vlka; aspoň to říká naše učitelka. V Evropě to bylo z něčeho jiného.“

„Myslím, že strýček Wroky nedovolí, abych se s ním viděl. A nejspíš ani aby mu o mně někdo řekl.“ Svetz si promnul oči.

„To buď rád. Herr Dracula se hodně směje a říká zdvořile ošklivé věci. Chvíli to trvá, než ti dojde… Svetzi! Co se děje?“

Svetz sténal, jako kdyby byl v posledním tažení. „Moje oči!“ Měl pocit, že je najednou vyšší. „A moje čelo! Já už nemám čelo!“

„Nerozumím ti.“

Svetz si ohmatal tvář špičkami prstů. Místo obočí teď měl dvě huňatě a štětinaté housenky pevně přitisknuté na vystupující pevné nadočnicové oblouky. A od těch míst nahoru ustupovalo čelo dozadu v úhlu dobrých pětačtyřiceti stupňů. A brada, ta byla fuč taky. Čelist jednoduše ustupovala v plynulé křivce ke krku. „To je regrese. Měním se v trolla,“ řekl Svetz. „Wrono, jestli se ze mě stane troll, snědí mě?“

„Nevím. Chceš, abych jim v tom zabránila, Svetzi?“

„Ne. Odveď mě dolů k přípojné kleci. Jestli nepůjdeš se mnou, trollové mě zabijí.“

„Tak dobře. Ale co s tou obludou, Svetzi?“

„Teď už by s ní mohla být lepší řeč. To půjde. Prostě mě tam odveď. Prosím.“

„Tak dobře.“ Vzala ho za ruku a vedla jej ven.

Zrcadlo nelhalo. Už ve chvíli, kdy se do něj díval, se měnil. Přizpůsoboval se téhle linii dějin. Nejdřív ztratily plíce adaptabilitu na jeho normální vzduch. Tady žádný industriální vzduch není. Jenže když tady není ani žádný Homo sapiens…

Wrona otevřela dveře. Svetz začenichal. Jeho čich je málem nadpřirozeně ostrý. Trolly vycítil dřív, než je uviděl, dřív než spatřil, jak se k nim blíží, jak jdou do kopce po zeleném koberci. Svetzovy prsty se samy zatnuly, jako kdyby zatoužily po zbrani.

Byli tři. Obkroužili Svetze a Wronu. Jeden z nich držel dlouhou bílou kost. Všichni kráčeli vzpřímeně po dvou, ale pohybovali se, jako kdyby je nohy bolely. A měli tak málo ochlupení jako člověk. Opičí hlavy na lidských tělech.

Homo habilis, masožravá opice z rovin. Předek člověka.

„Nevšímej si jich,“ řekla Wrona nevzrušeně. „Neublíží nám.“ A vydala se dolů z kopce. Svetz se držel blízko za ní.

„Tu kost by mít neměl,“ zavolala na něj přes rameno. „Snažíme se je před nimi schovávat. Používají je jako zbraně. Někdy si ubližují navzájem. A jednou se jeden zmocnil kovového držáku od zahradní stříkačky a zabil jím zahradníka.“

„Já mu ji brát nepůjdu.“

„Tamto světlo, to je ta tvoje přípojná klec?“

„Ano.“

„Když já nevím, Svetzi,“ zarazila se najednou. „Strýc Wroky má asi pravdu. Jenom se ještě víc ztratíš. Tady se o tebe aspoň postaráme.“

„Ne. Strýc Wroky je vedle. Vidíš tu tmavou stranu přípojné klece? Jak se rozplývá v nic? Je pořád připojená k trupu stroje času. A ten si mě k sobě stáhne.“

„A tak.“

„Ani nechci vědět, jak dlouho si to takhle šněruju napříč liniemi času. Nejspíš už od té doby, co ten mizerný kůň vrazil tím svým mizerným rohem do panelu. Nikdo si ale zatím ničeho nevšiml. A proč taky? Ještě nikdo nezastavil stroj času v půli cesty.“

„Svetzi, koně nemají rohy.“

„Ten můj ho měl.“

Někde za nimi se ozval hluk. Wrona se zadívala do tmy, kterou Svetzovy oči prohlédnout nedokázaly. „Někdo si nás musel všimnout! Pojď, Svetzi!“

Táhla ho k osvětlené kleci. Zastavili se až kousek před ní.

