Náboje nikdy nedojdou

Achmanov, Michail

Jmenuje se Petr Deutsch a má velmi zajímavé povolání. Je Zabíječem. Jeho práce je spojená s nočními hlídkami, zahraničními cestami a pátráním po všemožných vrazích, násilnících, darebácích všech možných druhů, kteří jsou přesvědčeni, že mohou cokoli. Má právo je i popravit. Tedy v případě, že jsou to upíři. A těch je nejen v Rusku čím dál tím víc a mají čím dál tím větší moc.

Teď jsem si měl vzpomenout na naše heslo: Sine ira et studio, tedy Klidně a nestranně… Na to jsem však byl příliš rozčilený! Kopl jsem do dveří, vskočil do místnosti, přiložil zbraň k rameni a vystřelil. Mířil jsem Paškovi na koleno, abych ho zbavil pohyblivosti, ale monstrum bylo rychlejší než kulka. Nevím, jak se mu to podařilo, uskočil stranou, a i když se nestačil schovat za postelí, zřejmě neutrpěl žádnou úhonu.

„Grrr,“ zařvala moje zbraň. „Grrr… Grrr…“

Zvonivě se rozlétlo zrcadlo a na zem spadl lustr, sražený z háku. Kulka vyrazila část okenního rámu. Další kulky proděravěly strop i stěny, postel a ženu tam ležící, přesněji řečeno to, co z ní zůstalo. Ale Čurikov byl stále nezraněný. Mrskal sebou po pokoji, jako gigantický pavouk, z rohu do rohu, nahoru, dolů… Jeho pohyby byly tak rychlé, tak nečekané, že jsem ho nestačil sledovat. Rachotící sheffield ho ke mně nepouštěl. Stejně nehodlal utéct. Nelezl ani k oknu, ani ke dveřím. Vypadalo to, že jsme se mlčky dohodli: Odtud vyjde ven živý jenom jeden.

Michail Achmanov

Náboje nikdy nedojdou

Michail Achmanov: Náboje nikdy nedojdou

Михаил Ахманов © Патроны не кончаются никогда

Translation © 2009 Vlado Ríša

Illustration © 2009 Karel Zeman

Publisher © 2010 Klub Julese Vernea Praha

ISBN 978-80-87246-24-5

Náboje nikdy nedojdou

V poslední době jenom lenoch nepíše o upírech.

Z článku reportéra V. Razunajeva publikovaném

v týdeníku „Krev národa“.

1. kapitola

Hadí hnízdo

Byl to mládežnický klub. Nepatřil k těm nejpřepychovějším, ale přece jen to nebyla ta nejzaplivanější žumpa. Hadí hnízdo střední jakosti – taneční cajdáky, jednorucí banditi, sex na hajzlu, chlast a samozřejmě fet. Kdysi tady, v solidní budově na Gruzínské hrázi, byla prodejna pelmeňí, hned vedle pošta a knihkupectví. Teď je tam klub Dávka. Z pošty tu zůstala veranda, která je o tři schody výš než okolí, a pevné dveře, z prodejny nezničitelná vůně zavařeniny a z knihkupectví vůbec nic. To se jmenovalo Pochodeň, nebo něco v tom smyslu… „Jak krátká je cesta od světla ke tmě!“ Vylezl jsem z broučka, upravil si plášť a snažil se, aby mi železo příliš neřinčelo. Bylo kolem dvanácté, ale svítila jenom okna Dávky. V činžácích kolem nebylo vidět ani světýlko, podjezdy byly pusté, ani jediného chodce jste nezahlédli. Byli poučeni hořkými zkušenostmi a necourají se venku. Kromě Vlada který se schovával u popelnic, tu nebyla ani noha. Práci si u mě objednal poslanec Bulyga, který si tak chtěl zvýšit rejtyng před volbami. Předpokládám, že místní obyvatelé už mu vykecali do hlavy díru. Co se dá k tomu říct? Děti nemohou jít ani na dvůr, školáky a ženské musí doprovázet konvoj. Ani leckterý svalnatý chlap nevydrží vcelku v takovém sousedství. Dokonce ani ve vlastním bytě s mříží na oknech a železnými dveřmi není bezpečno.

Pomalu jsem zamířil ke schodům. Nad nimi visela neonová reklama – šťabajzna se tam vlnila v břišním tanci. Všechno poblikává, září, holka kroutí zadkem i ceckama přitažlivě pohazuje. Samozřejmě, že mrká na okolí! Prý, zastavte se, chlapečci, ukážu vám toho ještě mnohem víc. Samozřejmě, že ukáže, o tom není nejmenších pochyb! Tlamu ukáže s palcovými tesáky!

Vlad se odlepil od popelnice a velice uctivě se ke mně začal přibližovat. Byl plně vyzbrojený: kamera za uchem, druhá na zápěstí, pod bundou a svetrem magnetofony. Límec mu odstával, na sto procent si na krk navlékl stříbrnou obruč. Snad dvacetkrát jsem mu vysvětloval, že je to nesmysl, úplná pitomost, ale Vlad je neprůstřelný. Tvrdohlavý osel! Ale jinak je to pohodový parťák. Samozřejmě, že to není kat, nepotřebuju žádnou pomoc v tomhle smyslu, ale v mém řemesle jsou neméně potřebné perfektní zúčtovací dokumenty, právě tak jako samotná akce. Všechny ty předpisy a zákony o prodejných a hnusných stvořeních. Uhneš jen kousek za hranice zákona a můžeš se rozloučit s patentem.

Ve dveřích stál držkoun, žádný druhotný iniciát, ale normální přisluhovač. Do půli těla nahý s vynalézavým tetováním na břiše – drak, který měl místo hadí hlavy lebku s vyceněnými zuby. Pačesy měl dlouhé a očka zamžená. Na krku měl zřetelnou značku – pár rudých teček na krkavici.

Zastoupil mi cestu.

„Kam se hrneš, troubo?! Co tady chceš?“

„Můžeš hádat třikrát, blbečku,“ odpověděl jsem a majznul ho do brady.

Maníkovi se protočily panenky, kviknul a šlehl sebou na schody. Skopnul jsem ho z verandy, pootevřel dveře, vešel dovnitř a rozhlédl se. Zábava byla v plném proudu, někdo se cpal do chorovodu, jiný chlastal a žral, další v pohodě odpočíval pod stolem. Muzika duní, až se stěny třesou, holky tančí nahoře bez, na pódiích striptérky se vlní u tyčí. Zelené jim visí z podvazků a kluci jim tam cpou další, jen aby si mohli sáhnout na jemné masíčko. Co se týká mě a Vlada – absolutně si nás nevšímají.

Vlad mi funěl za zády.

„Vidíš tamty? Kde jsou?“

Oči mám jedinečné a čich perfektní.

„Barman a ti dva u sloupu. Náhodný párek, přišli se sem nakrmit. A vpravo u automatů ti zdejší, to jsou také naši klienti. Baba s žetony a s ní je chlap, ten držkatec u závěsu…“

Vlad je natáčí.

„Jsou to iniciáti?“

„Jasně. Prvotní by nás vyčmuchali už u vchodu,“ přimhouřil jsem oči a začal vybírat vhodnou pozici. „Takže takhle, parťáku… Zalez do kouta a zataj dech. Buď připravený.“

„Rozkaz, sire! Budu se snažit, sire! Pinta krve pro vás, sire!“

Vlad zmizel. Držkatec domlouval obchod s nějakým maníkem. Přemluvil ho, odhrnul závěs a někam ho táhl. Dá se předpokládat, že do nějakého soukromého, intimního pokojíku. Mravy jsou tady prosté: když nemáš love, neblbni. Dá se tady taky platit v naturáliích. Obvykle panák krve za dávku.

Začal jsem se prodírat houštinou upocených těl. Kruhy v nosu i uších, další dírky v pupících. V nich se natřásají různé přívěsky. Zuby i nehty nabarvené na černo. V obočí a rtech toho mají navěšeného taky dost a dost. Někdo má úplně vyholenou hlavu, jiný kohoutí hřeben.

Tetování na všech možných místech, jsou vidět díky letnímu vedru a skrovnému oblečení. Ve svém plášti jsem vypadal jako vrána v bažantím hejnu, ale zájem jsem moc velkej nevzbudil. Jako obvykle mě brali jako výběrčího výpalného.

Prodral jsem se k pódiu, kde se vlnila striptérka. Štípl jsem ji do měkkého. To je také privilegium výběrčího, štípat do jakýchkoli zadků a koziček.

Holka vyjekla.

„Slez, smažko! Už by to mohlo stačit!“

Shodil jsem ji přímo do rukou kluků, kteří se kroutili přímo u pódia, a vylezl na něj. Výhled odtud byl fantastický: barman, dvě kreatury u sloupu, krysa s žetony a pátý, zchátralý křapík, který se znovu objevil a právě postával u hracích automatů. Cítil jsem emanaci každého z nich.

Tak jsem se nějak zamyslel.

„Křapík je v sálu a kluk je kde?… Ten kluk, kterého odvedli za závěs?… Vzal si od něj panáka a pak mu měli dát žetony, nebo fet… Ale kluk tu není! Komu ho tam ten držkatec nechal? A proč?… Mohl bych si zapřemýšlet na tohle téma ale jak se říká: Frajerova chamtivost zahubila pět klientů. Je to vše! Mám je jako na dlani… Střílej!“

Vystřelil jsem. Tedy, nejdřív jsem vytáhl zpod pláště luparu neboli můj věrný, zkrácený sheffield, opřel jsem si ho do ramene a vystřelil.

„B-bum!“ potichu řekla zbraň a barmanova hlava se rozlétla na krvavé cucky.

„B-bum, b-bum!“ dvě stvůry u sloupu se zřítily na podlahu.

„B-bum!“ bába s žetony spadla ze židle.

„B-bum!“ držkatcův mozek pocákal šedivou hmotou hrací automat.

Střílel jsem klientům do hlavy, přesněji řečeno mezi oči, aby špičáky zůstaly celé. Zabíjet upíry se musí umět, mají neskutečnou životaschopnost a regenerace jim jde až děsivě rychle. Stává se, že po mnohačetných zraněních, jsou schopni si to vyřídit se Zabíječem nejen prvotní, ale i iniciáti. Do hlavy! Jenom do hlavy, vážení! Aby se mozek rozlétl na všechny strany jako fontána.

V sále se zdvihl řev a pištění. Veselí skončilo, dav převracel stoly i židle. Lidi se vrhli k východu a pětice vyhazovačů se naopak řítila k pódiu. Neměl jsem právo zabíjet přisluhovače, takové už jsou zákony v naší demokratické zemi. Jednoho jsem nakopl do spodní čelisti, druhého jsem fláknul pažbou pušky a potom jsem rozevřel plášť a ukázal zbylé trojici své hračky. Měl jsem tam šurikeny, házecí nože, kus železné trubky, řemdih a samozřejmě meč. Byla to poctivá japonská katana.

