Mrtvola
Sklonil jsem se a přiblížil nos ke škvíře mezi dveřmi a rámem, na několika místech přelepené hnědou papírovou páskou s modrým razítkem. Pomalu a váhavě, bál jsem se jich dotknout. Nic. Přiblížil jsem nos ještě blíž. A pak jsem to ucítil. Ten zápach. Vanul ze dveří, nejvíc v jejich spodní části. Zápach, který nebyl podobný ničemu, co jsem kdy cítil.
Bože, oni ho neodnesli! On tam ještě leží.
Ne. To je nesmysl.
Proč by ho tam nechávali.
Báli se ho dotknout. Byl pro ně příliš jedovatý. Příliš hrozný.
Hloupost. Je pryč, je někde v zemi, nebo ve spalovně na roštu. Nemohli ho tu nechat.
Ale ten zápach.
Ten zápach. Nemůže zmizet hned. Zápach nejde odstranit lehce. Vzpomněl jsem si, kolik dní jsem ještě cítil na prstech zbytky chemikálií po“laboratorních pracích ve škole. Jak postupovali proti zápachu? Vystříkali byt tekutým vápnem? Dříve tak dezinfikovali. Představa bílého bytu, bílé stěny, křesla i koberec. Po bílých tapetách tečou zaschlé bílé slzy, zvenčí se do bytu tlačí bílá mlha, protože i okenní tabulky jsou postříkány bíle.
Zahučel výtah. Z vedlejšího bytu zaštěkal pes.
Přiložil jsem hřbet ruky ke škvíře, kde dveře doléhaly k rámu, ale průvan jsem necítil. Zápach byl tak silný, že pronikal slabě ven i bez průvanu. A jaké to teprve musí být uvnitř. Rychle jsem oddálil tvář od škvíry. Co když je vzduch jedovatý? V každé rozkládající se mrtvole je mrtvolný jed, to jsem znal z knížek. Může se jed přenášet v molekulách vzduchem? Proč by jinak ti, kteří byli uvnitř, nosili ochranné obleky?
Marek říkal, že před čtrnácti dny to smrdělo v celém domě. To by se už na někom musela otrava projevit. A škvíru by určitě ucpali něčím, co na takové případy používají. Ne, zápach je hrozný, ale není jedovatý.
Nevím proč, přitiskl jsem ke dveřím ucho. Co jsem si myslel, že zaslechnu? Šouravé kroky? Bublavý zvuk? Samozřejmě, neslyšel jsem nic.
Podíval jsem se do bakelitového kukátka ve dveřích. Kukátky je vidět oboustranně, zvenčí ale vidíte jen úzce omezený prostor předsíně. Uviděl jsem bílou plochu, zřejmě dveře. Byly pootevřené do dalšího pokoje. Tam bylo šero, viděl jsem jen část podlahy a na ní… jsou to skvrny? Něco vlhkého se mi začalo plížit podél páteře. Kapka potu. A potom –
– cvak! Hrozně blízko.
V patře zastavil výtah, jeho dveře se začaly otevírat.
Rozbušilo se mi srdce. Co když půjde někdo sem? Od výtahu vedly dvě chodby, jedna nalevo, směrem sem, a jedna napravo. Padesátiprocentní pravděpodobnost, že mě tu najdou. S pocitem závrati a zvráceného dobrodružství jsem se vtiskl do mělkého výklenku, který tvořil rám dveří. Když půjde někdo kolem, vyděsí se k smrti.
Kroky se vzdalovaly opačným směrem. Zachrastily klíče, bouchly dveře a bylo znovu ticho.
Bylo to pro mě varování. Neměl bych tu být tak dlouho a zbytečně na sebe připoutat něčí pozornost. Potřeboval jsem si zachovat inkognito pro pozdější dobu a nebudit podezření sousedů.
Raději jsem tiše scházel po schodech místo čekání na výtah, abych v devátém patře nezůstal už ani minutu.
Když jsem vyšel před dům, ovanul mne čerstvý vzduch a rychle mne zbavil zápachu, který mi zůstal v nose. Otočil jsem se. Zvenčí vypadal dům jako docela obyčejný panelák. Jako by se v něm vůbec nic nestalo. Kolik domů asi takto míjíme, aniž bychom znali jejich tajemství. Ale já jsem měl to štěstí, že jsem se tentokrát dozvěděl něco, co ví málokdo, a dozvěděl jsem se to včas.
Snažil jsem se vštípit si do paměti okolní domy, abych sem v noci snadno trefil. V noci vypadá všechno jinak.
Začalo to vlastně zmrzlinou a vyděšeným Leninem. Včera mi volal Marek, bývalý spolužák ze studií, domlouvali jsme se, že půjdeme na zmrzlinový pohár a potom do kina na nový film od Coenů. Přidal ještě historku o tom, jak se minulý týden díval sám v bytě na videu na vypůjčený horor a v tom nejlepším mu se skříně na hlavu skočil jeho kocour Lenin. Marek se vyděsil, zařval, kocour se lekl ještě víc a na útěku ho poznamenal škrábanci po celém obličeji.
Pak trochu staženým hlasem dodal, že opravdový horor se vlastně odehrál nedávno a pár metrů od něj. V bytě, který sousedil s jejich, žil rozvedený, asi pětapadesátiletý muž. Neměl skoro žádné přátele a byl často nemocný, takže ho sousedé málokdy vídali. Policie ho teď našla v jeho bytě mrtvého. Ležel tam měsíc, než mrtvolu našli.
Panebože. To ho nikdo nesháněl dřív? Třeba z práce?
Ne, byl už v důchodu.
A co zápach. Vždyť to muselo kolem dveří hrozně smrdět.
Smrdělo to v celém domě asi čtrnáct dní a pak to přestalo. Nikdo tehdy nevěděl, co to může být. Nikoho nenapadlo…
Byly tam mouchy?
Vůbec ne. V březnu ještě asi nelítají. Ani k mrtvolám.
Zasmáli jsme se.
Marek pokračoval, vnímal jsem jen sem tam nějakou větu, protože se mi to všechno plasticky zobrazovalo před očima. Jako kdyby mi Marek vyprávěl nějaký další film.
Dovnitř šli tři saniťáci, v červených kombinézách vypadali skoro jako kosmonauti… kvůli infekci, starý mrtvoly jsou hrozně nebezpečný… policajt, co tam byl s nimi, začal okamžitě zvracet… byt zase zavřeli, tělo nechali uvnitř a vrátili se až o půlnoci… pak ho teprve vynesli v igelitovém pytli, aby to nevidělo tolik lidí (jít tak v noci věnčit psa a nastoupit k nim do výtahu). Fuj.
Marek dovyprávěl, rychle jsme se rozloučili. Ještě s rukou na telefonu jsem začal vymýšlet PLÁN.
Černý čtverec paneláku se rýsoval proti černé obloze. Ulicemi ruzyňského sídliště vál jako obvykle vítr a honil po zemi zmačkané papíry. Na střeše provizorní samoobsluhy skřípal utržený plech. Spočítal jsem, kolik oken ještě svítí. Dva, čtyři, šest… sedm. Blikl jsem baterkou na ciferník hodinek. Tři čtvrtě na dvě. Co kdo dělá takhle pozdě vzhůru?
A co tu dělám já?
Jdu si sem prožít svoje dobrodružství, to je vše.
Schválně jsem odpočítal deváté patro odspoda. To by byl šok, kdyby se v tom bytě svítilo. Byla tam tma, samozřejmě. Na celém devátém poschodí byla tma. Výborně.
Hlavní vchod do domu měl už dlouho rozbitý zámek a nedal se zamykat. Chvála vandalům. Prošel jsem kolem schránek do další místnosti, kde byly dveře výtahů. Tam byla úplná tma a já jsem nevěděl, kde je vypínač světla. Rozsvítil jsem malou baterku. Nechtěl bych tu teď tápat potmě a šátrat rukama po orosených trubkách vedoucích do kotelny. (Snad se nebojíš, proskočila hlavou jízlivá myšlenka.)
Přivolal jsem oba výtahy. Stály asi ve stejném patře, protože přijely společně. Podíval jsem se do každého z nich. Jeden byl malý, asi tak pro čtyři lidi. Ten druhý byl protáhlý dozadu, nákladní. Mohlo se tu vézt pohodlně i jízdní kolo, nebo… Nebo třeba rakev. Určitě ho vezli tím nákladním výtahem. Vstoupil jsem do něj a nasál vzduch, ale nic jsem necítil. Od spáry u stropu se po kovové, poškrábané stěně táhly dolů zaschlé potůčky nějaké hnědé tekutiny, asi lepidla nebo oleje. (To je od toho, jak sebou házel, žertovala pochmurně moje fantazie.)
Už jsem chtěl stisknout knoflík, ale v poslední chvíli jsem se rozmyslel. Původně jsem měl v plánu vyjet o dvě patra výš a pak sejít po schodech do devátého. Jenže výtah dělá ve ztichlém domě příliš mnoho hluku. A je podezřelé, když výtah zastaví a nikdo pak neodmyká dveře do bytu.
Výtah jsem vypustil. Musel jsem snížit počet drobných náhod, které by mohly plán překazit.
Vydal jsem se pěšky po schodišti. Nemusel jsem ani rozsvěcet, zvenku sem dopadalo světlo luceren a měsíce.
Teď je důležité neustoupit a dotáhnout vše do konce. Připomnělo mi to jeden film, snad od Davida Lynche. V něm hrál muž asi mého věku a stejně jako já byl v zajetí zvědavosti a fascinace vším nenormálním. Díky tomu prožil něco, co ho navždy změnilo. Nevěděl jsem přesně, co vlastně chci. Toužil jsem ale také zažít něco, co mě navždy změní. Takových příležitostí je málo a člověk si nesmí nechat žádnou proklouznout pod rukama.
Černá devítka na bílé stěně. Zabočil jsem tiše do chodby před výtahy, z níž se rozbíhaly dvě užší chodbičky. Chvíli jsem poslouchal, ale nic se neozývalo. Opřel jsem se o zeď a zhluboka oddechoval po absolvovaném výstupu.
Potom jsem zabočil doleva a zůstal stát před těmi dveřmi. Nic se nezměnilo. Pásky na dveřích s razítky policie zůstaly neporušené, nikdo do toho bytu od té doby nevešel. Přiložil jsem ucho ke dvěma sousedním bytům a přesvědčil jsem se, že je tam ticho. Pro jistotu jsem zamaži kukátko protějších dveří plastelínou, aby se (náhoda nikdy nespí) zvědavém sousedu zdálo, že je na chodbě černočerná tma. To byl bod číslo jedna.
Bod číslo dvě: zápach. Musel jsem učinit nějaké opatření proti zápachu, který bude uvnitř určitě stále nesnesitelný. Z filmu Mlčení jehňátek jsem si pamatoval, že když policie vytáhla z vody několik dní starou mrtvolu, vyšetřovatelé si pod nos namazali nějakou šedivou mastičku, která zápach přehlušila. I když ne dokonale.
Našel jsem doma těžký gruzínský parfém v malé lahvičce pokryté tepanými stříbrnými drátky. Teď přišel jeho čas. Nastříkal jsem si ho pod nos a chvíli zhluboka vdechoval odporně koncentrovanou vůni dálek.