„Mám hlavu jako balón,“ zahuhlal Svetz. „A jazyk se mi nafukuje.“

„Co uděláme s tou obludou? Zatím nic neslyším –“

„Žádná obluda. Teď už tam bude jen vlčí člověk se ztrátou paměti. Nebezpečný byl jen v přechodné fázi.“

Podívala se dovnitř. „No ne, máš pravdu! Pane, nevadilo by vám… Svetzi, on mi asi nerozumí.“

„Jasně. Proč by taky měl? Myslí si, že je bílý polární vlk.“ Svetz vešel dovnitř. Bělovlasý vlčí muž se vmáčkl do rohu a bedlivě jej sledoval. Vypadal hodně jako Wrona.

Svetz si teprve teď uvědomil, že drží větev. Jeho ruka ji musela sebrat cestou a neobtěžovala se to oznámit mozku. Obešel vlčího člověka obloukem a zbraň držel připravenou. Vzmáhal se v něm nevysvětlitelný vztek. Vetřelec! Co ten chlap dělá na Svetzově území?!

Vlčí muž se sunul stranou a zkosené oči se dívaly zběsile a vyděšeně. Najednou vystřelil ven ze dveří a upaloval. Trollové se řítili hned za ním.

„Tvůj otec ho snad něco naučí,“ řekl Svetz.

Wrona si prohlížela ovládací prvky. „Jak to řídíš?“

„Ukaž. Nevím jistě, jestli si všechno pamatuju.“ Svetz si mnul to zbaběle ustupující čelo. „Tohle zavírá dveře…“

Wrona tlačítko zmáčkla. A dveře se zavřely.

„Neměla bys být spíš venku?“

„Chci jet s tebou,“ řekla Wrona.

„A jo.“ Začínalo mu to myslet pěkně ztuha. Podíval se na ovládací panel. Elce, pelce… co třeba tohle? Svetz tlačítko zmáčkl.

Volný pád. Wrona zakňučela. Tíže vektorovaná radiálně ven od středu klece je přitiskla ke stěnám.

„Až se moje plíce vrátí do normálního stavu, nejspíš usnu,“ řekl Svetz. „Nedělej si starosti.“ Neměl něco důležitého říct Wroně? Pokoušel se vzpomenout si na to.

No ovšem. „Domů se už vrátit nemůžeš,“ řekl jí. „Tuhle linii dějin už nikdy nenajdeme.“

„Chci zůstat s tebou,“ řekla Wrona.

„Tak dobře.“

Jak se vraceli ke trupu stroje času, uvnitř začala vznikat mlha. Najednou zmrzla – a Svetzova přípojná klec byla zpátky doma, pár hodin poté, co odjela. Dveře se automaticky rozevřely. Ale Svetz ven nevystoupil.

Museli ho chytit za paže a vyvléct pryč z toho vzduchu páchnoucího zvířaty a jitrocelem.

„Za chviličku bude v pořádku. A hoďte přes tu věc filtrstan,“ poručil Ra Čen. A pak jen stál se založenýma rukama nad Svetzem a čekal.

Svetz začal dýchat.

Otevřel oči.

„No prosím,“ řekl Ra Čen. „Tak co se stalo?“

Svetz si sedl. „Počkejte, musím přemýšlet. Vrátil jsem se do předindustriální Ameriky. Byla celá zasněžená. A pak jsem… střelil vlka.“

„Toho máme ve stanu. Co dál?“

„Ne. Vlk je pryč. Vyhnali jsme ho.“ Svetzovy oči se rozšířily. „Wrono!“

Wrona ležela pod filtrstanem. Kožíšek měla pěkně hustý, bílý, s černými znaky. Vypadala trochu jako vlk, ale tělo bylo sevřenější. Měla velkou hlavu a krátký čenich a pevně do kroužku stočený ocas. Oči měla zavřené. Nevypadalo to, že by vůbec dýchala.

Svetz si klekl. „Pomozte mi ji odtamtud dostat! To nepoznáte rozdíl mezi vlkem a psem?“

„Ne. Proč jste přivezl psa, Svetzi? Psů máme spoustu.“

Svetz ho neposlouchal. Zbavil Wronu filtrstanu a sklonil se nad ní. „Myslím, že je pes. Jasně, rozhodně víc pes než vlk. Lidi je domestikovali. Přizpůsobila se naší linii dějin. A našemu vzduchu.“ Svetz se podíval na svého šéfa. „Pane Čene, tu starou přípojnou klec musíme vyhodit. Zatoulávala se napříč časovými liniemi.“

„Cože? Vy se snad při práci cpete pilulkami, Svetzi.“

„Všechno vám vysvětlím –“

Wrona otevřela oči. A s narůstajícím zděšením se rozhlížela kolem sebe, dokud neuviděla Svetze. Podívala se na něj – a její zlatavé oči vypadaly tázavě.