Vystřízlivěli.

Vrhali na mě zlobné, baziliščí pohledy, ale začali couvat ke dveřím. Udělali dobře: jejich práce byla u konce. Pětice zrůd byla mrtvá, publikum zdrhlo, jenom vůně a zvuky připomínaly bývalou náladu. Byla cítit pelmeňová zavařenina, pot a alkohol. Hudební automat vyhrával cosi osvěžujícího.

„B-bum!“ vpálil jsem do něj kulku a hudba zmlkla.

Cítil jsem se jako vítěz. Akce proběhla jako po másle – žádné zbytečné mrtvoly, ani zbytečné škody na majetku, dokonce i skla vydržela. Mohl jsem počítat s prémiemi, i když, abych pravdu řekl, můj nájemce Bulyga byl dost skoupý. V pustém sálu vládlo ticho a pohoda, u stropu tiše blikala různobarevná světla a trochu slyšitelně vrčela Vladova kamera.

Čistá práce! Krása! Za okny už bylo slyšet vzdálené vytí sirén. To k nám pospíchali policajti.

„Teď sepíšeme protokoly,“ pomyslel jsem si, „připojíme k němu video a…“

Závěs, ve vzdáleném rohu, sebou škubl. Cosi tmavého, co se podobalo ohromnému krabovi s roztaženými klepety, proletělo nad podlahou v bleskurychlém skoku.

„Tak to je šestý klient…,“ blesklo mi hlavou.

Za ten okamžik jsem si nestačil prohlédnout tvář a tlamu té nestvůry, nebylo to však zapotřebí. Viděl jsem jejich držky a zuby ze všech možných úhlů. Nestvůra se ke mně řítila rychlostí vystřelené kulky, neměl jsem čas zamířit, takže jsem vystřelil na náhodu a zcela evidentně jsem minul.

V následujícím okamžiku mě strašná rána smetla z pódia, zbraň odletěla stranou a kousíček od hrdla mi cvakly zuby.

Minul opravdu jen o vlásek, jeden špičák mi poškrábal kůži kousek od krkavice. Zmítáme se mezi rozbitým nábytkem, on nahoře a já dole. Kus trubky se mi zaryl do žeber, nože a katana mě tlačily do břicha. Všechen můj arsenál mi byl k ničemu, protože jsem ho neměl čím vytáhnout. Oběma rukama jsem se opíral o čelisti monstra a cítil, jak mi jeho drápy pronikají pláštěm a rvou kůži. Byl neuvěřitelně silný, musel se právě napít. Jako objekt vhodný k obědu jsem ho nelákal, nezachtělo se mu mojí krve, žíznil po smrti vraha svých dětí. Takový je instinkt všech prvotních a ti, co ho nedokážou ovládat, jsou ti nejnebezpečnější.

A tenhle to nedokázal. Měl šílené oči bez nejmenší známky rozumu, byly to oči zvířete, ne člověka. Mimochodem, s rodem sapiens neměl nic společného. V tom je rozdíl mezi vlkodlakem a zločincem. Ten druhý, ať už je jakýmkoli zlodějem, je naším bratrem. Zatímco u toho prvního jsme jenom nižším článkem potravního řetězce. Asi tak přibližně jako pro nás krávy.

Nicméně jsou krávy a také hodně velcí, trkaví býci. Držel jsem jeho čelist levičkou, na okamžik jsem oslabil tlak pravou rukou a praštil ho do lícní kosti náramkem, který mi obtáčel zápěstí.

Úder to byl slaboučký, ale pružina spustila a vyhodila mi do dlaně ostrý břit. Vrazil jsem ho bestii do krku a škubl směrem k sobě, až jsem jí prořízl hrdlo. Sevření povolilo. Neumřela však. Jako před tím po mně natahovala svoji hnusnou držku a rána na krku vypadala jako druhá ústa, ohromná a přeplněná chlístající krví.

Převrátil jsem ji na záda osedlal si ji a konečně dosáhl na katanu. Vteřina a bylo to hotové. Hlava i tělo se rázem osamostatnily. Takové upíry mám rád.

Zvedl jsem se a trochu se při tom potácel. Setřel jsem si z tváře krvavou břečku. Potom jsem strčil ruku do kapsy, vytáhl kleště a vylomil mu horní pravý špičák. Dva centimetry… Není to ten největší v mé sbírce, ale přesto je působivý. Ostrý, bílý, podobá se vybroušenému krystalu křemene.

„Nejseš raněný,“ uslyšel jsem hlas za zády.

Otočil jsem se.

„Všechno je ťip-ťop. Rvačku jsi nafilmoval, parťáku?“

„Samo, šéfe,“ Vladovy kamery tiše cvrlikaly.

Najednou se zašklebil a nostalgicky pronesl:

„Byla krásná, vědma jedna! Proč dává bůh krásu takovým prokletým stvůrám… Nebo se o to postaral ďábel?“

Zamrkal jsem. Přede mnou na špinavé, zašlapané podlaze, ležela nahá žena. Maličká pevná prsa s růžovými bradavkami, štíhlé pružné tělo, dlouhé, ladné nohy. Pak nesmyslná čára – pahýl krku s přeťatou páteří. Odkulivší se hlavu věnčila aureola černých vlasů, z nádherné tváře zmizel výraz sveřeposti, teď vypadala klidně a vyrovnaně. Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty… Horní byl zkrvavený tam, kde jsem vylomil špičák.

„Kde je teď? V pekle?“ zeptal se Vlad. „Myslíš si něco takového, Petře?“

Neměl jsem čas říct mu vlastní názor. S rachotem se rozlétly vchodové dveře a dovnitř vtrhla přepadová jednotka. Minimálně tucet kukláků v neprůstřelných vestách, náramenících, se samopaly v rukách. Za bojováky pochodoval můj dobrý známý komisař Fursej z mravnostní policie. Za ním se táhly nižší hodnosti a taky experti. Všichni měli zakyslé držky, bylo jim jasné, že podnik je zlikvidovaný a že z tohohle krmelce už nic kapat nebude.

„Tak-tak,“ zabručel Fursej, když přejel pohledem místnost. „Tak co to tady máme, kolegové? Osm mrtvolek a s nimi herr Peter Deutsch, náš vykonavatel spravedlnosti. Jako vždycky v tratolišti krve… Mám pocit, že se rozloučí s licencí!“

„Mrtvol je jenom šest a nejsou to lidi,“ upřesnil jsem. „Jsou to moji klienti! Prověřte si to, pane komisaři.“

Jako kdyby chtěli potvrdit moje slova, oba vyhazovači, které jsem polaskal pažbou a botou, se pohnuli. Komisař mrkl na své podřízené, ti uchopili držkatce za nohy a vytáhli je na ulici. Přece jen to jsou svědci!

Zacvrlikala Vladova kamera

„Okamžitě zastavte natáčení!“ houkl Fursej. „Co je to za hnidu?!“

„Jako kdybyste mě nepoznal… Razuvajev, reportér novin ‚Krev národa‘!“ hrdě mu oznámil Vlad a ukázal svůj žurnalistický odznak. „Kroťte se, komisaři! Zákon o svobodě tisku zatím ještě nikdo nezrušil.“

„Opravdu?“ Fursej se podíval na své podřízené a ti zamračeně kývli. „V tom případě natáčej, novináříčku, ale nehýbej se z místa. Ani ty, Zabíječi! Tohle už patří mně! Přitáhněte sem mrtvoly!“

Odplivl si na podlahu a jeho podřízení k němu začali snášet mrtvoly. Všechno to bylo divadýlko určené pro idioty. Fursej věděl, že jsem neporušil pravidla, ale jako každý boss ze silového rezortu chtěl demonstrovat svoji moc a příkrost. Oba jsme věděli ještě něco: z téhleté Dávky šly úplatky na policii, a ne zrovna malé. Co je dobrodiním pro místní obyvatele, to je pro policajty ostrá kudla do zad. Ale s tím si bude muset poradit poslanec Bulyga

„Doklady! Sem a rychle!“

Fursej nastavil ruku a já jsem do ní vložil kontrakt a svůj odznak. Na ten se ani nepodíval, očima se vpil do kontraktu, přečetl si jméno najímatele a rázem zkrotl. Bulyga je významná figura, člen moskevského zastupitelstva za stranu Čisté ruce, a je to protivník Legalizace. Na takového podfukáře si netroufne.

„Křišťálek…,“ odfrkl si zjevně rozčarovaný komisař, když mi vracel papíry. „Dobře! Podíváme se, koho jsi to zamordoval, mister Deutsch.“

„Zcela výhradně nepřátele národa, Fursej-san,“ odpověděl jsem.

„To si prověříme. Jestli nebude něco v pořádku, tak z tebe stáhnu kůži. Z tebe taky!“ Píchl prstem Vlada do hrudníku. „Moje slovo je jako bankovní směnka!“

„Svoboda tisku!“ vypískl můj partner.

„Mlčet! Dostaneš svoji svobodu a ještě k tomu misku panádlové polívky z plesnivých chlebových kůrek jako přídavek,“ komisař se sveřepě zasmál a v tom okamžiku vypadal jako upír. „Lékař a fotograf jsou přítomni? Jděte na to! Ty, Petrenko, mrtvolám prohlídni kapsy. Bylo by dobré zjistit jejich totožnost…“

Vsadím euro proti kopejce, že tři z nich už komisař identifikoval, i když neměli hlavy. Své živitele přece člověk nezapomene! Ale byli tu ještě ti dva, co stáli u sloupu. A taky ta krasotinka z prvotních. Její hlavu přikutáleli k tělu a doktor, když se podíval krasavici na zoubky, se ke mně otočil a s úctou pronesl:

„Prvotní! Šikovně jste ji uklidnil, Deutschi… Useknout palici jedinou ranou! Něco takového už jsem dlouho neviděl!“

Neduživý inspektor, zřejmě onen Petrenko, prohledal mrtvoly, taky kasu u barmana a stolek se žetony. Hlavními důkazy byly valuty, ruble a také snímky zachovaných čelistí. Doktor mrtvolám otevíral ústa speciální lancetou a fotograf tiskl spoušť. Kamera tiše vrněla a navždy uchovávala výsledky mé práce.

Přepadovka, navlečená do bojové výstroje, zmizela, zřejmě se Fursej přesvědčil, že jemu osobně nic nehrozí. Trojice jeho spolupracovníků vlezla do chodby za závěsem a přitáhla mrtvého kluka, nahého a placatého jako vycucaný citrón. Medicínský expert ho prohlédl a pokrčil rameny, podíval se na tělo bezhlavé upírky:

„Jako obvykle, píchal ji a ona z něj cucala krev. Tahle byla prvotní a ostatní pětka jsou iniciáti. Nemáme žádné výhrady k práci Zabíječe, komisaři.“

„Můžu si sebrat své zbraně, Furseji?“ dotázal jsem se.