Bod číslo tři: dveře.
Kdysi jsem se od kamaráda z polepšovny naučil otevírat patentní zámky. Když člověk ví, jak na to, není to tak těžké. Nebýt toho, nikdy bych plán nezačal ani vymýšlet. Teď to byl můj hlavní trumf. Náhoda přeje připraveným – kdo to řekl?
Nejprve jsem žiletkou rozřízl všechny proužky lepenky, poutající dveře k rámu. Rozevřel jsem svorku na papíry a zasunul ji do zámku. Pod svorku jsem druhou rukou zasunul proužek oceli a začal jsem jím kleštěmi otáčet. Zámek se ale ani nepohnul.
Dostal jsem zlost, ale musel jsem se uklidnit hlubokým dýcháním, protože ve zlosti se člověku nic nepodaří. Klid, není kam spěchat. Zkusil jsem to znovu. Přidal jsem do kleští víc síly, zatlačil jsem a dveře se s tichým vzdychem otevřely.
Zápach, který mi zavanul do tváře, nebyl tak strašný, jak jsem si představoval. Byl ještě horší.
Sáhl jsem do kapsy pro lahvičku parfému a ještě jednou jsem se nastříkal pod nosem, až mi přes sevřené rty stékala ta ušlechtilá tekutina na bradu.
Krev mi začala pulsovat v žilách, slyšel jsem rachot vlastního srdce a dlaně se mi zpotily. Tak jsem se cítil, když jsem jako malý kluk měl vystupovat na školní besídce, dostal jsem trému a bál jsem se vyjít na pódium. Tehdy jsem to řešil tak, že jsem stiskl zuby, zhluboka se nadechl a vykročil.
Stiskl jsem zuby, zatajil jsem dech a vstoupil jsem do bytu, v němž měsíc ležel mrtvý.
Opřel jsem se zády o dveře a ty se za mnou zavřely.
Stál jsem ve tmě a koncentrovaném zápachu, z něhož se mi zvedal žaludek, a snažil jsem se, aby si oči i nos co nejrychleji zvykly. Pot jsem měl na dlaních, na čele a na zádech. I přes ten parfém a zápach jsem cítil vlastní pot. Nikdy mi tak nevoněl jako v tu chvíli.
Dokázal jsem to. Připravovaná část plánu byla u konce. Dostal jsem se dovnitř a nikdo mě neviděl. Co se stane teď, to nechám náhodě. Nic víc jsem neplánoval.
Teď si jen prohlédnu byt a odejdu.
Jen si projdu byt, prohodím pár slov s mrtvolou a odejdu.
Bože, chlapče, kde se v tobě ta morbidita bere, říkala mi maminka.
Žaludek se mi uklidnil, konečně jsem si začal trochu zvykat. Všechno je jen zvyk. Hrobník se taky neděsí každého umrlce.
Udělal jsem krok a pak jsem se zarazil. Co když se Marek spletl? Co když mrtvolu opravdu neodvezli a ještě tam leží? Třeba to jen všechno slyšel od někoho vyprávět. Informace se může snadno překroutit. Sousedka mohla říkat Odvezou ho až pozítří o půlnoci a Marek to jedno slovíčko přeslechl.
Racionálnější část mého vědomí mi říkala, že to je holý nesmysl. Nemůžou nechat mrtvolu ležet ještě celý den nebo dokonce dva v domě plném lidí. Iracionální polovina mozku to musela uznat, ale jděte na strach s nějakou racionalitou.
Neodvážil jsem se rozsvítit. Co když nebudu jediný blázen, kterého na noční procházce napadne přepočítat si, v kterém že to bytě se tak dlouho do noci svítí. Nejdřív by asi nevěřil vlastním očím. Pak by si to okno odpočítal podle pater a bytů na patře ještě jednou, dvakrát, třikrát. Pak by zavolal na policii.
Předsíň, v níž jsem stál, byla holá a funkční. Na zemi hnědé linoleum, řada věšáků na stěně a vedle háčky s několika klíči rozlišenými barevnými čepičkami z PVC. Všechno se mi vrývalo do paměti, věřil jsem, že na dlouhou dobu. Přímo naproti byly pootevřené dveře, které jsem předtím viděl kukátkem. Tam se to asi stalo. Tam bude ložnice, kde nejspíše zemřel. Když ho vynášeli, neměli volné ruce na zavírání dveří. Po levé straně byly dveře na záchod a do koupelny s plastikovými obrázky vysvětlujícími názorně, které jsou které, napravo dvoje zavřené dveře s neprůhlednou skleněnou výplní. Jedny z nich asi povedou do kuchyně a jedny do obývacího pokoje.
Už jsem se nebál zhluboka dýchat, ale ruce se mi ještě třásly.
Dobrodružství. (Strach.) Zvědavost. (Strach!)
Pomalu, krůček po krůčku, jako bych se bál, abych neprobudil spící obyvatele bytu, jsem se blížil předsíní k pootevřeným dveřím. Cítí se takhle zloděj – bytař? Bojí se víc nebo méně?
Odhodlal jsem se a strčil jsem hlavu do dveří.
Byla to ložnice a ležel asi opravdu tady. Znovu jsem se důkladně postříkal parfémem. Jinak jsem byl ale trochu zklamán. Pokoj se nelišil od jakékoliv jiné ložnice, až na dvě výjimky. Na posteli chybělo nejen povlečení, ale i matrace. Zůstala jen holá dřevěná konstrukce. Dovedl jsem si dobře představit, proč museli vzít s sebou i matrace. A pak tu byly ty velké skvrny na koberci. Něco se na nich pohybovalo. Když jsem se sklonil, uviděl jsem několik brouků s černě lesklými krovkami.
Utíkal jsem do koupelny a naklonil jsem se nad umyvadlo, ale žaludek se mi už ustálil ve správné poloze.
A co jsi čekal. Že tady najdeš rozkvetlou louku s motýly?
V kuchyni byl neuvěřitelný nepořádek. Ve dřezu se kupilo staré nádobí, na některých talířích se zbytky jídla už začala rašit šedomodrá plíseň. Rychle jsem odtamtud odešel. Zbýval poslední pokoj.
Kužel světla z baterky klouzal po černém nábytku, nízko zavěšeném lustru a masivním stolu, který byl plný hrnků od čaje a poházených krabiček od léků. U zdi stála knihovna. Byl jsem zvědavý, co mrtvý četl. Většinou to byly starší romány od Steinbecka, Sienkiewicze, du Maupassanta a jiných autorů, jejichž jména mi nic neříkala. V rohu knihovny byl štos očtených časopisů, vesměs 100+1 a Květy. Také několik zdravotnických příruček. Moc mu nepomohly. U okna stála mohutná pohovka. Přejel jsem po ní světlem a chtěl jsem pátrat dál, ale pak jsem se k ní vrátil. Něco se mi na ní nezdálo.
Byla otočená obráceně. Sedací stranou mířila ke zdi a zaprášenou zadní stranou do středu pokoje.
Obešel jsem ji a kužel světla pohladil cosi velkého přikrytého dekou. Mělo to velikost i tvar lidského těla.
Nekřičel jsem. Nevím proč, ale nevydal jsem ze sebe ani hlásek.
Dokonce ani tehdy, když se tvar pod dekou pohnul. Zpod deky vyklouzla ruka a já jsem asi omdlel.
Musel jsem omdlít, protože když jsem se probral, byl jsem to já, kdo ležel na té pohovce, a nebyl to sen a dívčí obličej se vznášel nade mnou, zlověstně zespoda osvětlený baterkou, jako tvář zlovolné bohyně zkoumající nezvané vetřelce. Přesto jsem si všiml, že byla docela hezká. Měla hluboké, tmavé oči se zasněným výrazem, na tváři dvě pihy. Dlouhé zvlněné vlasy jí splývaly dozadu na záda. Na čelo mi její ruce položily něco vlhkého a studeného.
„Už je to lepší?“ uslyšel jsem její hlas.
„Jo, ještě neumírám,“ dostal jsem ze sebe. „Co tady proboha děláš?“
„A co tu děláš ty?“
„Já… no… vlastně těžko říct.“
„Já to samé.“
Bylo to jako hloupý, nepovedený sen.
Posadil jsem se a mokrý kapesník mi spadl do klína.
„Jak ses sem dostala? Dveře byly přelepené páskou. Proč ses tu nechala zapečetit? Chceš tady krást?“
„To jsem si myslela o tobě, tak jsem se chtěla schovat.“
„Jak ses sem dostala?“
„Dveřma. Bylo otevřeno. Nechali otevřeno, když ho nakládali venku do auta, už to chápeš?“
Na dlaních mi vystoupil pot. Jestli mluví pravdu, pak tady byla sama v bytě po mrtvém celý den. A celou noc. Tomu jsem nemohl věřit. Ale je tady. A dveře byly zalepené.
„To tady seš opravdu víc než dvacet čtyři hodin?“ V tom zápachu, v tom byte.
„Hm a přestaň se už pořád vyptávat, já se tě taky neptám, cos tu chtěl ukrást.“
„Nejdu sem nic ukrást. Řekni mi pravdu. Proč ses tu nechala zavřít?“
„Ber to třeba tak, že jsem zvrhlá. Chtěla jsem to zkusit. Vyzkoušet sama sebe. Jestli to dokážu. Jaké to bude. Ale nechtěla jsem, aby to takhle dopadlo. Když jsem si to tu včera prohlížela, policajti se vrátili zamknout byt. Bála jsem se, že mě tu najdou, tak jsem se schovala do skříně. Pak ale bylo zamčeno a já jsem se nemohla dostat ven. Vyzkoušela jsem všechny klíče, ale nic. Řekla jsem si, že tuhle noc zkusím zámek rozšroubovat.“
Obdivoval jsem její chladnou hlavu. Úplně jako kdyby viděla taky ten film. Hlavou mi konečně bleskl jeho název.
„Modrý samet,“ řekl jsem nahlas.
„Jaký samet?“
„Ne, nic.“
Je možné, aby byl někdo takový blázen, že se nechá zavřít v bytě, kde ležela takovou dobu mrtvola, a zůstane tam celý den? Chtělo by se mi říct ne, ale pak jsem si uvědomil, že když někdo může být takový blázen, že se vloupá ve dvě v noci do bytu po mrtvole, proč by nemohli být ještě větší blázni.
„Čím ses tu živila?“
„Říkala jsem si, že něco určitě zůstane v ledničce. Bylo tam pár konzerv. A jabka. Chceš?“
Natáhla ruku s jablkem. Místo abych si ho od ní vzal, naklonil jsem se a ukousl z něj. Celou tu dobu jsem se jí díval do očí. Neuhnula pohledem, její oči mi říkaly, že ví, co přijde. Přejela mi nakousnutým jablkem po tváři.
Ukousla si také, po tváři jí stekl pramínek jablečné šťávy. Sklonil jsem se a olízl ho. Naše jazyky se setkaly na půl cesty.
Pak se něco uvnitř zlomilo, jako když se provalí propust, jako když začnete přetáčet video rychloposuvem. Až do té chvíle bych dovedl popsat každý detail. Najednou jsem ale nevěděl, co dělám. Nevím, nevzpomínám si, říkal bych, kdybych měl o následujících okamžicích vypovídat.