„Postarám se o tebe. Neboj se,“ konejšil ji Svetz a poškrábal ji za uchem. Prsty se hluboko zabořily do jemného kožíšku. A Ra Čenovi jen řekl: „Vivárium už žádné psy nepotřebuje. Vezmu si ji já.“

„Zbláznil jste se, Svetzi? Vy a žít se zvířetem? Vy přece zvířata nenávidíte!“

„Zachránila mi život. Nikomu nedovolím, aby ji zavřel do klece,“ řekl Svetz rázně.

„No prosím, jen si ji nechte! Žijte si s ní! A co ty dva milióny komerciálů, co nás stála, ty taky chcete zaplatit? Silně o tom pochybuju.“ Ra Čen si znechuceně odfrkl. „No dobře, počkám si na vaši zprávu. A tu potvoru laskavě hlídejte, ať nic neprovede.“

Wrona zdvihla čenich a nasála vzduch. A potom zavyla. Ten zvuk se po celém ústavu rozlehl tak, že se všude zvedly hlavy – tázavě a ustrašeně.

Svetz její gesto neklidně napodobil – a pochopil.

Vzduch byl prosycen petrochemickými produkty a oxidy uhlíku a dusíku a síry. Industriální vzduch, vzduch, jaký Svetz dýchal celý život.

Najednou ho nenáviděl.

přeložil Richard Podaný

B-1-TC-1-NEB-1-T

KURT VONNEGUT, JR.

Člověk, který dovede o budoucnosti psát s takovou dávkou černého humoru a o možnosti konce světa s takovou ironií, je ideální k tomu, aby zakončil svazek humorných fantastických povídek. A skutečnost, že životopis Kurta Vonneguta, jr. vykazuje pozoruhodné paralely s životem Terryho Pratchetta, který zase naši antologii zahájil, se jeví ještě příznačnější, když uvážíme, že oba si zcela nezávisle na sobě vypracovali podobný styl absurdního humoru. Vonnegut pracoval jako tiskový mluvčí pro společnost General Electric. Proslavil se románem Sirény z Titanu (Práce, 1985), v němž se poprvé objevují bizarní mimozemšťané z Trafalmadoru a kde stvořil originální Církev naprosto lhostejného Boha. Už léta má početné zástupy věrných obdivovatelů, a to zdaleka ne jen fanoušků SF a fantasy. A jeho knihy, stejně jako Pratchettovy, jsou plné komických vynálezů. Přesto je to zřejmě poprvé, co se tito dva velmistři žánru objevují v jednom svazku.

Kurt Vonnegut jr. (1922-), se narodil v Indianapolisu, městě, kde jeho otec a dědeček z otcovy strany působili jako architekti. „Někde v Německu,“ napsal, „je říčka jménem Vonne – a to je kořen mého nezvyklého jména.“ Svůj s ničím a nikým neporovnatelný styl začal rozvíjet ještě v dobách, kdy pracoval pro General Electric, a to v časopisech, jako byly Fantasy and Science Fiction, Galaxy a Worlds of If. Později publikoval romány, které z něj udělaly kultovního autora. V Mechanickém pianu (Odeon, 1981) vylíčil svět, v němž stroje vzaly lidem práci a chuť do života, v Kolíbce (MF, 1986) se objevil filozof Bokonon a jeho náboženství založené na neškodných lžích, Jatka číslo 5 (MF, 1973) znovu přivedla na scénu Trafalmadořany, ale hlavně se v nich Vonnegut vrátil k vlastnímu otřesnému zážitku z války, ve Snídani šampiónů (Odeon, 1981) se objevil neúspěšný autor SF Kilgore Trout, jehož bizarní povídky používají vydavatelé pornočasopisů jako vycpávky mezi fotografiemi nahotinek.

Valnou část svých povídek shrnul Vonnegut do sbírky Vítejte v opičárně (Mustang, 1994). Povídka z naší sbírky patří k těm vzácnějším – poprvé vyšla v lednu 1962 v časopise Worlds of If. A protože v ní Vonnegut s typickým černým humorem líčí svou představu, jak to bude v budoucnosti vypadat s životem a smrtí, snad si ani lepší finále pro náš sborník nelze představit.

•

Všechno bylo dokonalé.

Nebyla žádná vězení, žádné slumy, žádné ústavy pro choromyslné, žádní mrzáci, žádná chudoba, žádné války.

Člověk zvítězil nad všemi chorobami. A také nad stářím.