„Můžeš, ty lovče boží,“ komisař byl zachmuřený. „Seber si své haraburdí, vem s sebou toho svého omezence a padejte odtud třeba do hajzlu.“

„Sám si tam vlez, ty blbe s nárameníky,“ zašeptal Vlad, ovšem velice potichoučku.

Co se týče mě, tak jsem držel hubu. Otřel jsem meč a zasunul ho do pochvy. Pak jsem sebral luparu. Zbraň byla čistá jako sklo, ani vůně střelného prachu, ani nálet v hlavni. Parádní věcička!

Vypadá to, že komisař si to myslel taky.

„Pojď sem! Chci si tu tvoji hračku prohlédnout!“

Nerad dávám sheffielda z rukou, ale jak bych mohl odmítnout svému milovanému polišovi? Podřídil jsem se.

„Opatrně, můj vládče! Tahle hračka stojí minimálně váš desetiletý plat.“

Mimochodem, luparu jsem dostal darem, ale tohle Fursej vědět nemusí. Ani on, ani jeho poskoci, dokonce ani Vlad ne. Nikdo na světě! Moje vztahy s Obchůdkem jsou moje věc. Ostatně, kdybych jim o tom pověděl, kdo z nich by mi uvěřil?

Fursej namířil na barový pult a snažil se stisknout spoušť. Nic se nestalo.

„Kde je pojistka,“ rozpačitě přimhouřil oči.

„Nemá to žádnou pojistku.“

„Není to nabité? Nebo to má nějakou šikovnou blokaci?“

„Je to nabité a nemá to žádnou blokaci.“

Vzal jsem si od něj zbraň a poslal kulku do hracího automatu. Zařvalo to, jako kdyby uhodil hrom. Do stran se rozletěly kousky pastu, nějaká ozubená kolečka, nabarvený plech. Sheffield byl naštvaný, že jsem ho půjčil do cizích rukou! No nic, to přejde, zklidní se…

Zasunul jsem luparu do podpažního pouzdra, podíval jsem se na Fursejův ksicht, vykulené tváře jeho pomocníků a ušklíbl se:

„Tak je to, seňoři. Kulka dum-dum. Když je to potřeba, tak je i výbušná, a v některých případech i protipancéřová.“

„Jdi se vycpat a nedělej ze mě blbce!“ rozčertil se Fursej.

„Ne. Nedělám. Prostě i my Zabíječi máme svá malinká tajemství.“

Otočil jsem se a pochodoval směrem k východu. Vlad dusal za mnou a jeho kamery stále ještě vrněly, protože měly co natáčet.

Záznam se hodil nejenom pro reportáž nebo zprávu pro úřady, ale také jako svědectví akce, za předpokladu, že zaměstnavatel se bude chtít s ním seznámit. Vepředu nás čekal poslední, závěrečný akord.

Ulice byla plná lidí, vypadalo to, že všichni obyvatelé se na ni vyrojili. Přepadovka je vytěsnila ze silnice, ale lidé se nesnažili ničit podnik, neházeli kamení do oken. Nebyla tady agresivní mládež, ale otcové a matky od rodin, babičky a pár dědků, kteří se dožili penze. Nad davem se vznášel hukot:

„Upíři prokletí!…“

„Hadi bezbožní!…“

„Konečně i na ně došlo! Načapali hadí hnízdo!“

„Bulyga, náš Sergej Petrovič se plácl přes kapsu, povolal Zabíječe…“

„To stojí hromadu peněz!…“

„Jasně! Zabíječ, to nejsou ti darebáci od policie…“

„Darebáci! Všichni jsou podplacení, od hlídkových až po generály! Prodávají naši krev a baráky si za to stavějí!“

„Ninku z bytu číslo pět si pamatujete? Vycucli ji…“

„A kluka Andrejevových, jmenoval se Aljoša, taky…“

„A Věrku… Byly jí tři roky… Rodiče se málem usoužili…!“

„Náš Sergej Petrovič je pašák! To jiní vyžírkové ze ZAKSu dají tak maximálně balíček hrachové kaše nebo kilovku cukru…“

„Náš Petrovič, to je lidovej dobrodinec! Když hlasovat, tak jenom pro něj!…“

Vlad zůstal na verandě, zvedl ruce a vykřikl:

„Správně, bratři a sestry! Jenom pro něj! Dejte si to sborem: Díky, Bulygo!“

Dav zařval jako stádo žíznících slonů, když se dostane k napajedlu:

„Bu-ly-ga! Bu-ly-ga! Dě-ku-je-me! Bu-ly-ga! Bu-ly-ga!“

Magnetofony a kamery do sebe vsály lidovou lásku a vděčnost. Potom to cvaklo, Vlad vypnul aparaturu.

„Máme dobré lidi,“ řekl se spokojeným úsměvem. „Uděláš pro ně za kopejku a radosti je za celý rubl.“

„No, za kopejku bychom ani prstem nehnuli, právě tak jako za rublík,“ odvětil jsem.

„To byla hyperbola, takové úsloví,“ řekl Vlad a vlezl do auta.

Vytáhl jsem kapesník, setřel si z obličeje zbytky krve, a pak jsem si sedl na místo řidiče. Odjeli jsme. Nejdřív skrz dav na Gruzínském valu, potom pustými a temnými uličkami k Sadovému okruhu, pak do Malé Bronné, do Třetího Berenďajevského průjezdu… Můj brouček je malé autíčko, tak akorát pro dva ale zato má velký kufr a silný motor. Když je potřeba dokáže se otočit na pětníku a vytáhne to i na stopadesátku.

Teď jsem nepospíchal. Práci jsem udělal, v duši mě hřeje pomyšlení na honorář, uvolnil jsem si svaly. Tiché brumlání motoru přivolávalo spánek. Klid a usmíření, jak rád říká diákon Stěpan… Pravda, byla v tom malá, černá skvrnka, vzpomněl jsem si na vědmu, mého šestého a nečekaného klienta. Její obličej mi problikává na pozadí ospalých ulic. A jak tak prokmitává, tak se mi to v hrudi svírá. Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty, horní celý v krvi… Uřknout mě nestačila o tom jsem přesvědčený… Tak proč bych si na ni měl vzpomínat?… Z jakého důvodu bych na ni měl myslet? Z žádného, absolutně z žádného…

Vymetl jsem to všechno z hlavy, zabočil na malý dvorek a vypnul motor.

2. kapitola

Rodné zdi

Žiji v suterénu. Moudrá to opatrnost pro Zabíječe! Jestliže se jednou nechceš vzbudit řinčením rozbíjeného okna, vyber si suterén. Naši klienti jsou šikovní, lézt po stěnách nebo se spustit ze střechy, je pro ně maličkost asi tak stejná, jako si po ránu zívnout. Mrakodrap není z toho důvodu o nic bezpečnější než čtyřpatrová barabizna. Virij, můj důvěrný přítel, si pronajal byt ve dvanáctém patře. Co z toho? Vlezli k němu dva prvotní, jeden sednul ospalcovi na hruď, druhý mu přidržel ruce, aby nedosáhl na meč… A je po Koljovi!

Potom jsem ty upíry našel a rozpůlil je v úrovni břicha, ale Nikolaj už z toho neměl nic. A jaký to byl výborný odborník! Pracoval pro mohamedány, mormony i pro naši svatou církev, dokonce osobně pro metropolitu Jevsevije…

Prostě a jednoduše, když se chceš vyspat v klidu, pořiď si suterénní byt bez nejmenšího náznaku okna s jedinými dveřmi, opevněný ze všech stran jako bunkr. Samozřejmě, že něco takového se nenajde v každém domě, v nynějších krabicích jsou sklepy vhodné jenom pro kočky a krysy. Ale vila v Třetí Berenďajevské je stará, z carských dob. Je stavěná důkladně. Základy jsou z opravdového kamene, metr tlusté stěny a zvláštní východ do betonové studně se schodištěm. Kdysi tady žil kupec Siněbrjuchov a ve sklepě uchovával čalounické látky, vodku, soudky s vínem a nepotřebný nábytek. Za sovětské éry, jak říkali starousedlíci, v něm místo vinného sklepa udělali kotelnu. Po vítězství pokroku a centrálního vytápění zůstal sklep na čtyřicet let opuštěný a zapomenutý. Když nastala komerční doba koupila ho Gilda a umístila tam pátrací službu. Potom se pro ni našlo solidnější místo a já jsem sklep, tedy po určitých předělávkách, zabral.

Ve Vladově doprovodu jsem se spustil do betonové škvíry a přiložil identifikátor ke čtečce. Spustila se chytrá elektronika, cvakly závory, dveře se trošičku pootevřely a rozsvítila se světla. Bokem jsme se protáhli do mého obydlí. Za ocelovými dveřmi byla desetimetrová úzká chodbička, na konci přehrazená mříží. Bylo skrz ni vidět až ke dveřím a dalo se jí dobře střílet. Mříž jsem otevřel druhou identifikační kartou. Za ní se vlevo nacházela kuchyň a příslušenství, vpravo obývák. Jediná místnost, ale zato veliká. Kromě masivního historického nábytku, tedy dubové repliky, stačila metráž pro pracovní stůl, knihovnu, počítač a celý můj arzenál.

Sundal jsem si plášť, stáhl postroj se zbraněmi, odhodil ho na pohovku a zamířil do koupelny. Krev jsem smýval dlouho, dřel jsem kartáčem ruce, krk, hrudník… Potom jsem se oblékl. Použité kalhoty a košili jsem hodil do „špíny“. Krev prvotních se nesmí nechat na kůži, protože když se sráží, pálí jako rozžhavené uhlíky. Zatímco jsem se myl, slyšel jsem, jak Vlad pracuje na počítači. Připojuje k němu kamery, vyťukává na klávesnici Bulygovo číslo. Komp mám vždycky spuštěný, aby se potenciální zákazníci mohli se mnou spojit v kteroukoli denní či noční dobu. Stává se, že pomoc je tak neodkladná, že ani nestačíš skočit do kalhot a obout si boty.

Stává se to, stává!

Samozřejmě, že je to hyperbola – neboli takové přirovnání, jak tomu říká sečtělý Vlad. Samozřejmě, že nahý a bosý se do práce nepouštím. I když – když si vzpomenu na školku Modrá chrpa nebo školu číslo sto dvanáct…

Když jsem se vrátil do obýváku, tak můj kompaňon už Bulygovi poslal videoraport a teď si na monitoru prohlížel ty nejzajímavější epizody minulé bitky. Inspiroval se! To znamená, že bylo jisté, že se za několik dní objeví v týdeníku Krev národa senzační reportáž našeho zvláštního korespondenta Vlada Razuvajeva… Nejčerstvější zprávy přímo linie fronty! A bude se v ní vyprávět o hrdinovi, samozřejmě bezejmenném, který vyčistil Gruzínský val od bohunemilé havěti. Této práce mého kompaňona si také cením, i když jeho hlavní povinností je být záznamovým přístrojem.