Takže nevím, proč a jak došlo k tomu, že jsem vzápětí držel její horké tělo v objetí, v prstech kusy jejích šatů. Spadli jsme na podlahu, byli jsme jako dvě divá zvířata. Křičela tak, že jsem jí musel zacpávat ústa. Kousla mě do ruky a mně se to líbilo. Pak jsem jí zacpal ústa cáry jejích kalhotek. Držel jsem ji za vlasy a dlaň mě bolela, jak jsem ji bil po celém těle, zatímco jsem do ní pronikal. Muselo se jí to také líbit, v očích měla slzy vděčnosti. Postupně se přestávala bránit. Pak jsme se propadli do spánku podobného bezvědomí.
Když jsem se probudil, příšerný zápach mi zaútočil na nos. Byla ještě noc. Když si oči přivykly šeru, uvědomil jsem si, že neležím na pohovce v obývacím pokoji, kde jsme usínali, ale v ložnici, na tvrdé posteli bez matrací, povlečené jen tenkou přikrývkou. Chtěl jsem obejmout dívku ležící vedle mne, ale prsty jsem sáhl do něčeho mazlavého a studeného, co pomalu skapávalo na koberec. Uchopil jsem paži, kterou měla prese mne přehozenou, a ta mi zůstala v ruce.
Křičel jsem a křičel.
V té chvíli jsem se probudil doopravdy. Oknem mi dopadalo na tvář sluneční světlo. Nedovedl jsem se zorientovat, nepoznával jsem ten byt a tu pohovku, na níž jsem ležel. Pak jsem několik minut nehybně ležel a vybavoval si uplynulou noc. Nebyl to sen. Byl jsem v tom bytě. Dívka byla pryč. Na zemi ležel papírek s naškrábaným vzkazem: Ahoj, musela jsem už jít Nic víc. Teď, když bylo odemčeno, mohla si zevnitř otevřít klikou a odejít. A co ta noc, a co fialový otisk jejích zubů na dlani?
Musel jsem také zmizet, dřív než sem přijede znovu policie pro cenné věci a doklady mrtvého, aby je předala pozůstalým.
Vyklouzl jsem z bytu, aniž by mě někdo zpozoroval. Sešel jsem o patro níž a chtěl jsem nastoupit do výtahu, ale dohnala mne starší paní s taškou rachotící prázdnými lahvemi. Vmáčkla se ke mně a s úsměvem mi poděkovala, že jsem na ni počkal. Také jsem se pokusil o úsměv, ale asi se mi po tom všem příliš nepovedl.
„Tak už to má za sebou, viďte?“
Zatvářil jsem se nechápavě.
„Jo, vy asi nebudete zdejší, co?“
„Ne, byl jsem tu na návštěvě.“
„Tak to se o tom určitě dočtete dneska v novinách. Umřel tu jeden chlap, zrovna o patro vejš, než bydlíme. Taková hrůza, pane, měsíc tam ležel, než ho našli.“
„To je hrozné,“ tvářil jsem se vyděšeně.
„Jo, jo. Já to říkám pořád. Boží mlýny melou pomalu, ale jistě.“
Výtah zastavil, vystoupili jsme.
„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.
„Teda, o mrtvých jen dobré, ale jestli si někdo zasloužil umřít, tak to byl tenhleten Vrbný. Nikdo ho tu neměl rád.“
Teprve teď jsem si uvědomil, že jsem se předtím nikdy nezajímal o jméno zemřelého.
„Co provedl?“
Paní si mě chvíli měřila pohledem, jestli jsem hoden důvěrných informací. „Znásilnil vlastní dceru, když jí bylo sedmnáct.“ Ztišila hlas. „Její vlastní táta. Sice byl úplně namol, ale to ho neomlouvá. Ta chudinka křičela, že to bylo slyšet až k nám. Léta ji dávali v ústavech dohromady, ale holka je poznamenaná nadosmrti. Žena se s ním hned rozvedla, ale on z toho vyvázl hrozně lehce. Měli mu tehdy napařit u soudu víc, hajzlovi.“
Řeč té upovídané paní ke mně najednou přicházela jako z veliké dálky. Musel jsem se přidržet zdi.
„Copak, není vám špatně?“
„Ne, to… to je dobrý. Nevíte… nevíte, jestli ta jejich dcera neměla hnědé oči a na pravé tváři dvě pihy?“
„Tak to už si nepamatuju, už jsou to nějaká léta. Proč se ptáte, vy jste ji znal?“
Nezdržoval jsem se s odpovědí, utíkal jsem pryč, pryč od toho domu, pryč od toho zápachu, který se za mnou táhl jako neúnavný had.
Od té doby pořád utíkám, dvakrát jsem se přestěhoval, ale toho sladkého hnilobného zápachu jsem se nikdy nezbavil. Naopak, cítím ho všude, nejvíc ale na sobě. Nedá se to smýt, nedá se před tím utéct. Sedám si v autobusu mezi lidi a hned po očku sleduji, jestli se začnou ohlížet, odkud se tady vzal ten podivný zápach, nakonec to nevydržím a vystupuji hned příští stanici. Chodím nejraději pěšky a sám. Doktor mi řekl, že mám hodně chodit, nejlépe na čerstvém vzduchu, to prý je v mém stavu nejlepší. Píše mi také nějaké prášky, ale moc jim nevěřím. A když člověk práškům nevěří, nemohou mu pomoci.
Vím, že mi moc času nezbývá. Je to se mnou zlé. Jsem zesláblý, sotva se hýbu. Ráno (nebo to bylo včera?) jsem ještě našel dost sil, abych se zvedl a došoural se do kuchyně, kde jsem se napil z vodovodu a snědl kus tvrdého chleba. Teď už bych asi nedokázal ani to.
Asi mám horečky. Kůže mě pálí a svědí. Jazyk mám úplně horký.
Ale ten zápach je nejhorší. Nemůžu se ho zbavit. Visí tu kolem mě a ve mně, mám ho v ústech, v nosu i v plicích. Odkud se bere? Nevím, jestli to nejsou halucinace. Nic už nevím.
Ten zápach.
Musel jsem se tehdy v tom bytě něčím nakazit. Proč jsem tam chodil. Nakazil jsem se hnilobnými bakteriemi, které tam zůstaly po mrtvole, tak to asi bude. Měl bych zavolat doktora, ale nedovedu si představit, že bych v sobě našel tolik síly, abych se posadil a spustil nohy z postele.
Dokážu jen ležet a koukat do stropu. Nevím už, jak dlouho. Hlad jsem dávno přestal cítit.
Když se ozvalo zvonění, nejprve jsem si myslel, že to jsou také halucinace. Ale zvonění nepřestává a teď se k němu přidává i klepání a bušení na dveře.
V duchu se usmívám. Já vím, jakou dostanu návštěvu. Je to ona, ta dívka. Nezapomněla.
Vrátila se.
Bouchání pokračuje. Touží po mně, moje zvrhlá láska.
Pojď.
V zámku to dlouho šramotí. Je to těžké, otevřít patentní zámek, když někdo nezná ten správný grif.
Konečně cvaknutí. Slyším kroky v předsíni. Pomalé a jakoby váhavé.
Jen pojď.
Dveře do mého pokoje se pomalu, neochotně otevírají.
Není to ona.
Jsou to dva muži v červených kombinézách. Jeden z nich dělá dva kroky směrem ke mně a pak se zastaví. „Ježíšikriste,“ zašeptá, rychle si strhává roušku z obličeje, obrací se do kouta a zvrací. Druhý klopí oči k zemi a rozbaluje velký černý igelit. Poslední, čeho si všimnu, je, jak se mu strašlivě třesou ruce.
Souboj na Merkuru
Ve vesmíru se nehody stávají rychle a ti, které postihnou, se obyčejně domů vracejí ve vakuované rakvi. Přesně to jsem měl na mysli, když mi Casperová zavolala, že Dvojku chytil fantas. Přeloženo do jazyka Pozemšťanů neboli Blátošlapů: robot Raoul číslo 2 se vymkl kontrole. Oba jsme hned věděli, že to musí souviset s nečekanou sluneční erupcí, která zpražila povrch Merkuru koňskou dávkou tvrdého gama záření. Právě proto jsme s Casperovou tady, na rozhraní ozářené a temné strany Merkuru, lopotili s testováním kybernetických mozkových závitů našich dvou Raoulů. Naším úkolem bylo vystavit je co největšímu počtu nejrůznějších krizových situací a zkoumat jejich odolnost. Nikdo nám ovšem neřekl, že předmětem testování se můžeme stát i my sami.
Dvojku totiž posedl amok. Problém byl v tom, že Raoul 2 byl nejvýkonnější bojový robot, kterého společnost ROBOTIX kdy vyrobila. Poslední výkřik bojové techniky. Slušně urostlý titanosilikonový tyranosaurus, schopný v nízké gravitaci na svých dvou silných nohách vyvinout větší rychlost než osobní automobil, ovladatelný i na dálku a vybavený všemi typy zbraní, od plazmové pily až po sonický samostříl. Z řídící věže základny, ve které jsem se právě modlil za spásu své duše, by měl být ovladatelný jako beránek. Ovšem jeho konstruktér, Avram Zachary, zřejmě nepočítal s takovou banalitou, jako je extrasilná sluneční erupce.
Na obrazovce se zjevila jindy docela příjemná tvář komodorky Casperové, nyní připomínající spíše posmrtnou masku zbrocenou potem.
„Kroužím kolem Dvojky kluzákem a snad už padesátkrát jsem vyzkoušela oba příkazy k zastavení. Na Dvojku to neudělalo žádný dojem; kromě toho, že mi trochu připálil laserem podvozek. Myslím, že se teprve zastřeluje. Řekla bych, že za chvíli už bude mít přesnou mušku. Adriane, je tu ještě…“
„… třetí heslo, já vím,“ vpadl jsem jí do řeči. „Já ho neznám, ROBOTIX ho tají jako vojenské tajemství prvního stupně. Myslel jsem, že třeba ty…“
„Ksakru, kdybych znala to třetí heslo, asi bych tu nenasazovala krk. Nebo myslíš, že mě omrzel život?“
„Nic ve zlým, Casperová. Zkoušel jsem volat Zemi, ale erupce ještě trvá a vysílačka to neprofoukne.“
Z komunikátoru se ozvalo jen tlumené zaklení. Pak jsem uslyšel výkřik a obrazovka zhasla. Spojení s kluzákem se přerušilo. Chvíli jsem tiše zuřil a zatínal pěsti nad bezmocí, v níž jsem se ocitl. A toužebně jsem si přál, aby Casperová byla v pořádku.
Pak se mi podlaha lehounce zachvěla pod nohama. Na kosmických lodích se člověk naučí být citlivý na nejrůznější druhy záchvěvů podlahy. I tento druh chvění jsem už znal. To se k základně blížil svými čtyřmetrovými kroky bojový robot Raoul 2. Nejvýkonnější zbraň Země, toho času neovladatelná a naprogramovaná zabíjet. Další chvění mě už zastihlo na cestě do suterénního hangáru. Když se zpoza nedalekého skaliska vynořil mohutný obrys Dvojky, seděl jsem už v kabině Jedničky, která až dosud odpočívala pod plachtou v parkovací hale.