Když nepočítáme nehody, byla smrt dobrodružstvím, do něhož se vrhali jen dobrovolníci.

Populace Spojených států se ustálila na čtyřiceti miliónech duší.

Jednoho krásného rána čekal muž jménem Edward K. Wehling v Chicagské porodnici na to, až jeho žena porodí. Byl jediný, kdo tu čekal. Mnoho dětí denně se nerodilo.

Wehlingovi bylo padesát šest, takže uprostřed národa s průměrným věkem sto dvacet devět let, byl hotový výrostek.

Rentgen prozradil, že jeho žena bude mít trojčata. Budou to jeho první potomci.

Mladý Wehling se krčil v křesle a držel si hlavu v dlaních. Působil tak scvrkle, klidně a bezbarvě, že mu moc nechybělo k úplné neviditelnosti. Jeho kamufláž byla dokonalá už proto, že i celá místnost vypadala neuspořádaně a demoralizovaně. Od stěn někdo odsunul křesla a popelníky. Na podlaze se válely zmuchlané hadry.

V místnosti se malovalo. Místnost se zdobila na oslavu lidí, kteří se dobrovolně rozhodli zemřít.

Sardonicky se tvářící starý muž, asi tak dvěstěletý, seděl na štaflích a maloval na stěnu výjev, který se mu nelíbil. V dávných dobách, kdy lidé stárli viditelně, byste mu řekli tak pětatřicet. Do téhle míry jej poznamenalo stárnutí v době, kdy byla léčba proti němu vynalezena.

Nástěnná malba, na které pracoval, znázorňovala velmi pečlivě upravenou zahradu. Muži a ženy v bílém, lékaři a ošetřovatelé, kypřili hlínu, sázeli semínka, postřikovali proti hmyzu a rozhazovali hnojivo.

Muži a ženy v jasně fialových stejnokrojích pleli, utínali staré nebo nemocné rostliny, hrabali listí a odpad nosili ke spálení.

Nikdy, nikdy, nikdy – snad dokonce ani ve středověkém Holandsku nebo ve starém Japonsku – nebylo opečovanější a udržovanější zahrady. Každičká rostlina měla tolik zeminy, světla, vody, vzduchu a živin, kolik potřebovala.

Z chodby se vynořil sanitář. Při chůzi si potichu zpíval populární píseň:

Jestli už nechceš mý polibky, milá,

Tak hádej, copak asi udělám

Zajdu za dívkou, co má šaty v lila

A přesmutnýmu světu sbohem dám

Jestli už nechceš moji lásku, milá

Udělám čelem vzad a zakrátko

Mě vyprovodí hezký děvče v lila

Místo mě přijde krásný děťátko

Sanitář si prohlédl nástěnnou malbu a malíře. „Vypadá tak opravdově,“ řekl. „Úplně si dovedu představit, že stojím uprostřed ní.“

„A proč si myslíte, že nestojíte uprostřed ní?“ řekl malíř. A uštěpačně se usmál. „Víte, jmenuje se to ‚Šťastná zahrada života‘.“

„To je od pana doktora Hitze milé,“ řekl sanitář.

Mluvil o jedné z mužských postav v bílém, jejíž hlava byla portrétem doktora Benjamina Hitze, hlavního porodníka zdejší nemocnice. Hitz byl oslňujícím způsobem krásný muž.

„Ještě zbývá doplnit spousta tváří,“ řekl sanitář. Myslel tím to, že mnoho postav na nástěnné malbě ještě má místo tváří bílá místa. A ta měla být všechna zaplněna portréty důležitých lidí z nemocničního personálu a lidí z chicagské pobočky Federálního ústavu ukončení života.

„To musí být hezké, umět dělat obrázky, co se něčemu podobají,“ řekl sanitář.

Malíř se opovržlivě zašklebil. „Vy si myslíte, že jsem na tu mazaninu hrdý?“ řekl. „Vy si myslíte, že tohle je moje představa toho, jak život opravdu vypadá?“

„A jak teda podle vás život opravdu vypadá?“ řekl sanitář.

Malíř ukázal na zmuchlaný hadr. „Tohle je jeho věrné zobrazení,“ řekl. „Zarámujte to – a budete mít obraz, který bude o hodně poctivější než tohle.“

„Vy jste ale starý, nerudný a divný patron, víte?“ řekl sanitář.

„Je to snad trestné?“ řekl malíř.

Sanitář pokrčil rameny. „Jestli se vám tady nelíbí, dědečku –“ a dokončil to tím, že přeříkal špásovné telefonní číslo složené z písmen a čísel, číslo, na něž mají volat všichni, kdo už nechtějí žít. Krajní jedničky četl jako dlouhá tvrdá ý.