Momentálně žádnou reklamu nepotřebuju. Kdo mě potřebuje, ten si mě najde. Adresa Gildy je také všem známá.

Vlad se odtrhl od monitoru.

„Všechno skončilo dobře, že ano? Ani Fursej se do nás moc nenavážel… Půjdeme ke mně, Péťo, a oslavíme to?“

Jako každý člověk drápkem přichycený k umění, zvlášť k literárnímu, Vlad rád chlastá. Tvrdí, že naše práce je natolik mrzká, že dívat se na ni střízlivýma očima není možné a dokonce, že je to zhoubné pro rozum. Je potřeba zmírňovat nárazy mezi realitou a vědomím. Jinak riskuješ, že se z tebe stane debil, nebo, když se uzavřeš do nory, jako je třeba můj sklep, tak běháš od stěny ke stěně a vyješ hrůzou jako šakal. V něčem má pravdu – nynější život v Rusku je těžký, protože upírů je v něm hafo. I v Pitěru je jich hafo, i v Moskvě a dalších městech a vesnicích… Někdy se mi zdá, že ta část našeho národa, která se má vládnout, chránit, léčit, učit, vychovávat, nakonec úplně zešílela a ve své pomatenosti prodává lidi krvavým maniakům, kteří se narodili v našich krajích i těm, co přišli do Ruska ze všech koutů matičky Země. Co nás čeká? Co se stane, když lékaři prodají své pacienty, učitelé žáky, generálové vojáky a vláda ostatní spoluobčany?… Upíři se nakonec pustí do ministrů a generálů, lékařů a pedagogů, policajtů, prokurátorů, celníků i úředníků… Pak bude konec mojí kariéry… Ať chcípnu hlady, ale ani prstem pro ně nehnu!

„Tak nevypadneme někam, když už je práce hotová?“ navrhoval Vlad. „Vezmeme holky třeba do Egypta… Nebo Turecka… Je červen – nejlepší doba na dovolenou. Ještě není vedro, ale moře už je teplé.“

Pokrčil jsem rameny.

„Jaký potěšení bych měl z toho Egypta nebo Turecka? Už jsem tam byl… Je tam děsný kvantum upírů, zvlášť mezi babama, který se tam sjíždějí.“

„V tom případě jdeme ke mně. Mám fantastický koňak,“ intimním šepotem mi sdělil Vlad. „Gremi. Ještě staré zásoby… Jenom pět kapek, kvůli duši… Aby se lépe spalo…“

„Idiote,“ broukl jsem. „Pevnej spánek, tak to by mi ještě chybělo. Zapomněl jsi, jaké máš přátele?“

„Samozřejmě, že si to pamatuju,“ s rozčarovaným povzdechem připustil Vlad. „Dobře si pamatuju, že spíš jenom na půl ucha a tři a půl hodiny denně… Že vejce máš železná… Játra jako nosorožec a alkohol vůbec nepotřebuješ,“ znova si povzdychl. „Všichni chlastají a ty ne. To je děsný! Tím spíš při tvé práci! Občas si myslím, Petře, že ani nejseš Rus.“

„Když bych soudil podle jména a střízlivého způsobu života, tak nejsem,“ odpověděl jsem mu a vyhnal ho ze svého doupěte.

Nemá to domů daleko, bydlí ve stejném siněbruchovském domě v prvním patře, byt číslo čtyři.

Zamkl jsem dveře i mříž, poslal jsem zprávu do Gildy a začal se hrabat ve zbraních. Ukládal jsem nože k nožům, šurikeny k šurikenům, kus trubky k dalším účinným věcičkám. Na arzenál jsem si přizpůsobil sejf, který jsem dostal darem od Vertikální banky za velmi významnou pomoc asi před čtyřmi roky. Společně s chladnými zbraněmi je tam uskladněný plamenomet i s náhradními nádržemi, silná výbušnina, kontejnery s fosforem a napalmem. Mimo jiné je tam i láhev se svěcenou vodou. Osikové kůly nevlastním, právě tak jako střelné zbraně. Tedy kromě lupary. Pro ni však mám čestné místo v nohách pohovky, právě tak jako pro katanu. Zbraně mají být při ruce.

Díval jsem se na své poklady mírně spočívající v ocelové skříni. Pak jsem se úkosem podíval na sheffield a ucítil jsem chvění v kolenou a chlad stékající po páteři. Máloco mě dokáže vyvést z míry, nebo řekněme to přímo – vystrašit. Ten, kdo bojuje s nelidmi, je zvyklý na různé kolize s průběhem, s jakým se nesetká ani v těch nejhrůznějších snech. Nicméně, záhadné, tajemné a nevysvětlitelné ve mně vždycky vzbuzuje tentýž strach a iracionální bázeň jako v každém obyčejném člověku. Co se dá dělat, taková už je lidská podstata a přirozenost. Bojíme se příšer, jejich tesáků a nadlidské síly? Ano, samozřejmě! Ale ještě víc se bojíme toho, co nejsme schopni pochopit… Například, kde se berou náboje do lupary. Nejsou v sejfu, ani v psacím stole pod počítačem, v policích s knihami je taky neschovávám. Ale vždyť náboje do zbraně, s níž se loví sloni, jsou věc nepřehlédnutelná a podstatná. Kulka dum-dum, tlustá jako prst váží dvacet gramů. Ale nemám ani kule, ani nábojnice, ani střelný prach, ani náboje připravené k použití.… Nicméně lupara střílí!

Zavřel jsem těžká dvířka arzenálu a zamířil do kuchyně. Vypil jsem šálek čaje, sežvýkal obložený chleba se šunkou. Na chvíli jsem se zamyslel a pak jsem si dal ještě jeden se sýrem.

Byly tři hodiny v noci, ale spát se mi nechtělo. Spím opravdu jako na vodě a krátce… Takovou už mám konstituci. Pravděpodobně jsem mutant a za jiných podmínek by mě světská moc určitě připravila o hlavu, nebo by mě upálila inkvizice. Ale v současnosti mně podobní mrzáci jsou nadějí lidstva a inkvizice, tedy církevní hodnostáři, si mě velice váží. Právě tak jako pravoslavní, muslimové a židi. To proto, že upírovi je srdečně jedno, k jakému náboženství patří jeho oběd.

Vzpomněl jsem si na svůj úlovek a našmátral v kapse pláště tesák, který jsem vyrazil upírce z tlamy. Došel jsem k pracovnímu stolu. Pro zpracování takových rarit tu mám malou stolní vrtačku, docela kompaktní. Byla vyrobená v Německu a mám diamantové vrtáky. Udělal jsem do tesáku perfektní dírku a přidal jsem ho na náhrdelník z podobných památečních úlovků. Třicet sedm tesáků, které jsem vyrval prvotním… Iniciáty nepočítám, ale myslím si, že jich už je víc jak tři stovky…

Odkud se vzala ta proklatá stvoření, která drásají lidský rod víc jak tisíc let? Domněnek je několik a všechny jsou vyložené ve vědeckých knihách a bohosloveckých traktátech. Horlivě a trpělivě je sbírám. Podle svatého Juliána a dalších církevních otců jsou upíři ďáblova cháska, a byli sesláni lidstvu jako trest. Kdo si na nás vymyslel něco takového, jestli ďábel nebo Hospodin náš milostivý, tak to už církevníci neupřesňují, i když ve spisech muftího Bagdádského Omara, které teprve nedávno přeložili do ruštiny, existují určité náznaky. Člověk je hříšný, tvrdí Omar, a Bůh, aby mu připomněl zúčtování v Soudný den, posílá na něj různé pohromy, neštěstí a zmatky. V minulosti naše bohaprázdné plemeno tak Hospodina naštvalo, že se rozhodl ho zcela zlikvidovat a seslal na něj potopu. Někdo přece jen přežil a Bůh, jak se praví ve starých židovských foliantech, slíbil, že už nikdy nebude provádět celosvětovou sanaci a genocidu. Což ovšem nevylučuje drobné tresty, zemětřesení, lokální potopy, hlad, nemoci, krvežíznivá sarančata a taky ďábelské zrůdy.

O těch představách svatého Juliána a bagdádského muftiho jsem nejednou debatoval s otcem Bartolomějem a diákonem Stěpanem, ale ještě mě nedokázali přesvědčit. Je to všechno nějaké takové řiďoučké! Kdyby se tu upíři objevili z ďábelské propasti, souhlasil bych i se svatým i s muftím. Jenže je jednoznačně vědecky potvrzeno, že pocházejí z lidí. Taková transformace se může stát, tedy ne každému, ale mnohým. Zase není vysvětlení pro dva druhy upírů. Existují prvotní, to jsou ti, kteří přešli do stádia upíra samovolně. To jsou ti nejsilnější, nejzlomyslnější a nejnebezpečnější. Jsou schopni iniciovat druhotné, tedy iniciáty, když vypijí část jejich krve a dají jim na oplátku napít své. K tomu dochází dobrovolně, nejčastěji při pohlavním styku. Všechny tyhle podrobností bohoslovecké knihy vypouštějí, proto se na ně nevěří.

Richard Speer, genetik a lékař, laureát Nobelovy ceny, považuje vampýrizmus za nemoc, která je naprogramovaná na genetické úrovni asi tak stejně jako sklon k AIDSu, cukrovce nebo zájmu o stejné pohlaví. Jiný odborník, také patřící k nobelovským géniům, sexopatolog André Mariana, je přesvědčený, že vampýrizmus je v zásadě psychická porucha, že je to vyšší forma sadizmu a sexuální hysterie. Věřil bych jim, nicméně pochybuji, že by učení mužové měli co do činění s upíry jako takovými a dělali na nich experimenty. To zrovna, páni moji! Nedožili by se ani cen, ani celosvětové slávy! S upíry nejsou žádné žerty.