Jako malý kluk jsem četl knížky o pravěku. Souboje dinosaurů mi zůstaly živě v paměti. A moje nervy nezapomněly ani na to mrazení v zádech, které jsem tehdy při čtení míval a které se teď s desetinásobnou ozvěnou vracelo.
Dal jsem povel hydraulickým dveřím, sevřel jsem ovládací páky a vykročil jsem. Vlastně, vykročili jsme. Já na robotu, jako miniaturní David na ramenou Goliáše. Chtěl jsem využít momentu překvapení. Dvojka musela probrat řadu nejrůznějších variant, jak reagovat na můj útok, zatímco já jsem už svou variantu znal. Pálit ze všech hlavní, jakmile se ocitnu na dostřel. Když moje Jednička vystoupila z kryté haly pod černou klenbu oblohy, moje naděje pohasly stejně jako kontrolky na řídícím panelu.
Zapomněl jsem, že erupce stále ještě trvají a že jsem nyní gama paprskům vystavil i mozek Jedničky. Na rozdíl od Dvojky nepropadla vražednému amoku, ale jednoduše znehybněla.
Dvojka už byla na padesát metrů ode mě.
Deset metrů.
Kovová monstra stanula proti sobě, jakoby se očichávala svými zaoblenými čumáky.
Potom se přímo před mým obličejem vynořila široká hlaveň plazmové pily, připravená uvařit mne ve skafandru zaživa. Zavřel jsem oči a zadržel dech…
„Čau, Adriane, ztratil jsi řeč?“
Casperová. Vesele mi zamávala z kabiny nyní rovněž nehybné Dvojky.
„Casperová… jak… jaks to dokázala?“
„Dostala jsem zásah, ale stačila jsem seskočit z kluzáku na vršek Raoula a vlezla jsem dovnitř. Pak jen zbývalo vymyslet to správné heslo.“
„Neříkej, že ti ho našeptal anděl strážný.“
„Blbost. Vzpomněla jsem si na jednu starou židovskou legendu. O zdivočelém robotovi rabbiho Lowa. No a pak jsem si uvědomila, že otec Raoula je také Žid.“
Pořád mi nic nedocházelo.
„Šém ram foraš,“ řekla Casperová.
„To je marťanská nadávka?“
„Ne, to je heslo, které vymyslel rabbi Low a které Zachary převzal. Zkusila jsem to a vyšlo to.“
Utřel jsem si pot z tváře. „Jo, ale bylo to o chlup.“
Tečka za dílem mistra
(doslov)
Kráčejíce podél mnohasvazkové edice Troutiana, zabírající na knihovním regálu včetně rejstříků bezmála pět metrů, nemůžeme si k nepoložit otázku, proč se Mistr nedožil vydání svého možná JI něj ambicióznějšího díla Závěj. Přitom možná včasné vydání Závěje by způsobilo to, čeho se Mistr za svého života již nedočkal – totiž dlouho očekávané uznání akademické kritiky, zárazem do čítanek a kritické přehodnocení celého předchozího díla, neprávem obsta-vovaného posměšnými hradbami ghetta zábavného čtiva.
„Závěj je kadeř božského těla,“ otevírá Trout svůj román enigmatickým rozjímáním Muže s jednou rukou. Dlouhou dobu byla tato první věta Troutova románu rozebírána toliko z hlediska poetiky a stylistiky, avšak teprve zásluhou profesora Horná (viz B. Horn: Dílo pozdního Kilgora Trouta z hlediska aspektů tradiční hermetiky. Gnosis, 6, 1998, č. 6.) byla literární věda upozorněna i na hermetický rozměr Troutova díla. Profesoru Hornovi nemůžeme upřít píli, avšak poněkud mu chybí dostatečný nadhled, a tak po objevné premise svého článku je natolik zaujat občasnými autorovými poznámkami, na okraj troušenými Kormi-delníkem (srovnej str. 87 a 412) a později stále častěji Mužem s jednou rukou (např. str. 666 a násl.), že zcela dezinterpretoval autorův úmysl a svedl na falešnou stopu i nejednoho pozdějšího badatele. Nikam bychom se totiž nedobrali, pokud bychom v těchto útržcích pozdně antické (podle některých ovšem raně středověké) moudrosti hledali jednu z významových rovin díla. Autorovi slouží čistě jako přátelské spílce pro zasvěcené, nikoliv však jako orientační body v pnběhu, který jinak s Hermem Trismegistem souvisí jedině tím, že jak Troutova Závěj, tak 14 dochovaných spisů Třikrát velikého filozofa, posloužilo jako základ k textům třetího CD-singlu jisté kalifornské kyberpunkové kapely periferního významu (viz M. Bricks: Je to ještě hudba? Punk ‚n‘ Pogo, 17,1999, č. 12.)
Pokud bychom totiž opravdu měli hledat skrytou symboliku Troutova eposu, musíme upřít svou pozornost na hlavního (?) protagonistu, Poutníka Seva. Vynořuje se odnikud a najednou se v arktické metropoli Apeiron nemluví o nikom jiném, než
0 tajemném cizinci zahaleném v roucho s kápí, třímajícím magné ziovou lucernu v jedné a hůl se sedmi zářezy v druhé ruce. Není tak těžké odhalit, jak ostatně ukázal již před dvěma lety Knut Kristenson
(viz jeho stať Trout – tarot – tektit: trojí nahlédnutí jedné tváře.
International Tarot Journal, 233, 1997, č. 2/3), že Poutník je symbo lem Poustevníka, devátého arkánu Tarotu, a že křestní jméno Sev není nic jiného než písmena potřebná k doplnění Poutníka na
Poustevníka. (Vzpomeňme zde často citovaný výrok J. N. Kaprála, který rukopis přeložil z troutštiny, zmiňujícího se o „překla datelském očistci“.)
O co jde vlastně v celém pňl) ěhu Poutníkovi, to se čtenář nedozví ani po přečtení celého díla. (Snad nyní neprozradím příliš, řeknu-li, že leccos napoví technické údaje v tiráži, které nejsou ani trochu náhodné.) Zato je brzy jasné, o co jde Sektě rybího břicha, Muži s jednou rukou
1 Bratrstvu matrikářů, které manipulací s údaji v matrikách obratně pňzpůsobují běli událostí v Apeironu svým potřebám.
Machinace Matrikářů dostoupí vrcholu v geometrické polovině románu (na straně 999 – viz korelace s devátou arkánou), který je i bodem obratu celého děje. Po zdlouhavé (nikoliv ovšem nudné) expozici děj katarguje kapitolou, v níž se ukáže, že podle zápisů v Matrikách (zde si, laskavý čtenáři, připomeň jejich význam pro vývoj apeironské společnosti a pro šlechtění mutantů Estrogenů, na dálku rozpoznatelných hemžením skákajících genů) je Muž s jednou rukou ve skutečnosti Ženou v krabici, Laura de Vítková přestává existovat úplně (dost krutý osud, po všech těch útrapách V Jeskyni mlsných kobylek…), na jejím uvolněném místě písaře Sekty se objevuje Ruka bez muže (motiv autorem blíže nevysvětlený; postmo-derní ledabylost nebo otevřená zadní vrátka pro pokračování?) a dokonce i Kormidelník, postava čtenáři tak blízká, není tím, čím se zdá být (nebylo by diplomatické prozrazovat víc, vzhledem k těm, kteří po prvním rychlém přečtení Závěje nepronikli dostatečně do všech fabulačních zákoutí).
Ačkoliv následné líčení Poutníkových intrik proti Matrikářům, Sektě, svému zlému alter-egu vytvořenému Estrogeny i tajemnému Univerzálnímu Hodináři neztrácí nic na spádu a čtivosti, následující děj je velmi nenápadným, ale o to důmyslnějším zrcadlovým obrazem první poloviny; konkrétně obrazem obráceným, nepravým (viz J. Novák: Základy optiky. Praha, 1926.). Střet s Hodinářem, odhalení tajemství nelogické architektury apeironských ulic, odvážný ponor do vlastní minulosti, zabránění vzpouře umělé inteligence, kontakt s podzemní ztracenou civilizací Lemuřanů, interpretaci pozemské historie ve smyslu japonského čajového obřadu a konečně i závěrečnou, naprosto překvapivou pointu jistě nemusím připomínat, protože dozajista zůstávají ještě čerstvé ve čtenářově paměti.
O potížích s vydáním díla se dozvídáme jen útržkovitě z Troutovy korespondence a deníkových záznamů (viz Kilgore Trout: Dopisy sobě, Kilgore Trout: Tajný deník Kilgora Trouta, Mark Frost & Kilgore Trout (posmrtně): Skutečný tajný deník Kilgora Trouta, aneb co prozradily nápisy na zdech toalet). Základ díla byl vytvořen již koncem 30. let. Trout tehdy odnesl rukopis do tehdejšího nejpopulárnějšího SF magazínu Astounding, neboť v té době si ještě bláhově myslel, že to bude právě SF ghetto, které ho pohostinně přijme za svého. U šéfredaktora-Campbella tehdy právě seděl mladý brýlatý student biochemie s výraznými kotletami a probíral s Campbellem jakési tři robotické zakony. Zatímco Trout naslouchal plodné debatě redaktora s kmenovým autorem, uvědomil si, jak nápadně probírané tn robotické zakony připomínají jeho vlastní „Tn zakony pro mutanty a předpisy související‘, tvořící jeden z apendixů knihy.
Ještě než na něj došla řada, zvedl se a odešel zahanbeně domů, aby svůj rukopis podstatně přepracoval. Podruhé se odvážil rukopis nabídnout až na sklonku let padesátých, tentokrát neznámému redaktorovi jedněch kalifornských novin. O tom, jak pochodil, hovoří zřetelně tři záznamy z Troutova deníku:
„15. března. Frank mne nechal odstranit z knihy mé oblíbené mapky a apendixy. Skřípu zuby a škrtám a škrtám.“
„7. května. Mám prý přesunout děj z pouštního prostředí do prostředí arktického. Kvůli tomu musím přepsat bezmála tisíc rukopisných stran. Přepisuji a přemýšlím při tom, kde jsou hranice redaktorských pravomocí.“
„22. listopadu. Závěj definitivně odmítnuta. Frank je pěkné (cenzurováno) a k tomu ještě (cenzurováno)!!!“
Zájemce o necenzurované pasáže odkazuji na Skutečně tajný deník K. T., ke kterému je ovšem třeba mít jisté výhrady ve věrohodnosti citací, pokud nechceme přehodnotit naši představu o Kilgo-ru Troutovi jako o slušném a moudrém člověku.
Tří stým šedesátým osmým svazkem tedy končí Troutiana, jedno z nejobdivuhodnějších těles světové literatury. Vzhledem k tomu, že kolem Troutova díla v průběhu let vyrostla poměrně rozsáhlá sekundární literatura, ať již mluvíme o fundovaných doslovech (viz např. Tečka za dílem mistra. Dcarie, 5, 1994, č. 7.) či o recenzní činnosti odborníků (za všechny jmenujme kupříkladu K. Vonne-guta), zbývá jen položit si poslední otázku: kdo teď všechny ty knihy napíše?