A to číslo vypadalo takhle: B-1-TC-1-NEB-1-T

Bylo to číslo ústavu, jehož žertovných přezdívek bylo bezpočtu: „Rasův pytel“, „Spadla klec“, „Masna“, „Sbohem, babi“, „Pac a pusu“, „Ajefuč“, „Odvšivovna“, „Samozheb“, „Jakejsibyl“, „Odliďovna“, „Zavři voči, brouku“, „Užnebreč“, „Hospoda Na věčnosti“, „Podkytičkárna“ a „Plynovej spacák“.

„Být či nebýt“ bylo telefonní číslo městské plynové komory Federálního ústavu ukončení života.

Malíř udělal na sanitáře dlouhý nos. „Až usoudím, že je čas jít,“ řekl, „rozhodně nepůjdu do Podkytičkárny.“

„Vy jste jeden z těch smrtikutilů, co?“ řekl sanitář. „To je bída, dědo. Co kdybyste měl trochu uznání pro ty lidi, co po vás budou muset uklízet?“

Malíř naznačil nemravným gestem, jak mnoho jej tíží starosti těch, kdo ho přežijí. „Jestli chcete znát můj názor, tak svět snese o hodně větší svinčík.“

Sanitář se zasmál a odešel.

Wehling, muž očekávající radostnou událost, si něco zahuhlal, ale hlavu nezdvihl. Pak zase ztichl.

Do čekárny vkráčela na jehlových podpatcích krásná a vulgární žena. Boty, punčochy, plášť, tašku i čepeček měla jasně fialové, v tom odstínu lila, kterému malíř říkal „barva hroznů Posledního soudu“.

Na fialové tašce přes rameno měla plaketu se znakem Obslužného oddělení Federálního ústavu ukončení života: znak s orlem sedícím na závoře.

Měla ve tváři dost výrazné ochlupení – vlastně se dalo bez zaváhání hovořit o kníru. Zvláštní věcí na hosteskách z plynových komor bylo, že bez ohledu na to, jak mile a žensky vypadaly, když nastoupily, jim všem po asi tak pěti letech narostly knírky.

„Tohle je to místo, kam mě poslali?“ zeptala se malíře.

„To bude dost záležet na tom, co děláte,“ řekl jí. „Rodit se asi nechystáte, co?“

„Řekli mi, že mám jít pózovat pro nějaký obraz,“ řekla. „Jmenuju se Leora Duncanová.“ Čekala na odpověď.

„A posíláte lidi do hajan.“

„Cože?“

„Nechme to tak,“ řekl.

„To je vážně moc krásný obraz,“ řekla. „Jako nebe nebo tak něco.“

„Spíš tak něco,“ řekl malíř. A z kapsy haleny vytáhl seznam. „Duncanová, Duncanová, Duncanová,“ probíral se jmény. „Ano, tady vás máme. Potvrzenka na zvěčnění. Jestli se vám některé z těch těl bez tváře líbí, tak řekněte, já vás tam domaluju. Máte ještě široký výběr.“

Nejistě si prohlédla nástěnnou malbu. „Žjů,“ řekla pak, „když mně všechny připadaj stejný. A vůbec, umění ani trochu nerozumím.“

„Tělo jako tělo, co?“ řekl. „No dobrá. Jako šéf přes uměny vám doporučuju tohleto.“ Ukázal na ženskou postavu bez tváře, která odnášela ke spálení nějaké uschlé lodyhy.

„Nojo,“ řekla Leora Duncanová, „ale tohle je spíš pro lidi z Odstraňování, ne? Já dělám v Obslužným. Nic neodstraňuju.“

Malíř jí s hraným nadšením zatleskal. „Říkala jste, že o umění nic nevíte, ale hned jste mi dokázala, že toho o něm víte víc než já! Samozřejmě že odnášení odpadků se pro hostesku nehodí! Něco odštipovat, prořezávat větve, to bude pro vás to pravé.“ Ukázal na postavu ve fialovém, která pilkou odřezávala z jabloně uschlou větev. „Co tahle?“ navrhl. „Líbí se vám vůbec?“

„Propáníčka –“ zalkla se, zrudla a celá zeskromněla, „to bych… to bych byla docela blízko u pana doktora Hitze.“

„A to vám vadí?“

„Propána, to ne!“ řekla. „Jenom… je to až příliš velká čest.“

„A tak. Obdivujete ho, co?“

„A kdo by ho neobdivoval?“ řekla – a div se k jeho portrétu nezačala modlit. Byl to portrét opáleného, plavovlasého, všemocného, dvě stě a čtyřicet let starého Dia. „Kdo by ho neobdivoval?“ řekla znovu. „To on zavedl v Chicagu úplně první plynovou komoru.“

„Nic mi neudělá větší radost,“ řekl malíř, „než vás umístit vedle něj. Budete uřezávat uschlou větev – připadá vám to vhodné?“

„Podobá se to tomu, co dělám doopravdy,“ řekla. Vyjádřila to hodně upejpavě. A co že to vlastně dělala? Zabíjela lidi a zpříjemňovala jim to.