Asyrolog Douglas Cuzie má jinou představu. Přiznávám, že jeho práce Nergalovo plemeno jsem si přečetl s velkou chutí. Jeho výklad je velmi poetický. Základem Cuzieho teorie je legenda o Gilgamešovi. Jde o nový text na hliněných tabulkách, nalezený při výkopech na pahorku Bayrim v západním Iráku. Legenda je všeobecně známa: Gilgameš, velký král a hrdina, se skamarádil s bohatýrem Enkiduem. Když ten zemřel, uvědomil si král pomíjivost vlastní existence. Proto se vypravil hledat věčný život, přesněji řečeno mudrce Utanapištima, který přežil celosvětovou potopu. Za víru ho bohové odměnili nesmrtelností. Gilgamešovi nic zásadního neodhalil a král, sténající smutkem, se vzdálil. Tahle varianta legendy je dávno známá. Ale z bayrimských tabulek Cuzie vyčetl, že Gilgameše doprovázeli sluhové, jak to odpovídalo jeho postavení, a jeden z nich se vkradl za Gilgamešem k Utanapištimovi. Patriarcha řekl králi, že světlí bohové mají limit na množství nesmrtelných, ale že by mohl pomoct temný Nergal. Avšak nedal by mu ji jako dar. Je potřeba se mu s úctou klanět a změnit dietu. Gilgameš se zděsil a rozhorleně odešel, ale bezejmenný sluha, v tabulkách mu říkají Naslouchající, se odevzdal zlému bohu a stal se tak prvním upírem.

Ta verze není o nic horší než ty druhé. Nergal, v chápání tehdejší doby, byl ďáblem-pokušitelem, Iblísem, Satanem, přičemž každý, kdo s ním uzavře nějaký svazek, z toho má nějaký profit. Je v tom jeden drobný zádrhel: upíři nejsou nesmrtelní. Opravdu jsou dlouhověcí, Vladu Drakulovi je šest set let a Theofrasovi, syrakskému tyranovi, víc jak tisíc. Možná je to mýtus, ale mezi prvotními, kteří stáli před hlavní sheffielda byli současníci Napoleona, Alexandra I. i Fridricha Pruského. Zřídkakdy se s nimi dá prohodit nějaké to slůvko, většinou, když si myslí, že tě drží v pařátech… Přesněji řečeno v zubech. Nejsou nesmrtelní, to je jednoznačné. Čas, který mají vyměřený, je mnohem delší, než jaký mají obyčejní lidé. Jestli prvním byl Naslouchající, tak chcípnul ještě před narozením Krista.

Otočil jsem se ke knihovně. Mezi solidními knihami Juliána Speera Cuzieho a dalších vampyrologů se uvelebila nevelká knížka v modrém přebalu. Jmenovala se Astrální kodex Lva Bajkalova. Tak toho si vážím, ať mu je země lehká! Žádný bohoslovec, akademik ani laureát, byl to skromný docent filozofie na Moskevské státní univerzitě. Šel všemu přímo na kořen a nevymýšlel si žádné nepodložené teorie. Zdá se, že on jediný navrhl hypotézu, s níž zcela souhlasím. Je příliš extravagantní, jak mnozí soudí, ale přitom všechno vysvětluje logicky a v souladu s praxí. Předmětem jeho studia byla noosféra to znamená neviditelný souhrn myšlenek, citů a emocí, které jsou vyvolávané lidmi a obklopují rozumem zabraný sféroid. Není to jen filozofická kategorie, ale cosi reálného, skládajícího se z těsného spojení lidského společenství i každého jednotlivce. Alespoň tak to chápal Bajkalov. Záporné emoce milionů rozumných bytostí – zloba, závist, nenávist, žízeň po moci, strach, ctižádost – rodí noosférové projekce, které jsou schopné zpětně pronikat do lidí a měnit je v monstra. Ne vždy v upíry. Jsou možné i jiné varianty závisející od jednotlivého člověka, jeho mravů, charakteru a životních cílů. Může dojít k přeměně v zlomyslné a záštiplné, vládychtivé maniaky typu Stalina a Hitlera, v náboženské fanatiky jako například v Ignáce Loyolu, násilníky, prznitele, sadisty a další švindlíře. Tyhle metamorfózy jsou neuvědomělé, ale nevybíraví, špinaví politici, úředničtí zloději, podvodničtí podnikatelé, prodejci narkotik a všichni ostatní, kteří žízní po slávě, úspěchu, penězích, mohou k sobě přitáhnout negativní projekci, nebo v metafyzické terminologii – astroideu zla. Prvotní upíři patří právě k takovým. Kromě síly, sveřeposti, mazanosti mají tu vlastnost, že jsou schopni vytvářet sobě podobné, tedy iniciáty, druhotné. Ještě níž stojí přisluhovači, což ještě nejsou upíři, ale jsou to ti, kdo je hlídá a chrání, prodává jim zboží, nebo je za štědrou mzdu kryje. Takových je u nás hafo.

Tak taková je Bajkalovova hypotéza. Škoda, že nestačil dokončit svoji analýzu. Zahynul za podivných okolností před čtyřmi roky. Ale jakýkoli rozumný člověk je schopný domyslet to, co on už nestačil. Když už existují negativní astroideje, znamená to, že musí existovat i ty pozitivní. Vstupují do lidí a díky tomu se z nich stávají géniové, proroci, velcí hrdinové a válečníci, mudrci a světci. Občas se mi vloudí taková myšlenka: třeba patřím právě do takové sorty lidí. Nejenom Zabíječ, ale voják Světla, jehož úkolem je bojovat s Tmou!…

Samozřejmě, že Bajkalov má transcendentní element, vždyť noosféru, astroideje či mentální vlny nikdo žádným přístrojem nedokázal změřit ani zjistit. Z toho vyplývají pochybnosti o jejich realitě. Nesmysl, jak říkají kritici. Když budeme věřit tomuhle, budeme muset věřit i v jiné věci, jako jsou nesmrtelné duše, démoni, ďáblové, ráj i peklo a Vyšší síla, které se říká Bůh… Taková je naše doba. Co nemůžeme uvidět, změřit, vyjádřit čísly, to prostě neexistuje. Z jedné strany je to správné, ale z druhé… Hledáte démony? Tady jsou, přímo před vámi! Co se týče Vyšší síly, tak i o ní se dá leccos říct. Odkud mám luparu? Z Obchůdku! A co je to Obchůdek, páni moji?…

Ušklíbl jsem se a nadhodil v ruce svoje trofeje, náhrdelník z tesáků. Třicet sedm prvotních… Pěkné číslo! Jsou mezi nimi opravdu cennosti, protože není prvotní jako prvotní. Jejich status se definuje věkem, silou, charizmatem, délkou tesáků, které rostou stále, z roku na rok, ze století do století. Dva centimetry, to je drobnůstka! Například coulový tesák Zemského ze Společnosti péče o bezdomovce a bezprizorné. Nezabývali se jenom bezdomovci, navíc léčili alkoholiky a narkomany. Představte si, že poměrně úspěšně. Mrtvoly nepijí, ani do ničeho nešťourají… Tenhle Zemský byl děsně životaschopný! Šišku jsem mu rozmetal a stále sebou ještě škubal! Musel jsem ho spálit. Ještě dobře, že jsem si tehdy s sebou vzal plamenomet.

A Dzjuba, kterého jsem rozčlenil na kousky v První Vertikální, měl tesák dlouhý víc jak coul! S ním jsem si musel taky pohrát… Vertikální dvakrát přepadli. Když se to stalo potřetí, majitel, zklamaný OMONem, přizval mě. Dzjuba, tambovský vlk, ty černé lupiče vedl. Nebyli to ještě upíři, ale prakticky každý z nich už měl značky na krku. Dostal jsem se s ním do sporu na hlavním, mramorovém schodišti, mezi sochami faunů a nymf, pod křišťálovými lustry. Vertikální banka nyní sídlí vpravo od Kremlu, v bývalém paláci hrabat Gorčakovových. Mohl jsem ho zlikvidovat střelou z lupary, ale za ním se valila třicítka všiváků a ničemů, kteří potřebovali poučit. Dzjuba měl motorovou pilu a sekyru. Já katanu. Udělal jsem z něj drobně nasekanou fašírku. Jeho hnusnou krev jsem ze sebe smejval ještě čtrnáct dní potom. Ti jeho bastardi začali střílet, ale proti takové agresi mám svá práva. Zákon mi dovoluje se bránit. Nepamatuji, se kolik jsem sťal hlav a usekl končetin… Fursej se rozvzteklil, ale monsignore Kublatov, majitel Vertikální, ho hodně rychle zklidnil. Nevím, kolik ho to stálo, ale určitě to nebylo míň, než kolik byl můj honorář.

Ta nejcennější rarita z mého náhrdelníku patřila Vivienne du Plessis, která bývala milenkou samotného Drakuly. To byla ale mrcha, Hospodin mi promine! Narodila se v roce 1770 v době Francouzské revoluce. Živila se loupežemi a zabíjela tu jakobíny, tu girondisty, tu sansculloty. Po osmnáctém brumairu vstoupila do služeb Fouchého. V napoleonských dobách patřila k nejdůvěryhodnějším a osvědčeným agentům, travičkám a prvotřídním vrahům. Mezi upíry se dostala, jak se zjistilo vyšetřováním, když jí bylo třicet pět. Uchovala si tak krásu, půvabnou postavu a spoustu sexepílu. Drakula ji ulovil v Itálii v dobách garibaldiovských válek. Dlouho byla jeho milenkou, pak se toulala světem, od Kanady po Japonsko. Do Ruska se dostala po skončení perestrojky a stala se jedním z neoficiálních lídrů Legalizace.

To všechno mi Vivienne vyprávěla, když jsem ležel na sněhu v Bitčevském lesoparku a kochal se jejími tesáky. Víc jak třícentimetrové a ostré jako šídla! Samotná krasavice mi seděla na hrudním koši a vzpomínala na minulost. Připravovala se na zákusek ze Zabíječe. Nicméně jí to nebylo souzeno! Moje krev nešplouchá v žaludku mamzel du Plessis, ale její perlový zoubek je součástí mé kolekce! S tou myšlenkou jsem došel k divanu, svlékl jsem se, lehl si a usnul.

***

Spal jsem, jako obvykle, lehce a probralo mě buď tiché pištění počítače, nebo sen, který se mi zdál nad ránem. Jako kdybych se opět ocitl v Bitce, ale neválím se v hromadě sněhu, ale ležím na palouku mezi chrpami a kopretinami. Na hrudníku mi nesedí Vivienne, ale ta bezejmenná, svůdná, nahá… Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty, není na nich ani kapka krve. Dívá se na mě a usmívá se. Sklání se k mým rtům – nebo přece jen k mé šíji?… Jestli k ní, tak co vlastně chce? Políbit mě, nebo prokousnout krkavici?…

To jsem se nedozvěděl, protože jsem se vzbudil. Počítač, zapnutý jako budík, ukazoval osm dvacet dva, blikal a pištěl. Naznačoval tím, že mi přišla zpráva. Nad ním, na stěně, visel diplom gildy Zabíječů, moje licence a potvrzení, že mohu nosit zbraň. Diplom je opravdu nádherný, gotické písmo na pozadí plamenů, nahoře zkřížené sekyry a meče, dole zlatá pečeť s erbem Gildy a latinským heslem: Sine ira et studio, což znamená Bez hněvu a předpojatosti. Je to prastará moudrost, ale při tom je i aktuální! Erb máme také historický, který jsme převzali od opričniků cara Ivana,  je na něm koště a psí hlava.