(Nápověda: k odpovědi by vás mohla dovést poznámka pod čarou v devadesátém devátém svazku Troutiany, str. 9.)
Krutá je noc

1
Noc byla chladná a na kořeni jazyka vytvářela nahořklou pachuť. Listy ventilátorů na střechách už dávno znehybněly, smog začal zvolna dosedat na zem. Axel balancoval na obrubníku, v kapse svíral kreditkapsli s posledními dvěma body a čekal, jak přírodní zákony rozhodnou o jejich útratě. První dotek nohy na chodníku znamenal risk jízdy podzemkou, převážení na ulici se rovnalo pěšímu výletu domů městem plus studené večeři z automatu za ušetřené jízdné. V obou případech mohl přijít o život se stejnou pravděpodobností, ale při druhé variantě by alespoň odešel na věčnost s plným žaludkem.
Anebo taky ne.
Na konci ulice se objevila biodrožka a Axel seskočil z obrubníku jednou nohou na ulici a jednou na chodník, aby negoval sázku se sebou samým. Biodrožka byla zadarmo a dilema vyřešila. Takové exoty ale jezdily tak jednou za tři hodiny, takže s ní ve svém algoritmu náhody nepočítal.
Počkal, až se koňský povoz přiblíží, rozhlédl se kolem a vyšvihl se na plošinu. Uvnitř sedělo jen pár lidí, kteří výjimečně nepospíchali, nebo neměli body na něco rychlejšího.
Krátká analýza, pro všechny případy.
Přímo naproti: nejspíš pracovník nočního klubu, vrací se z druhé směny. Každý neon se na jeho křídové kůži odráží jako v celuloidovém plátně. Je cítit kouřem. Narko? Maximálně třetí třída. Potom dva důchodci a vedle nich chlap jako balvan, ten kdyby ti… ne, klid. Je v podmínce, skelné oči do daleka a duše v pekelném ohni. Sekej dobrotu, smrade, a neprošijou ti mozek pětinásobnou dávkou.
Po pravé straně kluk o něco mladší než Axel. Taky skelné oči, ale asi po normální dávce a dobrovolně. Když dokázal vylézt do kabiny, tak je to dobrý. Kus dál od něj mladá holka. Dvacet, dvaadvacet. Podivil se její odvaze pohybovat se sama v noci po městě. Pozoroval odraz jejího obličeje v protějším skle. Nic moc, ale ušla. Možná si všimla jeho pohledu, protože se usmála, právě když se ozvala střelba.
Výstřely vytrhly noc z jejího soukromí, krátké dávky rychlopalné Berrety MK, osm set ran za minutu bez vyměňování zásobníku.
Ulicí hvízdl automobil v plamenech, obsypán motocyklisty jako rojem hřbitovních brouků s černě lesklými krovkami. V zadním okénku auta se míhalo plamenné ústí hlavně. Jeden za druhým se brouci zvráceli dozadu, mrtví a evidentně lidští i přes své kombinézy a hřeby na předloktích, ponechávajíce své krásné lesklé stroje ve zmatené křeči na dlažbě.
Byli jako přízrak. Objevili se a zmizeli s ozónem smrti v klesajícím smogu.
Biodrožka najednou zastavila. Axel se zvedl spolu s ostatními z podlahy a marně se rozhlížel po širokých koňských zádech před vozem. Místo nich jen vzlyky starého drožkáře. Pomalu vystupovali z kabiny.
Kůň ležel na boku s několika očazenými otvory mezi žebry. Naposledy sebou škubl, pohodil hlavou a znehybněl.
„Koníčku, vstávej,“ žadonil drožkář. Ležel vedle těla zvířete a hladil ho třesoucí se rukou. „Bylo nám spolu tak dobře, přece mě neopustíš. Musíme jet dál, tady nemůžeme ležet…“ brebentil pořád dokola. „To přejde, vydrželi jsme už horší věci… koníčku,“ kňoural, i když se mu už prsty začaly bořit do koňského těla, jak se zvíře roztékalo po dlažbě do původní biomasy, ze které bylo vyrobeno.
Do prdele, ulevil si Axel v duchu, teď abych šel přece jenom pěšourem. Ostatní cestující se nejistě vytráceli do neónové tmy.
Dívka, jejíž obraz pozoroval ve skle, šla dál původním směrem a právě zahýbala za roh. Otočila se po něm, nebo se mu to jen zdálo? Vykročil pomalu za ní, aniž by věděl proč. Ten nápad ale nedostal sám.
Ze tmy před ním se oddělil stín a zmizel za stejným rohem. Axel zrychlil krok a při pronikavém výkřiku se dal do běhu.
Muž předloktím levé ruky tiskl dívčin krk ke zdi a pravou se z ní snažil servat šaty. Nebyla to žádná vazba, ale síly měl dost. Dívčin obličej začínal dostávat barvu šedomodrého omítkového podkladu.
Axel se k němu přitočil zezadu a pohladil ho po tváři. Takový nečekaný dotek zabere skoro na každého.
Muž se zarazil a začal se otáčet. Tím ztratil dost času k tomu, aby ho Axel načal kopnutím do ledvin. Otřásl se a vyrazil. Rozehnal se po Axelovi pravačkou, ale příliš velkým obloukem a neměl ani rychlost mladého těla. Axel úder vykryl a ranou na solar protivníka odhodil zpátky ke zdi. Druhým úderem do žaludku ho přirazil k zemi, až pod klouby ucítil obratle.
To stačilo dokonale. Ani nečekal, že to půjde tak rychle. Převrátil nehybné tělo a rychle ho prošacoval. Našel kreditkapsli, ale stejně prázdnou, jako byla ta jeho, takže ji znechuceně odhodil a pohlédl na dívku, která se vzpamatovávala z šoku.
„Dík,“ dostala ze sebe. Hlasivky byly v pořádku, nic vážnějšího to asi nebylo.
„Příště si to rozmysli, než půjdeš v noci ven.“
„Když se budou po nocích toulat takoví ostří hoši jako jsi ty, nemám se čeho bát,“ řekla s náznakem úsměvu. V očích se jí ale mihl obdiv. Potěšilo ho to.
„Jednou se ale může stát, že ostrej hoch nebude zrovna nablízku.“
Šla vedle něj a ani se neohlédla po těle, které za sebou nechali ležet na asfaltu.
„Bydlíš tu blízko?“ zeptala se. „Docela bych si dala panáka.“
„Jdem na panáka.“

2
Svezla se na pohovku a třela si poškrábaná zápěstí.
Axel usedl za terminál, lehkými doteky probudil barevnou hru kontrolek. Stihl to včas, o chvíli později by už ztratil možnost zapojit se do dnešní hry o Pána vesmíru a pracně budovaný postup by byl v tahu. Vyťukal osobní heslo, monitor se rozzářil a Axel cítil, jak ho zve ke vstupu do svého modrého světa s nekonečným horizontem. Uvolnil se, nastupoval klid, bez něhož nebyl život v modrém světě možný, bez něhož by prohrál.
Prohrál by.
Zaklapla by za ním nepropustná brána s nápisem GAME OVER. A v takových hrách operátoři neprohrávají.
Navolil blok MISSION EARTH. Z hlíny se vynořila ruka, svírající zeměkouli, přišel první příkaz.
ENTER YOUR NAME, COMMANDER:
Trhl sebou, když dívka promluvila. Skoro na ni zapomněl.
„Jak se jmenuješ?“
AXEL, vyťukal na terminálu.
„Axel,“ odpověděl.
„Axel,“ opakovala po něm. Vstala, začala se procházet po pokoji a prohlížela si jeho počítačové obrazy na stěnách ve slabé záři modrého světa. „Já jsem Karina. Tos dělal ty?“
„Hm,“ zabručel, zaměstnán klávesnicí.
YOU ARE ALONE. ENEMY: GALACTIC EMPIRE OF 110 PLANETS. FIND THE EMPEROR PLANET AND DESTROY IT. GOOD LUCK, COMMANDER AXEL!
Nápis zmizel a on visel ve vesmírné prázdnotě, sám na bitevní lodi, řítící se vstříc malým, stále se zvětšujícím bodům, planetám nepřátelského impéria. Hned první salvou anihiloval pět nejbližších.
„Teda, s tebou je zábava,“ ozvalo se ze tmy, někde mimo modry svět.
V krátké přestávce mezi dvěma salvami střelil pohledem po obrysu její hubené postavy. Ve světle monitoru vypadala jako duch. Na přezce u pasu se jí zaleskla vrhací hvězdice. Pochyboval, že by s ní uměla zacházet. Takové věci ženy nosily většinou spíš na zastrašení případného útočníka. A většinou jim nebyly moc platné.
„Když jsem byla malá, chtěla jsem se stát malířkou,“ slyšel její hlas. Pořád ještě hleděla na jeho obrazy. „Hrozně dlouho jsem prosila rodiče, aby mi koupili pastelky a skicák. Rodiče se vraceli domů vždycky až pozdě v noci, a tak jsem si celý večer kreslila. Hlavně pohádky nebo naši ulici plnou lidí. Viděla jsem je seshora jako putující tečky. Jednou mi došly papíry ve skicáku a já jsem pokreslila celou stěnu v pokoji. Když se rodiče vrátili, pastelky letěly do popelnice.“
Axel byl plně zaměstnán uhýbáním před torpédy obránců velitelské planety impéria. Jediný způsob, jak uniknout křížové palbě, byl udělit lodi rotaci synchronní s úhlem střel. Podařilo se mu zasáhnout zásobovací raketu.
BRAVO, COMMANDER AXEL. BONUS: 1000. BE CAREFULL!
„Už jsi je všechny postřílel?“
„Skoro,“ odpověděl, aniž by si uvědomil ironii v jejím hlase. „Tamhle nahoře se za chvíli objeví velitelská planeta.“ Chtěl jí předvést mistrovskou hru.
EMPEROR PLANET APPEARED. YOUR TACTIC?
Přemýšlel nad dalším postupem. Byl před nejtěžší etapou boje. Ucítil na ramenou Karininy dlaně a to ho znervózňovalo.
„Byls dobrej. Tam venku.“
„To nic nebylo,“ řekl automaticky, duchem dál v ohnisku bitvy, která rozhodovala o osudu Země.
„Ten chlap byl silnější než ty. Mohl tě zabít.“
YOU MUSTN’T LOOSE, COMMANDER AXEL.
„Jsem operátor. Operátoři neprohrávaj.“
Dívka svěsila ruce podél těla a znovu se posadila na pohovku. Dlouhou chvíli naplňovalo pokoj ticho, doprovázené slabou ozvěnou válečné vřavy v nitru počítače a Axelova mozku.
Ulicí projel osamělý automobil.
„Axeli,“ řekla Karin, jako by zkoušela, jak na jméno zareaguje. „Ty jsi jako kostka ledu. Vlastně není divu, jestli každej večer takhle tvrdneš u počítače. Vsadila bych se, žes ještě neměl žádnou holku.“
Její slova vrátila Axela na okamžik do reality. Jednou v sedmnácti letech na nějakém večírku, když ještě neměl ani vlastní počítač. Byl to rychlý, křečovitý akt na koberci se ženou o deset let starší. Drobky od sušenek škrábající do zad a do předloktí, pach potu a rychlé oddechování, posměšný smích.