A zatímco Leora Duncanová stála modelem, do čekárny vkráčel sám pan doktor Hitz. Měřil metr devadesát a důležitost, zasloužilost a radost ze života se z něj přímo řinuly.

„No ne, slečna Duncanová! Slečna Duncanová!“ řekl – a pak si zavtipkoval. „Copak to tu děláte?“ zeptal se. „Tady lidi neodcházejí. Tady naopak přicházejí!“

„Budeme oba na jednom obraze,“ řekla skromně.

„Skvělé!“ řekl doktor Hitz srdečně. „Být tam s vámi je pro mé čest. Nebýt žen, jako jste vy, nebyla by existence tohohle báječného světa možná.“

Uklonil se jí a vydal se ke dveřím do výdejního sálu. „Hádejte, co se zrovna narodilo,“ řekl.

„Radši ne,“ upejpala se.

„Trojčata!“ řekl.

„Trojčata!“ zopakovala po něm. Ji ovšem zaujaly právní následky narození trojčat.

Zákon stanovoval, že novorozenec smí žít jen tehdy, když rodiče najdou někoho, kdo dobrovolně zemře. Takže jestli mají trojčata přežít, budou potřeba tři dobrovolníci.

„Našli rodiče tři dobrovolníky?“ zeptala se Leora Duncanová.

„Podle toho, co vím,“ řekl doktor Hitz, „mají jen jednoho a pokoušejí se získat další dva.“

„Myslím, že to nedokázali,“ řekla. „Nikdo si u nás neobjednal tři termíny. Celý den chodili lidi jen po jednom. Leda by někdo zavolal až po tom, co jsem odešla. Jak se jmenuje otec?“

„Wehling,“ řekl nastávající otec. Seděl v křesle, oči měl zarudlé a vypadal zanedbaně. „Ten šťastný budoucí otec se jmenuje Edward K. Wehling.“

Zdvihl pravou ruku, podíval se na nějakou skvrnu na zdi a zasmál se tak křečovitě, až to vypadalo jako zakuckání. „Zde,“ řekl.

„Pan Wehling,“ podivil se doktor Hitz. „Nevšiml jsem si vás.“

„Neviditelný muž,“ řekl Wehling.

„Zrovna mi volali, že se narodila trojčata,“ řekl doktor Hitz. „Všechna jsou v pořádku, matka rovněž. Zrovna se na ně du podívat.“

„Hurá,“ řekl Wehling tupě.

„Netváříte se moc šťastně,“ řekl doktor Hitz.

„Ale ne, kdo by v mojí situaci nebyl celý šťastný,“ řekl Wehling. Rozhodil rukama jako nějaký spokojený prosťáček. „Vždyť nemusím udělat nic horšího než vybrat, které z trojčat bude žít, pak poslat dědečka z matčiny strany do Masny a vrátit se sem s potvrzenkou.“

Doktor Hitz se najednou začal k Wehlingovi chovat dost odměřeně. Tyčil se nad ním jako věž. „Vy moc nevěříte v kontrolu porodnosti, že, pane Wehlingu?“

„Podle mě je to naprostá kravina,“ řekl Wehling pevně.

„Radši byste se vrátil do starých dobrých časů, kdy na Zemi žilo dvacet miliard lidí, ze kterých brzy mělo být čtyřicet miliard a pak osmdesát a sto dvacet miliard? Víte, co to je vilejš, pane Wehlingu?“

„Ani ne,“ řekl Wehling otráveně.

„Vilejš, pane Wehlingu, je mořský členovec patřící mezi svijonožce, který v moři žije přirostlý na skále v obrovských koloniích. Jeden vedle druhého. Nebýt kontroly porodnosti, žilo by dneska lidstvo namačkané na povrchu planety jak vilejši na skále! Jen pomyslete!“

Wehling se dál díval na svou skvrnu na zdi.