Zvedl jsem se a odcapkal do kuchyně. Uvařil jsem si kávu a s hrnkem v ruce jsem se vrátil k počítači. Měl jsem tam dvě zprávy. První, od poslance Bulygy, byla platebním příkazem na dvacet tisíc doláčů, byly převedeny na můj účet ve švýcarské bance Karduchchi and Comp. Pod potvrzením byl dodatek:

Děkuji za statečně odvedenou práci.

Navždy váš S. P. Bulyga

Dvacet procent patří Vladovi, ale ten obvykle požadoval ruble a žádoucí to bylo v hotovosti, aby se někde nemohly objevit dokumenty o naší spolupráci. Rozhodl jsem se, že se s ním vyrovnám později. Pustil jsem si druhou zprávu. Byl to seznam objednávek od magistra, který zasílal všem členům Gildy, každý den v osm patnáct ráno.

Zakázek bylo dvacet šest, většina se týkala supermarketů Hnidopich. Tyhle obchody ekonomické třídy náležely tušinské skupině, ale jejím pravým vlastníkem byl Javdet, prvotní z Turkmenistánu s bandou iniciátů, kteří tam byli zaměstnáni jako řezníci. Obchodovali s všemožnými prošlými sračkami, samohonkou, hořkým olejem, nahnilým ovocem a taky zákazníky. Pravda, tohle jejich zboží taky nebylo prvotřídní. K hnidopichům chodili nemajetní penzisti a taky horliví alkoholici. Jsou to taky lidi, ale městské politiky to neznepokojovalo, dokud se neobjevila konkurence – řetěz supermarketů Půlrubl. Za zničení osmnácti Hnidopichů nabízeli Půlrublíci milion doláčů a ujišťovali, že celá akce je dohodnutá s magistrátem, mravností policií a Federální bezpečnostní službou. Naše pátračka to prověřovala, ale Gilda zatím objednávku nepřijala.

Pod tím následovaly objednávky od jednotlivců, znepokojených různými nepříjemnostmi, jak malými, tak i velkými. Ani jeden z nich nebyl žádný chudák: známý šoumen, tři restauratéři a majitelé hotelů, zpívající ptáček ze skupiny Sexball, módní chlapeček, majitel masážního salonu, jehož zákazníky vystrašil podezřelý týpek. Někdo potřeboval vyčistit dům, nebo panství na Rubljovce, jiný zabezpečit svůj byznys, další se potřeboval zbavit nudného souseda… Běžné případy pro začínajícího Zabíječe. Já takové věci beru zřídkakdy, dávám přednost spolupráci se solidními firmami.

Poslední byla státní zakázka která se, samozřejmě, příliš nevyplatila, ale zato se dala započítat do daní. Bylo potřeba zjistit, co se děje v Hematologickém centru. Zadavatelem bylo Ministerstvo zdravotnictví. Přesněji řečeno, šlo o odběrní stanici, kde se víc jak rok roztahovali a pásli kamarádi s tesáky. Touhle prací bych normálně nepohrdl, i když finanční výsledek je rovný nule a dokonce i daňová úleva jde na konto Gildy. Upír je vždycky zrůda a darebák, ale upír-doktor nebo upír-učitel je zrůdný dvojnásob, protože vysává bezbranné a bezmocné nemocné a děti. Přemýšlel jsem, jestli mám zavolat magistrovi hned, nebo se nejdřív posilnit. Vtom zakníkal počítač znovu. Na obrazovku vylezl nový mail. Byl velmi krátký: otec Bartoloměj, důstojný pán z nedalekého kostela mě žádal, abych ho v deset hodin navštívil, přijal jeho požehnání a nějakou tu láhev svěcené vody. Abych to řekl otevřeně, jeho požehnání mě zajímalo daleko méně, než svěcená voda neboť její zásoba mi docházela. V láhvi už jen tak tak šplouchalo posledních pár kapek. Budu tam muset zajít. Bartoloměj je nudný týpek, nicméně s jeho pomocníkem diákonem Stěpanem jsem se kamarádil. Dopil jsem kávu a vypravil se do kuchyně posnídat.

Mezihra 1

První kanál ruské televize

9. června 20.30

Pořad z cyklu Oni žízní. Přímý přenos

Moderátor: Dnes máme ve studiu vzácného hosta je to magistr gildy Zabíječů. I když tento profesionální spolek je všeobecně známý po celé naší zemi, jeho členové, vcelku ze zcela jasných důvodů, si chrání své inkognito. Takže vám neukážeme tvář a neřekneme vám jeho jméno. Ale televizní diváci se na něj mohou obracet s dotazy, telefonní čísla jsou… Nicméně první otázky, vzhledem k tomu, že pořad moderuji, zadám sám.

Pauza.

Buďte tak laskav, magistře, a řekněte nám pár slov o tom, jak vaše Gilda vznikla.

Magistr: (hlas je zkreslený) Neexistujeme zase až tak dlouho. Náš svaz se oddělil od ministerstva pro mimořádné události před dvanácti lety. To se stalo po známých událostech, které si vyžádaly nové formy a způsoby boje s takzvaným vapmýrbyznysem. Přesněji řečeno s impériem zla, které hrozí zotročením lidstva.

Moderátor: Prosím, upřesněte, co máte myslíte termínem známé události.

Magistr: Samozřejmě první demarše Hnutí za legalizaci v Amsterdamu.

Moderátor: Nakolik je mi známo, cíl Hnutí spočívá pouze v tom, že upíři chtějí oznámit svoji přítomnost v našem světě.

Magistr: Ano, je to tak. Mnohá tisíciletí bylo impérium zla které jsem tady vzpomenul, tajné a my, normální lidé, jsme se jen mohli dohadovat, jestli opravdu existuje, nebo patří jen k temným fantaziím a strašidlům. Teď však není pochyb o jeho reálnosti.

Moderátor: Proč ale byly strženy roušky tajemství právě teď?

Magistr: (tiše se směje) Jednadvacáté století, vážený, jednadvacáté století! Tolerance, politická korektnost, strach z konfliktů, minimálně v zemích „zlaté miliardy“. Co se dřív dělalo s upíry? Osikový kůl do srdce, perlíkem do hlavy! Rozsekávali je na kusy a spalovali! Tak tomu bylo ještě před sto lety… Ani ne před sto lety! Ještě nedávno, v sovětské éře, by je poslali do tajných laboratoří, aby vyzkoumali, v čem tkví jejich životaschopnost… Samozřejmě s cílem zvýšit obranyschopnost země. Dostali by se po nůž vivisektorů… Teď máme demokracii a mravy se změkčily. Jsme součást Evropy a přívrženci humanizmu – zakázali jsme trest smrti, zakázali eutanázii, narkotika jsou na každém rohu, sňatky gayů a lesbiček jsou zcela normální. Ti navíc vystupují s dalšími a dalšími požadavky. Tak proč by s nimi nevystoupili i upíři?

Moderátor: Ale budete se mnou jistě souhlasit, že jde o zcela různé požadavky a potřeby. Gayové nepijí krev a nikoho nezabíjejí.

Magistr: Kdo vám řekl, že upíři zabíjejí? Gayové jsou sexuálně orientovaní na muže, lesbičky na ženy, to jsou jejich potřeby. Potřebou další části obyvatelstva je pít krev. Ale proč lidskou? Vždyť stačí býčí a prasečí… Příčiny takové anomálie jsou stejné jako u gayů, tedy genetické. Můžeme tedy odebrat právo na život části obyvatelstva?

Moderátor: Přeháníte, magistře!

Magistr: Samozřejmě. Naštěstí k plné legalizaci nedošlo. To znamená, že o sobě dali vědět, ale my jsme jim jejich práva nepřiznali, takže smrt upíra se nepovažuje za zločin. Zabíjeli jsme ty hnusné zrůdy, zabíjíme je a budeme je zabíjet.

Moderátor: (po kratší přestávce) Zhýčkanost, zchoulostivělé mravy, to je jediný důvod pro jejich legalizaci?

Magistr: Bohužel ne. Existuje ještě jeden důvod: množství upírů vzrostlo, minimálně o řád. Obzvlášť se to týká Ruska.

Moderátor: Týká se to nějak genetiky?

Magistr. Spíš je to spojené s politikou a sociologií. Znáte Astrální kodex Lva Bajkalova?

Moderátor: Ano, samozřejmě.

Magistr: Bajkalov ukázal na řadě případů, že počet upírů se zvyšuje v dobách nepokojů a běd. Například tomu tak bylo v období Stoleté války. A právě takové období právě zažíváme v Rusku. Děsivě rychlý krach sovětského zřízení způsobil zbídačení masy obyčejných lidí, zkaženost mládeže, růst zločinnosti a příšernou korupci. Heslo dnešního dne je:

ZBOHATNI! Když máš prachy, je ti dovoleno úplně všechno. Rusko ani dřív nestrádalo přebytkem mravnosti, ale k předchozím darebákům se přidali další. Ti, co bohatnou na úplatcích, chlastu, falešných lécích, na obchodu s lidmi, narkotiky, prostituci, na rozkrádání bohatství naší země. To je živná půda, podle Bajkalovovy teorie, pro přeměnu lidí v upíry.

Moderátor: Dovoluji si poznamenat, že Bajkalovovy hypotézy, tedy noosférické projekce, které se vpíjejí do lidí, nejsou fakticky prokázané.

Magistr: Pro vás je to hypotéza, pro mě teorie… Jako každý praktik, potřebuji mít se o co opřít. Bajkalov nejlépe odpovídá praxi. (Pauza) Máte ještě nějaké otázky?

Moderátor: Ale samozřejmě. Kromě domácích, k nám začal proudit dav upírů ze zahraničí. Říká se, že i samotný Drakula nejednou pobýval v Moskvě a chce tady založit první Konvent upírů… Jak si to vysvětlujete?

Magistr: Až tak daleko to nedojde. O to se postaráme. Co se týče přílivu ze zahraničí, tak ten je právě spojený s prodejností mocenských a bezpečnostních struktur, s úpadkem mravů a s faktem, že je dovoleno úplně všechno. Ryba hledá hlubinu, člověk, kde je mu líp a upíři, kde je bezpečněji a vydatněji. V podmínkách naší demokracie jim strava neschází.

Moderátor: Máte něco proti demokracii? Jste zastánce autoritářských režimů?

Magistr: Ani náhodou! Prostě a jednoduše věřím, že demokracie nesmí být žebrácká. Tyto dva pojmy jsou neslučitelné jako válka a mír.

Moderátor: (se smutným povzdechnutím) Možná máte pravdu. Budeme však přece jen doufat, že bude líp, že časem dosáhneme na rozkvět a mír.

Magistr: Vois pacem para bellum.

Moderátor: Promiňte, co s tím má společného parabellum?