Krátká vzpomínka ho téměř stála jeden život. Byl na nejvyšším stupni obtížnosti a střely protivníka pršely jako kapky deště. Krok za krokem se propracovával k cíli, který měl zničit.
ATTENTION, AXEL! EMPEROR PLANET IS NEAR. TIME: T – 22. FUEL: 18. LOCAL SCORE: 7624.
„Máš tu aspoň něco k pití?“ uslyšel Karinu z kuchyně.
„Něco bude v lednici,“ zavolal. „Nalej mi taky.“
Byl rád, že ji sem zavedl. Uvědomil si, jaký je to rozdíl slyšet najednou v tomto bytě hlas jiné lidské bytosti než jen svůj vlastní. Pečlivě navedl svou loď do takového kursu, aby se cílová planeta ustálila v záměrném kříži, a pak odpálil najednou všechna zbývající torpéda. Za mohutných explozí se monitor naplnil blesky a drobnou tříští toho, co bývalo vládnoucí planetou.
BRAVO, COMMANDER AXEL! YOU WON!
Unaveně vstal, protáhl se po dlouhém sezení a rozsvítil. „Karmo?“
Pokoj byl prázdný, vedle pohovky stála nedopitá sklenička. Vypadala osaměle.
Obrazovka mu dál provolávala slávu, ale Axel se necítil jako vítěz.
Nocí za oknem se vznášelo brnkání na kytaru, doprovázené sotva slyšitelným zpěvem: „How could you go when you know how I need you…“
Svět vypadal osaměle.

3
Bod v levém rohu monitoru se pohnul a vytvořil přímku. Ta se rozštěpila do čtverce, ze kterého vzápětí vyrostla krychle. Levá sekce terminálu rozehrála svou tajemnou hru kontrolních světélek, jak si jednotlivé fotodisky přehazovaly mezi sebou dílčí úkony. Při dalším kroku se krychle rozrostla do nepravého tesaraktu.
Až k této operaci se Axel v obrazovce orientoval bez problémů. Se zatajeným dechem dal povel k dalšímu kroku a tesarakt explodoval do čehosi, co by nepřipraveného člověka mohlo připravit o rozum. Ještě mu v hlavě doznívala ozvěna nehlučné exploze, v břiše cítil svírající vakuum a koutkem oka zahlédl kontrolky, jak se vzepjaly v návalu slastné energie a rozsvítily se všechny najednou. Fotodisky se spojily v jedinou bázi.
Nemůže to dělat každý. Viděl operátory, kteří se budou do smrti šourat v županech po zahradách ústavů, protože nevydrželi šok při přechodu na nejvyšší operační rovinu.
Pokaždé ho v takovou chvíli napadne, že jestli vizuální informace dokáže způsobit vážné změny mozkových spojení, bylo by možné počítačem i vraždit. Možná to byl jeden z důvodů, proč před třiceti lety, když ještě nebyl na světě, zrušili interpersonální počítačovou síť. Místo ní se začal rodit Systém, do kterého neměl obyčejný smrtelník přístup. A možná, uvažoval dál, i toto opatření jednou selže. Možná jednou zapnu monitor a objeví se něco, co bude horší než padesátinásobná dávka. Něco, co ze mne udělá nemyslící trosku navěky přibitou pohledem do vlastního monitoru. NĚCO…
Podprogram se rozeběhl a přinutil ho, aby se vzpamatoval, soustředil a pustil do práce. Program prováděl různé řezy toho absurdního mnohostěnu a v jejich struktuře se čas od času objevil fialový bod. Axelovým úkolem bylo přesně určit polohu onoho bodu a vyměnit vadný blok. Stroj s krystalovou inteligencí dokáže nemožné, ale nikdy není schopen zkontrolovat a opravit vlastní kontrolní systém.
Axel neměl tušení, jaké organizaci jeho počítač slouží a kam odvádí optické vlákno výsledky operací, které vždy od dvou do pěti odpoledne zatěžují všechny fotodisky. Kdysi ho to znervózňovalo, snažil se vypátrat, co za tím je, ale stopa se vždy nenávratně ztrácela v nepochopitelném labyrintu Systému.
Do Systému proudily výsledky činnosti výzkumných ústavů, bank a informačních středisek. Jeho síť zajišťovala spojení mezi všemi institucemi, které měly co dělat s informacemi libovolného druhu. To je zhruba všechno, co se o Systému vědělo. Mnohem víc se jen tušilo.
Jednou zahlédl z okna podzemky na zdi nastříkanou větu, zvrácenou v dvojím paradoxu: KDYBY SYSTÉM NEEXISTOVAL, MUSELI BYCHOM SI HO VYMYSLET.
Kontrola vadných bloků je vyčerpávající, nekonečná. Navíc mu připadalo, že fialových bodů je den ode dne víc. V hlavě měl prázdno. Bylo to těžší než šedesát minut sjíždět trojrozměrné Go na nejvyšší stupeň. Nejtíživější ale bylo tušení, že se vždy od dvou do pěti hraje o něco důležitějšího než obvyklé
YOU WON. CONGRATULATIONS. GAME OVER.
Protože tahle hra nikdy nekonči.
V myšlenkách se vrátil ke včerejší dívce. Nechala v něm otisk samoty, kterého se nemohl zbavit. Obraz jejího obličeje se odrážel v monitoru i v prohlubni každé klávesnice.
Současně s pohledem na stěny pokoje zapojil superjemnou grafiku a vyvolal starý grafický program Salvador.
Souřadnice a základní obrysové linie. Oči. Nos a ústa. Krátké vlasy, sčesané dozadu, brada, ušní boltce. Elektrotužka pokrývala snímací desku jednoduchými tahy a program je podle přání dolaďoval, zjemňoval a zvýrazňoval. Teď detaily – stíny pod očima, lesk zorniček… Ne, to není ono. Smazat.
Znovu. Základní linie, oči, nos, rty. Nedařilo se mu to. I když jednotlivé části obličeje odpovídaly, celek vytvářel úplně jinou tvář.
Napadlo ho, jestli počítač dovede žárlit.
„Chceš vědět, kde ji najdeš?“ promluvila najednou Gloriana přes syntetizátor. Bylo to tak nečekané, že se skoro lekl. Málokdy použila akustický výstup jako první.
„Koho?“ zeptal se zbytečně.
„Ji,“ fragment tváře na monitoru zablikal,
„Odkud víš, kde bydlí?“
„Je primární uživatelkou Systému.“
Axel nechápal, jak může jeho počítač vědět, že tu dívku chce najít, když to v této chvíli ještě nevěděl ani on sám. Až když to Gloriana vyslovila, zatoužil znovu se s dívkou setkat. Chtěl ji vidět, nevěděl proč, ale chtěl s ní znovu mluvit. Ještě cítil dotek jejích dlaní a závan vůně kožených šatů a cigaret s narkofiltrem. Potřeboval někoho, komu by na něm záleželo.
„Gloriano, jak jsi přišla na to, že ji chci najít?“
„Nevěděla jsem to. Centrum Systému chce, aby ses s ní setkal. Přepojuji,“
Šlehnutí bičem a hlas jako křišťál:
„Centrum Systému k operátorovi 47 l/G. Prokažte se kartou.“
Axel mechanicky zasunul do štěrbiny kartu a v útrobách počítače to zašustilo.
„Potvrzeno. Operátore 47 l/G, nejpozději do pěti hodin od tohoto okamžiku navážete kontakt s uživatelem Karinou Dormanovou, Šedesátá první ulice, blok H 2725, byt 8. Konec.“
Karinin obraz se měnil, deformoval a rozplétal, až po něm zůstal jen nezřetelný otisk na pozadí anonymní architektury kontrolní sítě.

4
Měl z té schůzky strach jako ze všeho, čemu nerozuměl. Pět hodin je dlouhá doba, ale nestačí k tomu, aby se vyznal v příkazu Centra ke schůzce s Karinou.
Kráčel nazdařbůh ulicemi, z obou stran sevřen barokními fasádami domů, postavených a rekonstruovaných v marné snaze zmírnit civilizační stress velkoměsta. Lidí na chodnících ubývalo, jak je šero zahánělo do jejich vyhřátých a bezpečných domovů. Neony visely nad hlavami chodců jako boží znamení. Lhostejné všem. Některé měly vadný kontakt a poblikávaly do ulice nedešifrovatelná poselství.
Vstoupil do výklenku automatu vystlaného měkce červeným světlem a koupil si kakaový koktejl. (Kreditkapsle znovu naplněná body od starostlivého Systému.) Zaostřeným koncem brčka propíchl fólii, ale obsah byl ještě příliš zmražený, než aby se dal pít. A tak šel dál, zahříval kelímek v dlaních, pohled na blikajících neonech, když se mu v hlavě vynořilo to jméno: Vlado Aronica.
Vlado měl byt i pracovnu v jednom z nejvyšších pater budovy bývalé společnosti CDC. O panoramatická okna se mu z druhé strany tříštil příboj holografického moře. Seděl v nafukovacím křesle v hedvábné nabírané kazajce, v jejímž kožešinovém límci mu mizela spodní polovina obličeje. Bylo mu jedenatřicet a vypadal na padesát. Zbývalo mu ještě pět let života. Vlado Aronica byl programátor.
„Začínat si něco se Systémem,“ promluvil konečně, „je jako podepsat dlužní úpis smrtce.“
Z jeho zvrásněných úst a propadlých očí to znělo přesvědčivě. I když Vlado pro Systém nedělal, působil dojmem, že sám už podobných úpisů podepsal dost.
„Potřeboval jsem body a potřebuju je pořád.“
„Měl ses dát na programování, Axeli. Měl jsi na to buňky. Byl bys teď nad vším tím svinstvem tam dole.“
Nebylo jasné, má-li na mysli labyrint šeřících se ulic, nebo křehký svět skleněných pavučinek sítě dva metry pod městem.
„Co máš proti Systému?“
„Proti Systému samotnému nic. Jde o to, co počítače a jejich sítě udělaly s člověkem.“
„Ale ty sám jsi programátor.“
„Právě. Myslel jsem, že jako programátor budu mimo, že budu prostě dělat programy pro toho, kdo si je objedná, a konec. Ale tak to nejde, když člověk dělá tohle,“ pootočil hlavu ke kybernetickému zázraku, který pokrýval jednu stěnu pracovny, „nemůže stát stranou.“
Vstal, dlouhými kroky přecházel po pokoji a začal mluvit jakoby sám k sobě.
„Všiml sis, jak mluvíš úsporně? Nepovedlo se nám, aby počítače myslely jako my, ale úspěšně se nám daří mluvit a myslet ve zkratce jako počítače. Rodí se čím dál míň dětí, protože jsme si odvykli stýkat se jeden s druhým, mluvit a smát se. Zvykli jsme si na samotu s počítačem.“
„Přednáška skončila, pane profesore? Nevyřizuješ si spíš účty za to, co s tebou ten vznešený život programátora udělal?“
Axel si uvědomil, že tím Vlada zasáhl hlouběji, než chtěl. Jeho přítel se zarazil, stáhl se do sebe a vyčerpaně se znovu posadil. Přebytečný vzduch v křesle unikl se zasyknutím ven.