„V roce 2000,“ řekl doktor Hitz, „než vědci zasáhli a zavedli tenhle zákon, už nebylo ani dost pitné vody a k jídlu už zbývaly leda tak mořské řasy – a přesto se lidi pořád dožadovali svého práva množit se jako králíci. A pokud možno taky práva žít věčně.“

„Chci svoje děti,“ řekl Wehling tiše. „Chci je všechny tři.“

„No samozřejmě,“ odtušil doktor Hitz. „To je naprosto lidské.“

„A taky nechci, aby můj děda umřel,“ řekl Wehling.

„Kdo taky je nadšený z toho, že musí vést někoho z rodiny do Odliďovny, že?“ řekl doktor Hitz chápavě.

„Nemám ráda, když tomu tak lidi říkají,“ ozvala se Leora Duncanová.

„Cože?“ řekl doktor Hitz.

„Že bych byla nejradši, kdyby tomu lidi neříkali ‚Odliďovna‘ a tak,“ vysvětlila. „Pak z toho vzniká špatný dojem.“

„Máte naprostou pravdu,“ řekl doktor Hitz. „Promiňte.“ A opravil se a nazval městské plynové komory tak, jak jim neříkal nikdo, totiž jejich oficiálním jménem. „Měl jsem říct ‚Studio etické sebevraždy‘.“

„To zní mnohem líp,“ řekla Leora Duncanová.

„Vaše dítě – ať už se rozhodnete pro kterékoli, pane Wehlingu,“ pokračoval doktor Hitz, „bude žít šťastně, na prostorné, čisté, bohaté planetě, a to díky kontrole porodnosti. Bude žít v zahradě, jako je tahle.“ Kývl hlavou. „Před dvěma stoletími, když jsem byl mladík, vládlo takové peklo, že tomu nikdo nedával víc než dvacet let do úplného zhroucení. A teď? Celá staletí míru a hojnosti se před námi rozevírají do takových dálav, jaké se jen představivost odváží vytvořit.“

Zářivě se usmál.

Ale úsměv rychle zmizel, když Wehling vytáhl revolver.

Wehling zastřelil doktora Hitze. „A máme místo pro jedno – a pro jedno pořádně velké,“ řekl.

A potom zastřelil i Leoru Duncanovou. „To nic není, to je jenom smrt,“ řekl jí, když se hroutila k zemi. „A máme místo pro dvě!“

A potom zastřelil sám sebe a udělal místo pro všechny tři své děti.

Nikdo nepřiběhl. Dokonce se zdálo, že nikdo výstřely nezaslechl.

Malíř dál seděl na vršku štaflí a zamyšleně pozoroval tu žalostnou scénu.

Malíř přemítal o té pochmurné záhadě, o životě, který se domáhá zrození, a když se jednou zrodí, tak i naplnění… aby se mohl množit a žít tak dlouho, jak to jen půjde – a to vše na docela maličké planetě, která by mu na to měla vydržet věčně.

Všechna řešení, na která malíř dokázal přijít, byla mizerná. Určitě i mizernější než Masna, než Odliďovna, než Samozheb. Myslel na válku. Myslel na epidemie. Myslel na hladomor.

Najednou věděl, že už nikdy nebude malovat. Upustil štětec dolů na hromadu hadrů. A potom se rozhodl, že i on má už pobytu ve Šťastné zahradě života dost – a pomalu slezl ze štaflí.

Vzal si Wehlingovu pistoli a opravdu měl v úmyslu se zastřelit.

Ale neměl na to povahu.

A potom uviděl v rohu místnosti telefon. Došel k němu a vytočil ten snadno zapamatovatelný kód: B-1-TC-1-NEB-1-T

„Federální ústav ukončení života,“ řekl milý, laskající hlas hostesky.

„Kdy nejdřív můžu dostat termín?“ zeptal se. Každé slovo pronesl co nejpečlivěji.

„Pravděpodobně bychom vás mohli přijmout dnes v podvečer, pane,“ řekla. „Pokud někdo odvolá, tak třeba i dřív.“

„Dobře,“ řekl malíř. „Objednejte mě, prosím vás.“ A nahlásil jí své jméno, pěkně hlásku po hlásce.