Magistr: Nic. Řekl jsem: Chceš mír, připravuj se na válku.

Moderátor: Hm… To je latinské přísloví… Mohli bychom, magistře, přejít k otázkám diváků?

Magistr: Nemám nic proti.

Moderátor: Zatímco probíhala naše beseda, připravili moji pomocníci ty nejzajímavější otázky z příchozích telefonátů, esemesek, mailů, kterých bylo… Bylo… O! Jenom z Moskvy jich bylo patnáct a půl tisíce! Tak tedy první otázka: Je pravda, že upíři vládnou jakýmisi zvláštními znalostmi, mělo by jít o nějaké sakrální tajemství, které je dělá neskutečně silnými?

Magistr: To je nesmysl. Náš průzkum se tím zabýval a nic neobjevil. Ubezpečuji vás, že když jim setnete hlavu, chcípnou a žádné sakrální tajemství jim nepomůže.

Moderátor: Ještě jeden dotaz, tentokrát zřejmě od pacifisty. Ptá se k čemu je taková nelítostná a nemilosrdná válka, k čemu je ta vzájemná ukrutnost, když se upíři mohou živit zvířecí krví?

Magistr: Pacifizmus je v tomto případě zcela nevhodný až nejapný. Mohou upíři přežívat díky krvi vepřů, krav a beranů? Mohou! Ale nikdy s tím nebudou souhlasit, protože lidská krev je daleko sladší.

Moderátor: To je velmi smutné. Mimochodem, je tady několik dotazů týkajících se toho, co preferují. Jsou pro ně všichni lidé stejní, nebo ne?

Magistr: Samozřejmě, že jisté nuance tu jsou. Výběrové faktory jsou: stáří, pohlaví oběti, to, jak vypadá, dokonce i psychický stav.

Moderátor: Psychický stav?

Magistr: Ano. Oni prostě jen nesají krev, ale mají požitek ze strachu umírajícího člověka. Vybírají si ty, kteří chápou hrůzu probíhajících událostí obzvlášť ostře, tedy ti kdo jsou mladí, zdraví a cítí se dobře. Staří lidé jsou pro ně druhořadým zbožím, právě tak jako bezdomovci a chuďasové. Avšak to v žádné případě nedává žádné bezpečnostní garance těmto lidem, i když upíři dávají přednost, jak už jsem řekl, mladým. Pika je u děvčátek a dívek od dvanácti do dvaceti let.

To je, jak bych tak řekl, strava pro vybrané, pro upíry nejvyšší třídy. Nedávno iniciovaní mají skromnější požadavky – mrňavé děti, starce, nemocné… Nikdo není bezpečný před napadením.

Moderátor: Napadením nebo prodejem. Je to tak?

Magistr: Ano, prodejem. Není žádné tajemství, že u nás prodej lidí jenom kvete.

Moderátor: V souvislosti s tím je tu ještě jeden dotaz. Našeho diváka by zajímalo, kolik stojí taková dívenka mezi dvanácti a třinácti lety.

Rozhostilo se napjaté ticho.

Magistr: (mluví díky vzteku hluchým hlasem) Slyšíš mě, ty zvědavče?! Slyšíš?!… Je mi jasné, co jsi zač! Dostanu se až k tobě, ty zrůdo, a polaskám tě mečem po hlavě! Holčičky se ti zachtělo?! Dostane se ti jí a bude to pětačtyřicítka! Já tě, ty svině upíří…

Moderátor: Milí diváci, omluvte nás, prosím. Musíme přerušit vysílání, vzhledem k technickým problémům…

3. kapitola

Znova v práci

Kostel Přesvaté Velkomučednice Jelizavety stojí na rohu Třetí Berenďajevské a Moučné uličky. Nevím, kdo a jak ji mučil, ale když mám soudit podle kostela, tak její život byl jeden velký hrdinský čin zbožnosti. Kostel postavili opravdu kapitální, z růžového kamene, s pěti kopulemi a zvonicí. U té zvonice se motal diákon Stěpan, občansky Vikentij Kobylin. Měl tam svůj pokojík pod schody, kde přespával, když opět zhřešil. Jeho hříchem byl minimálně litránek, proto jsem se cestou stavil v nejbližším obchodu a koupil tři lahvinky Sibiřské.

Popovi, tedy otci Bartolomějovi, jsem žádné dary nenesl. Příliš jsem si ho nevážil, byl to takový ušatý týpek, příliš dobrotivý a blahosklonný, přitom bázlivý a ani rozumu moc nepobral. Navíc pořádnou svěcenou vodu udělat nedokázal, což je věrný příznak malověrnosti. Co nedodělal pop, to zvládl ďjáček… I když je to podivuhodné – popovi, tak uctivému, pozornému a bezhříšnému se svěcenka nedaří a opilecký ďjáček čaruje bez problémů. Znamená to, že je cosi v Stěpanově duši, co dává jeho zaklínáním sílu a nemá to s náboženstvím nic společného. Že by to byl zvláštní paranormální dar? Je to možné, všechno je možné. Když si člověk vzpomene na Obchůdek, potom se dá uvěřit jakýmkoli zázrakům.

Otec Bartoloměj na mě čekal u dveří, pokřižoval se, dojemně se usmál, a pronesl:

„Vodička je připravená, ale to, synu můj, ještě není všechno. Mám pro tebe případ.“

„Nějaké problémy?“ zabručel jsem a přestoupil práh.

Železo pod pláštěm zlehýnka zacinkalo. Beze zbraní z domova nevycházím.

„Vysvětlím ti to velmi rychle,“ popův úsměv se stal ještě dojemnějším. „Samotný archimandrita, otec Kirill, rektor duchovního semináře, sem zavítal.“

Co se týče otce Kirilla, věděl jsem o něm jenom to, že je jeden z rádců metropolity Jevsevije a patří k parlamentním frakcím VNÚO a ZPV[1]. Patřil k předním klerikálním politikům, k nimž chovám značnou antipatii. Vcelku mě ušatý pop příliš nepotěšil, dá se říct, že mě dokonce zlehka vyvedl z míry. Na vteřinu jsem strnul a uvažoval o tom, jestli se nemám otočit a vypadnout. Pak ve mně zvítězil pocit zodpovědnosti. Konec konců archimandriti a popové potřebovali moje služby právě tak jako ostatní zákazníci. Všichni jsme jenom lidi a nikdo z nás nemá rád, když cucají naši krev. Takže jsem pokrčil rameny a následoval jsem ho do sakristie, tam má otec Bartoloměj pracovnu.

Tam seděl přísně vypadající hubený kmet v mnišském oblečení. Šedivý plnovous mu sahal až na hruď, pod ním visel kilogramový stříbrný kříž. Měl vybledlé oči, sinalé tváře, suché rty a v ksichtu výraz byzantské lstivosti a potměšilosti. Takový kazatel může kázat jen o hněvu božím, posledním soudu a ohnivé gehenně. Samozřejmě pak může vynášet soudy církevního tribunálu a posílat lidi na hranici nebo do vyhnanství, do kláštera zapadlého někde v arktickém sněhu.

Prostě a jednoduše se mi archimandrita Kirill nelíbil. Já jemu asi taky ne, protože na mě vrhl macešský pohled.

„Bůh s tebou, bratře Bartoloměji,“ postarší rektor měl hlas nečekaně silný a zvučný. „Můžeš se vzdálit. Už tě víc nepotřebuji.“

Pop zmizel a my jsme se s otcem Kirillem na sebe zadívali. Čím dál tím víc nás ovládala vzájemná antipatie. Nakonec si archimandrita pročísl prsty plnovous a řekl:

„Proč ty, rab boží, vcházíš do chrámu ozbrojený? Nebo to cinkají pod tvojí chlamidou okovy či řetězy?“

„Nic takového nenosím,“ řekl jsem.

Sedl jsem si na lavici a rozhrnul plášť.

„Moje profese to nevyžaduje.“

Archimandrita se úkosem podíval na můj arsenál a zamumlal s nelibostí:

„Opravdu bylo řečeno: Kováře poznáš podle perlíku, rybáře podle sítě… Petr Deutsch… Tak se jmenuješ a jsi z gildy Zabíječů?“

„Ještě ráno tomu tak bylo!“ odsekl jsem.

Stařec se zadíval ke stropu, jako kdyby mu byl pohled na mě odporný. Pak pronesl znuděným hlasem:

„Takže ty jsi Zabíječ a nosíš jméno svatého apoštola. Říkali mi o tobě, Petře. Mnohé mi o tobě říkali… O pečovatelské společnosti, i o jakési bance, o vědmě, milence Drakuly, ať shoří v pekle…

Také mi povídali o dvou satanistických zrůdách, které zahubily raba božího Virije, a o tom, jak byl pomstěn… Také o škole mi vykládali a dětském útulku, o porážce nepřátel na Novoděvičím hřbitově… To byla tvoje práce?“

„Ano,“ přiznal jsem a pochopil, že stařec je opravdu docela slušně informovaný. „Jenom to nebyl dětský útulek, ale školka Vasilka v Izmailově. Na Novoděvičím jsem nebyl sám, ale celá brigáda. Bylo nás šest, čtyři Zabíječi a dva učedníci.“

„To není podstatné,“ řekl báťuška Kirill a přejel mě ledovým pohledem. „Je to jedno, prostě seš nejlepší.“

„Když nejlepší, tak nejlepší,“ mlčky jsem souhlasil a čekal jsem na pokračování.

Přišlo okamžitě.

„Svatá matka církev od tebe něco potřebuje,“ pronesl archimandrita „Jsi připravený jí posloužit, rabe boží?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Pro matku církev máme zvláštní tarify, sleva pět procent na jakoukoli akci.“

Stařec nedbale mávl rukou.

„Copak je všechno jen o penězích? To není podstatné. Jenom kdyby z toho byl užitek… Mise… Hm… Mise je tajná a delikátní. Je to na jeho pokyn,“ zvedl oči vzhůru.

„Metropolitův?“ zeptal jsem se. „Nebo samotného patriarchy?“

„Pána našeho!“ hněvivě štěkl stařec a pokřižoval se. „Co přikázal Hospodin, to se musí splnit!“

Jeho bledá tvář najednou zrudla a oči už nevypadaly vybledle. Létaly z nich blesky.