„Chtěl jsi slyšet, co si o tom myslím,“ zašeptal.
„Ptal jsem se tě, jestli nevíš, o co může jít. A kdo to vlastně je primární uživatel Systému.“
„Primární uživatel Systému, superwiser, je ten, kdo může všechno. Rozhoduje o oběhu informací, může odpojit nebo připojit do sítě kohokoliv kromě jiného superwisera. Superwiser má informace a tím pádem i moc.“
„Jak velkou?“
„Bez problémů může zařídit, abys nikdy neexistoval.“
„Tak to abych si s tou holkou nic nezačínal,“ řekl Axel žertem, ale uvnitř ho zamrazilo.
Rozhovor ho ani trochu neuklidnil a pětihodinová lhůta se krátila. Oba vstali, Vlado mu chtěl podat ruku na rozloučenou, ale včas se zarazil a Axel to přijal s úlevou.
Byl už ve dveřích, když ještě jednou uslyšel Vladův hlas. „Měl jsi se stát programátorem, Axeli.“ Řekl to s nezvyklým smutkem.

O necelou hodinu později, v jiném koute města.
Axel si vybral místo u výkladu, aby mohl čas od času vyhlédnout ven a přesvědčit se, jestli se už nerozsvítilo okno ve třetím patře protějšího domu. Tichá hudba a omamné výpary horkého likéru v poháru ho příjemně ukolébávaly, hluk v baru přestával vnímat, pomalu nacházel ztracený klid. Když prošla kolem, skoro si jí nevšiml. Nechtělo se mu věřit, že by to byla tatáž dívka jako ze včerejšího večera. Ale ona ho také zpozorovala, zastavila se a kývla, ať jde ven.
„Čao, vílo.“
„Ahoj, čekala jsem tě dřív.“ Ne výčitka, ale konstatování.
Nezkušená dívenka byla pryč, stála před ním jako superwiser, role princ a chuďas se obrátila. Pryč byly i její včerejší nevýrazné šaty. Teď měla na sobě dlouhý plášť se zvednutým límcem, černou košili na zip a úzké stříbrné kalhoty s pohyblivými duhovými obrazci. Podle poslední módy byla bosa a na chodidlech měla přilepeny tenké pěnové polštářky, vydávající za chůze při opakovaném stlačování teplo. Dokonalá postindustriální víla.
„Budeš tu stát ještě dlouho, nebo půjdeme nahoru?“ řekla s hlavou skloněnou na stranu.
Byt superwisera se od normálního bytu příliš nelišil, ale možná to ani její byt nebyl. Zajela do plastického křesla, přehodila si pravou nohu přes levou a sloupávala si samolepící polštářky. Po jednom na každém prstu, jeden větší na patě a sedmý na plošce, které Japonci říkají koši.
„Co má znamenat ten příkaz z Centra?“ rozhodl se Axel pro přímý výpad.
„Potřebovala jsem se s tebou sejít a něco ti vysvětlit.“
„Třeba ten včerejšek?“
„Promiň, že jsem tě vodila za nos. Musela jsem si omrknout, jestli je u tebe všechno O.K.“
„Jestli chlapeček dobře jí a chodí včas domů. Systém pečuje o svoje pracovníky vzorově. Takže celé to přepadení byla jenom komedie?“ Vzpomínka na roztékajícího se koně a na kočího, který o své roli nevěděl.
„Nemohla jsem se na tebe prostě nalepit. Důležité bylo, aby všechno vypadalo přirozeně.“
„Přirozeně…“ Cítil se teď za svoje hrdinství trapně. „Kdybych věděl, že si se mnou jenom hrajete, dal bych tomu pořezovi dvojitou lekci.“
„Přestaň už vyvádět. Kdyby Alekos chtěl, zabije tě dřív, než by tvůj počítač sečetl jedna a jedna.“
Autorita a lhostejný chlad jejího hlasu měly na jeho nervy účinek dokonalého sedativa.
„Chtělas mi něco vysvětlit, Karino,“ řekl už klidně. „Co to bylo?“
„Tvoje úloha v Systému. Měl bys ji znát.“
Axel se pokusil o úsměv. „Začíná to zajímavě.“
Vstala a došla si do vedlejšího pokoje pro cigarety. Vrátila se s jednou zapálenou, znovu se uvelebila v prohlubni křesla, nohy natáhla před sebe. Při každém pohybu vytvářely termosenzitivní tekuté krystaly na povrchu jejích kalhot vodopády duhových barev.
„Budu stručná. Stejně jako v každé síti na přenos dat i v našem Systému může dojít občas k úniku informací. V poslední době se ale takové úniky začínají množit, a navíc se objevují právě na místech, kterými procházejí strategicky důležité informace. Vypadá to, že někdo nařezává naše optická vlákna a vykrádá z nich data. Jedinec by to nezvládl, musí to být organizace a vede ji profi haker, který ví, kde se na vlákno napíchnout a za jakou dobu se musí z toho místa vypařit.“
Natáhla kouř do plic a vyslala oblak ke stropu.
„Jeden expert – operátor proto musí kontrolovat síť a podávat hlášení o místech úniku. Expert se jmenuje Axel a sedí právě přede mnou.“
„Takže ta struktura na monitoru… je sám Systém?“
„Přesně tak,“ přikývla. „Architektura Systému, poskládaná do čtyřrozměrné struktury, aby se celý komplex vešel na obrazovku a do paměti.“
„Ale pro koho vlastně Systém pracuje?“ nevydržel to Axel.
„Pro nikoho. Systém slouží výhradně jeho primárním uživatelům. Patří nám celý svět, protože bez informací není nikdo ničím.“
„Hrajete na lidi pěknou boudu. A co prezident? A politické strany?“
„Prezident?“ usmála se. „Nikdy nebyl větší figurkou než po vybudování Systému. Lidé potřebují modly i terče, Axeli. Všechno je jenom přetvářka. Nasazujeme si masky, abychom hráli pro jediného diváka a tím je svět, napsal jeden básník. Masky nám umožňují přežít. I tvoje Gloriana je maska.“
„Co tím myslíš?“ vypálila z něj úzkost otázku.
Zamračila se, jako by řekla něco, co neměla.
„Konečně,“ pronesla zamyšleně, „jednou by ses to stejně dozvěděl. Na Systému je nejdůležitější jeho Centrum, kam vedou všechny vstupy a které řídí celý oběh. Chápeš, že kdyby se hakeři dostali k Centru, byl by konec. To Centrum je Gloriana.“
„Gloriana?“ na chvíli mu to vyrazilo dech. Cítil se oklamán jako dítě, které v mluvícím medvídkovi objeví malou gramodesku. Zavrtěl hlavou. „Dnešek je den velkého poznání.“
„Cože?“
„Nic. Proč jste mi neřekli hned na začátku, že Gloriana je Centrum?“
„Mohl bys znervóznět a přilákat pozornost tamtěch. (Při posledním slově kývla hlavou někam ven do večerního neurčita. Starý zvyk spojovat zločin s tmou.) Abych byla přesnější, Centrum je zalité do betonu ve sklepě vašeho domu a Gloriana je jeho výstup a také jediný možný přímý vstup. Má v sobě také samostatný program výhradně na komunikaci s tebou.“
Její slova dopadala tvrdě jako balvany, ale věta, kterou řekla nakonec, ho potěšila. Jenom jeho.
„Teď už víš všechno,“ ukončila Karina.
Vzal si jednu z jejích cigaret. Nespletl se, byla narko a příjemně elektrizovala nervy. Potřeboval to teď víc než ona. A lze vůbec vědět všechno? – řekl někdo v něm.
„Už se tím netrap,“ dodala, snad v nějakém chvilkovém narkospojení myšlenek.
Koutkem oka zahlédl její terminál, zasvrběly ho prsty ke hře, ale teď na to nebyla ta pravá chvíle.
Mlčeli.
„Tak abych šel,“ ozval se jako první.
„Můžeš tu zůstat přes noc.“
Měl chuť odejít, jenže to bylo přes půl města a byla noc. Vyhlédl z okna. Z baru se vytráceli poslední hosté a rychle mizeli v útrobách domů.
„Chtěla bych, abys zůstal.“
„To řekla Karina, ne superwiser?“
Zůstala klidná.
„Ty musíš být strašně sám, Axeli. Miloval jsi někdy někoho?“
Lehce zavrtěl hlavou. Dole zaplála na rozích domů červená světla, smogové ventilátory dostaly osobní volno.
Za sebou uslyšel vysoký zvuk, jako když se stáhne zip u košile, na zádech ucítil dvojdotek jejích prsou, na krku horký dech.
Zádové svaly se mu napjaly, znovu zavrtěl hlavou. „Prosím tě, ne. Ještě ne.“
„Proč? Kdybych neznala tvoje materiály, myslela bych, že jsi…“
„Nejsem horník.“ Odvrátil se od propasti noční ulice k jejímu napůl odkrytému tělu. „Antropofobie.“
Koutky se jí zavlnily úsměvem, ale v očích měla lítost. Ten pohled Axel nenáviděl.
„Mohlo mě to napadnout. U operátora. Ale toho se můžeš zbavit.“
„Já vím. Chtěla bys mi pomoct?“
Pohlédla mu do očí. „Chtěla.“
„Nebudeš pospíchat?“ vrátil jí pohled.
Uchopila ho za ruku. Vložila si jeho ukazováček do jamky mezi klíčními kostmi. Chvíli počkala, aby si zvykl, pak ho zkušeným pohybem vedla dolů a začala tak zdlouhavou, ale účinnou terapii.
Blížila se půlnoc a Axel ve vlnách cítil, jak strach z doteku cizího těla mizí a nahrazuje jej něco úplně nového.

6
Byl zavinutý do peřiny a polštářů v koutě postele a bránil se dotěrné vzpomínce na obzor, která v něm vyvolávala závratě. Obklopen věcmi, vklíněn do jejich vnitřních prostorů, cítil v takových chvílích bezpečí, ale nedovedl se zbavit pocitu šedivé prázdnoty.
Gloriana si meditovala nad úkoly Systému. Karina neodpovídala na volací kód a jiné přátele k zahnání samoty vlastně neměl, pokud nebude počítat několik známých z barů a automatů vždy ochotných za dvě skleničky vyslechnout všechny starosti světa.
I povinná kontrolní služba se zdála delší než bývala, práce ho nudila. Pomyslel si, že jestli všechno fialové ve spleti kanálů je napíchnuté vlákno, pak Systém bojuje o holý život. Systém teď pro něj zosobňovala Karina a jemu připadalo, že se jí někdo napíchává do žil. Práce skončila, ale váhal s vypnutím počítače.
„Gloriano?“ oslovil ji tiše.
„Ano?“
„Nevypínej ještě. Chtěl bych si s tebou chvíli povídat.“
„Mám teď práci, Axeli. O čem sis chtěl povídat?“
„Jen tak. Prostě… vlastně nevím o čem. Promiň, že jsem tě zdržel.“
„To nic, Axeli. Zítra.“
„Tak zítra, Gloriano.“
Vyběhl z domu a zamířil rovnou do Věčného ráje. Nesourodá drúza velká jako dva obchodní domy, složená výhradně z hracích automatů. Jeden z nejbohatších podniků ve městě. Jedině v okolí Věčného ráje bylo i v noci světlo jako ve dne. Automaty zajišťovaly dokonalou iluzi, naprostý únik ze světa. Přesně to Axel potřeboval. Obětoval celou kreditkapsli a ponořil se do světa nebytí. Dokonalý únik před sebou samým.