„Děkujeme vám, pane,“ řekla hosteska. „Děkujeme vám za naše město. Děkujeme vám za naši zemi. Děkujeme vám za celou planetu. Ale nejhlubšími díky vás zahrnují všechny budoucí generace.“

přeložil Richard Podaný

Obsah

MÁGOVÉ A UDĚLÁTKA:

příběhy kosmické absurdity

TERRY PRATCHETT

Divadlo krutosti

LORD DUNSANY

Jak by byl Nuth býval využil…

JOHN COLLIER

V pekle není lític

HENRY KUTTNER

Harmonizátor

ERIC FRANK RUSSELL

Značná moc

RAY BRADBURY

Udělátko

PHILIP K. DICK

Ne v této vazbě

URSULA K. Le GUINOVÁ

Pravidlo jmen

MEČ A MAGIE:

hrdinská fantasy

STEPHEN DONALDSON

Bájné zvíře

F. ANSTEY

Dobrodružství se skleněným těžítkem

JAMES BRANCH CABELL

Záležitosti v Poictesme

FREDERIC BROWN

Prsten Hanse Carvela

FRITZ LEIBER

Návnada

ROBERT BLOCH

Bez bázně a hany

BRIAN ALDISS

Ubohý bojovníčku

AVRAM DAVIDSON

Podivné pravěké ptáče

ASTRONAUTI A MIMOZEMŠŤANÉ:

to nejlepší ze space opery

DOUGLAS ADAMS

Mladý Zafod hraje na jistotu

H. G. WELLS

Divocí oslové pekelní

C. S. LEWIS

Ministrující andělé

REGINALD BRETNOR

Gnurrové vylésli ze všéch škfír

ARTUR C. CLARKE

Létající talíř kapitána Wyxtpthlla

ISAAC ASIMOV

Playboy a slizký bůh

LARRY NIVEN

V mém stroji času je vlk

KURT VONNEGUT, JR.

B-1-TC-1-NEB-1-T

TIRÁŽ

DIVODĚJNÍ

Z anglického originálu The Wizards of Odd,

vydaného nakladatelstvím Souvenir Press

v Londýně v roce 1996,

přeložili Viktor Janiš, František Jungwirth,

Jan Kantůrek, Jaroslava Kohoutová,

Agáta Kratochvílová, Leonid Křížek,

Richard Podaný a Robert Tschorn.

Obálka: Martin Zhouf.

Technická redakce: Tomáš Kropáček.

Odpovědný redaktor: Viktor Janiš.

Korekce: SH

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

U krbu 17, 100 00 Praha 10,

jako svou 206. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Vytiskla tiskárna FINIDR spol. s r.o., Český Těšín.

První vydání, Praha 1997.

O b s a h

DIVODĚJNÍ

1 MÁGOVÉ A UDĚLÁTKA: příběhy kosmické absurdity

DIVADLO KRUTOSTI TERRY PRATCHETT

JAK BY BYL NUTH BÝVAL VYUŽIL SVÉHO UMĚNÍ NA GNOLY LORD DUNSANY

V PEKLE NENÍ LÍTIC JOHN COLLIER

HARMONIZÁTOR HENRY KUTTNER

ZNAČNÁ MOC ERIC FRANK RUSSELL

UDĚLÁTKO RAY BRADBURY

NE V TÉTO VAZBĚ PHILIP K. DICK

PRAVIDLO JMEN URSULA K. Le GUINOVÁ

2 MEČ A MAGIE: hrdinská fantasy

BÁJNÉ ZVÍŘE STEPHEN DONALDSON

DOBRODRUŽSTVÍ SE SKLENĚNÝM TĚŽÍTKEM F. ANSTEY

ZÁLEŽITOSTI V POICTESME JAMES BRANCH CABELL

PRSTEN HANSE CARVELA FREDERIC BROWN

NÁVNADA FRITZ LEIBER

BEZ BÁZNĚ A HANY ROBERT BLOCH

UBOHÝ BOJOVNÍČKU BRIAN ALDISS

PODIVNÉ PRAVĚKÉ PTÁČE AVRAM DAVIDSON

3 ASTRONAUTI A MIMOZEMŠŤANÉ: to nejlepší ze space opery

MLADÝ ZAFOD HRAJE NA JISTOTU DOUGLAS ADAMS

DIVOCÍ OSLOVÉ PEKELNÍ H. G. WELLS

MINISTRUJÍCÍ ANDĚLÉ C. S. LEWIS

GNURROVÉ VYLÉSLI ZE VŠÉCH ŠKFÍR REGINALD BRETNOR

LÉTAJÍCÍ TALÍŘ KAPITÁNA WYXTPTHLLA ARTUR C. CLARKE

PLAYBOY A SLIZKÝ BŮH ISAAC ASIMOV

V MÉM STROJI ČASU JE VLK LARRY NIVEN

B-1-TC-1-NEB-1-T KURT VONNEGUT, JR.

Obsah

TIRÁŽ