Probudili ho až večer před zavírací dobou.
Zbyl tu jako poslední návštěvník. Chvíli se nemohl zorientovat, tělo ho bolelo od ztrnulé polohy v křesle. Podali mu jeho vyprázdněnou kreditku.
Cestou domů lovil v paměti útržky z poslední hry. Ležel kdesi na dně skalní rokle, ztratil všechny životy a kruh napřažených kopí se zužoval.
Vešel do bytu a hned to vycítil. Byl zvyklý na chvění elektromagnetického pole kolem Gloriany, teď se toto chvění pod hranicemi smyslů mísilo ještě s jiným, pronikavějším. Kdyby se v té chvíli dal na útěk, měl ještě naději uniknout.
Místo toho zavřel tiše dveře a prošel po špičkách do vedlejšího pokoje. Tam stál přímo uprostřed místnosti kyberoid.
Když byl Axel malý kluk, viděl ležet na chodníku člověka. Bylo už skoro po něm, snažil se ještě mluvit a na rtech mu bublala krev. Břicho měl otevřené dokořán.
„Proč jsou tak rychlý? Kurvačips, proč jsou tak zatraceně rychlý?“
Tehdy si myslel, že ten muž mluví o autech.
O kyberoidech se dozvěděl až za několik měsíců, kdy už o nich věděl každý. Děti z nich vůbec neměly panickou hrůzu, jak se rodiče báli, málokdo ostatně kyberoida viděl na vlastní oči. Hra „Na kyberoida“ patřila v jedné době mezi nejoblíbenější.
První vznikli náhodně během pokusů v laboratořích Genetechu při výzkumu trojrozměrného ukládání monomolekulárních proteinových vrstev pro výrobu biočipů. Lidé tu nákazu chytli zřejmě neopatrností při manipulaci s aktivními kmeny, a když se na to přišlo, nedalo se už nic dělat. Byli lidmi nanejvýš ze dvou čtvrtin. Pro jistotu je všechny pozabíjeli a další výzkum převzala armáda, ale to už Genetech vyprodukoval dalších osm kyberoidů a dal je za královskou sumu do oběhu. Všechny je odkoupily organizace, o nichž nikdo nikdy neslyšel.
Stali se experty přes hardware a zabíjení.
Když vám kyberoid pokyne, abyste si sedli do křesla, uděláte to, i kdyby tam žádné křeslo nebylo.
Axel se posadil a návštěvník se usmál.
Byl vyšší postavy, světlé uhlazené vlasy a stejně jako ostatní byl při normálních pohybech skoro k nerozeznání od člověka.
„Půjdem k věci, čipsi. Co mi povíš o Centru Systému?“ Hlasivky nebyly uzpůsobeny tak rychlé frekvenci, mluvil kolísavým dětským hlasem, což by za jiných okolností působilo humorně.
Po chvíli oboustranného mlčení se mu v ruce objevil předmět připomínající magnetosyntezátor, ale mohl to být i mučicí nástroj třetí generace.
Tehdy se Axel pokusil o zoufalý útok. Nezpozoroval, že by se kyberoid pohnul, ale dva údery ho přirazily zpátky do křesla. V boku ho píchalo a byl v lehkém šoku. Jak je možné úspěšně zaútočit na kyberoida, který má místo synapsí kybernetickou strukturu a vidí svět jako ve zpomaleném filmu? Jedině stát se sám kyberoidem, a to Axel nebyl.
Čekal teď nové otázky, čekal mučení a ptal se sám sebe, kolik toho asi vydrží, než vyklopí celou pravdu. Ale nic takového se nedělo.
Tři krátká vbodnutí do zátylku.
A kyberoid věděl všechno.
„No to je trefa.“ S úctou zahvízdl a přistoupil ke Glorianě.
Axelův obličej přelétl stín vzteku, když se kyberoid posadil před terminál a pohladil prsty klávesnici. Pak pootočil vrchní panel a otevřel kryt, Axel zaťal zuby, ale nepohnul se z místa.
Kyberoid vychutnával svou převahu. Oči mu svítily, když řekl: „Krásnou společnici v samotě sis vybral, Axeli. Takhle obnažená vypadá ještě líp.“ Sklonil se k mozaice optotranzistorů a nasál nosem vzduch. „Je v ní něco elektrizujícího. A tys neměl donedávna ani páru, na čem tady po nocích hraješ ty svoje STAR WARS.“
Postavil přístroj na koberec a vytáhl z něj dva konektory s vlasovým kontaktem. „Na jaké vznešené dámě. Jen ji dostat na lopatky.“ Rychlými, přesnými pohyby se konektory dotýkal jednotlivých vývodů, dokud nenašel ty správné. Teprve pak počítač zapnul. Glorianino oko modře zazářilo.
„Takže nejdřív najdem Karinu.“
Ruka mu jen zatancovala nad klávesnicí, ale přesto musel v tom zlomku sekundy stisknout alespoň deset kláves, protože na obrazovce se začala odvíjet banka adres. Poslední patřila samozřejmě Karině.
„Karinu nechtě na pokoji!“
Kyberoid zachrčel smíchem. „Aronica měl pravdu, že jsi pošuk. Neškodnej pošuk, povídal. Jasně, že se nám hodí víc živá a pod kontrolou. Ale tebe, čipsi, jestli tě nechám naživu, ta ženská potopí jako prvního.“
Optické vlákno zajistilo spojení okamžitě.
„Prosím,“ ozval se z reproduktoru její hlas. Axelovi ihned připadla absurdní myšlenka, že by ho ten hlas mohl zradit, nebo dokonce zlikvidovat. To by Karina nedovedla.
„Tady je Axel,“ vymačkal kyberoid na klávesnici.
„Axeli! Stalo se něco? Zkoušela jsem se tě dovolat.“
„Karino, potřebuji spojení s Centrem. Je to nutné,“ vyťukával kyberoid.
„To nebude jednoduché. Můžu ti dát spojení jedině v případě, že by na tom závisela další existence Centra. A proč vlastně nepoužíváš mikrofon?“
„To s tím souvisí. Asi jsem našel toho, kdo vykrádá Systém. Nemůžu riskovat mluvit nahlas. Mám strach.“
Chvíli bylo ticho.
„Tak já uvolním tvůj kanál a dám Centru zprávu.“
Jako by se jí zachvěl hlas.
„Centrum Systému k operátorovi 47 l/G. Prokažte se kartou.“
Kyberoid jen mlčky vzhlédl.
Axel mu ji podal. Nitro počítače ochutnalo jeho kód a odstranilo poslední blokády. Reproduktor kupodivu promluvil hlasem Gloriany. Hra byla zřejmě u konce.
„Axeli, jsi to opravdu ty? Zdá se mi, že tu je někdo jiný. Promluv do mikrofonu.“
Kyberoid i teď jen ukázal očima.
„Ano, jsem to já, Gloriano,“ vyrazil ze sebe Axel.
„Axeli, mluvím k tobě naposledy. Karina prozradila radě superwiserů, že tě částečně zasvětila. Teď už ví, že udělala chybu. Nikdo tě nekryje, hakeři tě mohou kdykoliv dostat. Rada rozhodla, že to riziko je větši než život jednoho expert – operátora a Karina s tím souhlasila. A musím s tím souhlasit i já. Říkám ti to, abys věděl proč. Sbohem.“
Chvíli Axel nevěděl, co se vlastně stalo, všechno to proběhlo tak rychle. Kyberoid zaječel vysokým hlasem, vymrštil ruku k vypínači, ale tentokrát měl proti sobě skutečné kybernetické obvody a těm se vyrovnat nemohl. Ruka v půlce pohybu strnula a klesla dolů. Krátce vydechl a padl zpět do křesla, pohledem skelných očí přikován k obrazovce. Byl mrtvý.
Axel, který stál celou tu dobu za počítačem a na obrazovku neviděl, si teprve teď postupně uvědomoval, na CO asi mrtvola před ním upírá oči. I graficky zprostředkovaná informace může vraždit…
Sklopil oči, aby nezahlédl ani odlesk obrazovky ve vytřeštěných zorničkách a poklekl ke kyberoidově přístroji. Pořád ještě byl napojený na jeho počítač. Axel nevěděl, co ten přístroj způsobí, ale něco způsobit musel.
Po zapnutí se zdánlivě nestalo nic. Z reproduktoru vyrazilo ostré zahvízdnutí přecházející do ultrazvuku a obrazovka zhasla. Axel po dlouhé době ucítil v bytě absolutní ticho, ticho bez elektromagnetických šelestů předávaných informací. Ticho, jako když někdo umře.
Sbohem, Gloriano. Sbohem, Karino.

7
Vyšel na chodbu a oddělil od sebe dveřmi a dvojitým zámkem ty dvě zvláštní kybernetické struktury uvnitř v pokoji, hledící si tváří v tvář, nyní obě vypnuté a nehybné.
Ulice ho přijala vlídně, s pochopením pro všechny, jejichž vlastní strach je silnější než klesající smog, nesla ho svou kašírovanou iluzí pod zčernalými římsami, pocákanými umělohmotným holubím trusem, občas kolem omláceného auta, jehož majitel si ušetřil pár litříků benzínu; dva metry pod dlažbou odumíralo ještě jedno město, upředené ze skleněných vláken; nad hlavou zahučí po své visuté supravodivé dráze frízportní kabina, na chvíli rozruší propracovaný obraz města předminulého století a zamíří do periférie za obzorem, kde už se zase kašle na civilizační šok a domy se vytahují k nebi; šel kolem zakrytých oken, za kterými se lidé pokoušeli milovat a vysílali své štěstí do noci mezi rámem okna a nedoléhajícím závěsem, ale častěji seděli proti sobě v protějších koutech zhasnutého pokoje a marně vymýšleli větu, která ještě nebyla v dlouhých nočních dialozích řečena, byli mlčenlivější než šedé figuríny postávající ve výkladech, po kolena zabořeny do zmačkaného igelitu, figuríny, které to všechno vidí, ale nemohou se tomu zasmát a osamělý chodec, který by se zasmát mohl, to neudělá.
Zastavil se až před vchodem do podzemky. Nahmátl v kapse kreditku a hodil si čips nebo nic, jestli to má risknout a vstoupit na ubíhající eskalátor.
Ale to všechno tady už jednou bylo, pomyslel si. Stejný vchod do podzemí, nerozhodné balancování na okraji obrubníku, stejně krutá noc. Svět se otočil a vrátil se do původního stavu, jen mně přidal další zkušenost a obral o jedinou lásku a chuť žít dál. Jsem osamělejší než kdy předtím, na srdci krystalizuje nová vrstva jinovatky.
Vím, že Glorianu jsem ztratil navždy.
Ani se nepodíval, jakou stranou mu kreditkapsle dopadla na dlaň. Vkročil na pojízdné schody a nechal se jimi pomalu unášet dolů.
Dolů.