„Nerozčilujte se, svatý otče. Všechno bude vykonáno, jak to jen nejlépe půjde,“ ujistil jsem ho. „Dejte mi adresu a jména. Mimochodem, to druhé není až tak nutné. Odsoudím je i beze jmen.“

„Já tě, rabe boží, nesjednávám kvůli tomu, i když i na to možná dojde. Řekl jsem přece, že jde o akci tajnou a delikátní! Je potřeba něco zjistit u těch pekel zrozenců! Vyslídit cosi takového, co nás zajímá…“ rektor se odmlčel a pak dodal: „Zajímá to nejenom pravoslavnou církev, ale i všechny ostatní konfese.“

„Vyslídit, to je… To je úkol, který je poněkud mimo moji mísu,“ polaskal jsem hlaveň lupary. „Co kdybychom začali od začátku, otče Kirille? Koho zastupujete kromě metropolity a patriarchy?“

„Všechny pravoslavné církve, co existují,“ řekl vážně archimandrita a pohladil si plnovous. „Také římsko-katolickou církev, protestantskou, anglikánskou… A taky ještě nějaké ty drobnosti jako kopty, baptisty, mormony a tak.“

Vlasy mi vstaly hrůzou.

„Celý křesťanský svět,“ zabručel jsem a byl jsem úplně mimo. „Co potřebujete vyzvědět od těch pekel zrozenců? Tajemství věčného života?“

„Jsem představitelem nejen našich souvěrců a ostatních křesťanů,“ prohlásil otec Kirill, aniž by vzal v potaz moji otázku. „Ale i židů, muslimů, buddhistů, které to také zajímá. V této věci máme v ruce i rozhodnutí Kolegia rabínů, Všesvětové rady muftíů a také dalajlámy. Všichni nás podporují, tedy myslím tím moskevskou eparchii.“

Oči mi vylezly z důlků.

„Právě moskevskou? A proč?“

„Protože tady máme daleko nejvíc té Satanovy chásky,“ přiznal stařec s hlubokým povzdechem. „Mezi nimi jsou někteří zvláště staří a záštiplní, navíc daleko lépe informovaní než ostatní. Z toho vyplývá, že šance vyzvědět od nich Velké tajemství, je tady největší,“ zlehka dupl nohou a znovu si smutně povzdychl. „Otče náš na nebesích, Otče milostivý! Za co nás trestáš, za jaké hříchy? Za co jsi na nás poslal takovou hanbu? Všechno je ztracené! Všechno! Čest, dobrota, bázeň boží, čistota, prokazování úcty rodičům… Tohle všechno se změnilo na podvody a mamonářství, stalo se z nás hnízdo babylonské, ďáblovy děti k nám přišly v nesčetném množství…“

Mumlal ještě dál cosi, ale už jsem ho neposlouchal. Bylo mi jasné, co po mně chce, nejenom on, ale i všichni ostatní hierarchové od buddhistů až po mormony. Velké tajemství! To je mýtus z kategorie řeckých nebo biblických pověstí, stejně důvěryhodný jako narození Athény z Diovy hlavy. Všichni upírologové o něm píší, jak Speer, tak i Maniana, Cuzie, svatý Julián s ostatními svatými otci a samozřejmě i Lev Bajkalov. Všichni se o něm zmiňují a shodují se na jednom: tajemství je lež a výmysl. Kdyby upíři znali něco takového, co by jim dávalo právo pít lidem krev, a to oprávnění jim bylo dáno nějakou božskou silou, navíc bude trvat až do Soudného dne, než vstanou všichni mrtví, duše z pekla a očistce se slétnou, a Bůh se vzdá možnosti je soudit, tak už… Výjimečná blbost! Ateisti na Soudný den nevěří, ale ani věřícím se takový nápad zrovna moc nepozdává. Dokonce ani religiózní fanatik nemůže souhlasit s tím, že Bůh by mohl sankcionovat činnost upírů a dal jim nějaká zvláštní práva. To je nonsens, rozdrcení základů víry a její celkový krach!

V Gildě si to také myslí. V této věci neexistují rozpory ani s magistrem, ani s výzvědnou službou. Zabíječi jsou lidé střízlivého myšlení, kteří nemají sklon k mystice. Ti, co věří ještě v něco jiného než v meč a kulky, nežijí dlouho.

Stařec přestal s mumláním a zadíval se na mě s očekáváním. Teď byl nejvyšší čas začít se vykrucovat. Odkašlal jsem si a pronesl:

„Nebylo by možné to trochu zkonkretizovat, otče Kirille? Jaké tajemství chce svatá církev vytáhnout ze satanovy chásky? Když, například, zjistím nějaké detaily jejich fyziologie, to bude ono? Nebo máte na mysli něco duchovnějšího, transcendentnějšího?“

„Spíš by se dalo říct eschatologického[2],“ upřesnil archimandrita. „Nejsme úplně přesvědčeni, ale předpokládáme, že upíři vědí něco o konci světa, tedy Apokalypse a Soudném dnu. To potřebujeme, abys vyjasnil, můj synu.“

Můj synu! Poprvé mě takhle nazval – vypadá to, že se smířil s mým železem a podivnou fyziognomií, která příliš neodpovídá křesťanským představám. Protože mám velmi silné čelisti, nos zlomený na dvou místech, různobarevné oči, jedno černé a druhé zelené. Notabene vážím sto pět kilo a měřím víc jak sto devadesát centimetrů. Ne nadarmo mě máma nosila čtyřicet čtyři týdnů. To je unikátní věc, protože normální těhotenství trvá čtyřicet týdnů, maximálně jednačtyřicet. Čtyřicet čtyři, to je prosím syndrom Ilji Muromce, jak tvrdí lékaři. V tom případě se rodí monstra, jako jsem třeba já, která jsou prakticky imunní vůči upířímu kousnutí.

Stařec si zatím mlel své:

„Musíš najít některého z těch nejstarších a vyšších, protože Tajemství znají jenom oni. Zajmi jednoho z nich a pohroz mu smrtí a mučením, pořádně mu vyhrožuj, aby promluvil, netvor nečistý. No, přece tohle zrovna tebe nebudu učit, ty se v takových věcech vyznáš líp. A pamatuj, že v těch rozhovorech je dovoleno vše, můžeš cokoli, oheň, rozpálené železo, protože jsi ruka Hospodina. I kdybys tu hůl zlomil, hřích ti bude odpuštěn a budeš čistý jako…“

„Stop, svatý otče,“ řekl jsem. „Je příliš brzy mluvit o odpouštění hříchů. Ještě jsem tu práci nevzal. Možná, že smlouvu ani nepodepíšu. Její profil je jiný, než na jaký jsem stavěný. Nejsem z výzvědné služby, jsem obyčejný bojovník, likvidátor.“

Strnul s otevřenými ústy. Pravda, netrvalo to dlouho, archimandrita si pročísl vousy, dotkl se rukou kříže a pronesl:

„Dvě stě tisíc,“ na chvilku se zamyslel a dodal: „V eurech, milostivý Bože.“

Ta suma byla dost velká, ale nenadchla mě. Tajemství je možné z nich vydolovat, za předpokladu, že existuje, jestli je reálné a není to mýtus. Mytická tajemství vždycky hrozí podvodem, zvlášť pokud se týkají eschatologie a prorokování budoucnosti. No, zmáčknu některého bastarda z prvotních a on i mi řekne, že do konce světa zbývá deset měsíců nebo let, eventuelně mi nakecá cokoli jiného, třeba, že mrtvé nebude soudit Kristus, ale egyptský Osiris. Jakou cenu má taková informace? Jednoznačně žádnou, žádných dvě stě tisíc euro. K tomu se přidalo pomyšlení na to, že si ze mě budou dělat srandu, jak magistr, jehož respektu si cením, tak i kolegové z cechu. Bude ještě dobře, když se mi budou jenom smát a ne mě ještě navíc podezřívat z hrabivosti.

„Neberu to,“ moje hlava na to sama kývla „Je to příliš neurčitě zadaný úkol, svatý otče. Navíc v eschatologii nejsem moc dobrý.“

„Jak to, že nebereš?“ baťuška Kirill si vjel prsty do vousů, zdvihl obočí a hrozivě se na mě zadíval. „Jak to, že nevezmeš, synu můj, když ti to přikazuje Hospodin!? Nezapomínej na dvě stě tisíc… Jsi nejlepší po Virijovi! Jak bys to mohl nevzít?“

„Co s tím má společného Kolja Virij?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Byl povolán k téže misi,“ vysvětlil mi stařec a jedovatě dodal: „Na rozdíl od tebe nepochyboval, dělal svou práci a zahynul při tom jako boží syn.“

Rozbušilo se mi srdce. Abych se uklidnil, položil jsem ruku na pažbu sheffieldu.

To změnilo situaci! Nikolajovy vrahy jsem zabil a nebudu si vzpomínat, co mě stálo jejich hledání. Teď z toho vyplývalo, že ti dva prvotní byli jenom vykonavatelé. Za nimi stál zadavatel, nějaká stará, záštiplná a dobře informovaná kreatura. Nebyl jsem proti tomu, abych se k ní dostal. Je třeba rozvinout prapory a vydat se na pochod! Ne kvůli Velkému tajemství nebo dvěma stům tisíc eurům, ale abych našel tu zrůdu a zkrátil ji o hlavu. No, a před tím ji klidně můžu zlehka povyslechnout…

Tep už se dostal k normálu na čtyřicet úderů za minutu. Když se dotknu sheffielda tak mě to vždycky uklidňuje. Je to reflex! Ruka na zbrani se netřese a dech je klidný.

Pustil jsem pažbu a řekl:

„Předpokládejme, že bych souhlasil. V tom případě budeme muset vyřešit jeden poměrně obtížný problém.“

„Jaký?“

„Týká se to té chásky ze starých a vyšších, jak jste ho nazval. Ve městě jich je maximálně pět a na světě dvacet. Jsou chytří, ti hnusáci, a dobře se umějí skrývat. Dokonce ani naše průzkumná služba je nedokáže najít. Takže potřebuji nápovědu. Jinak stačím zešedivět, než některého z nich najdu.“

Archimandrita na okamžik zaváhal, zdálo se, že rozhoduje, jestli mi má něco říct, nebo ne. Nakonec se rozhodl mi neříct nic a zabrumlal:

„Najdeš ho díky Boží milosti! Slyšel jsem, že mají velké shromáždění pozítří v noci, sabat… Bude to ve Věži. Určitě víš, že sabaty mají dvanáctého června? Budou tam všichni pohlaváři.“

„Vím,“ přitakal jsem. „Vím, ale jak se mám do té jejich Věže dostat? Dokázal bych shromáždit celou brigádu a udělat na ně přepadovku, ale to bude k ničemu. Pod Věží jsou tajné chodby, hlavní zdrhnou. Musím se tam dostat nepozorovaně. Jenže jak?“

„Jak, jak,“ pitvořil se po mně stařec.

Stále ještě váhal.

„Dobře, dám ti pomocníka raba božího Pafnutije… Virijovi jsem ho nedal, ale tobě ano! Dej si pozor!“ pohrozil mi kostnatým prstem, „Dej si pozor, Zabíječi, aby bratru Pafnutijovi nikdo nezkřivil ani vlas! Je to světec! Odhodlal se k velikému činu!“

„K jakému?“

„Až ho uvidíš, tak pochopíš,“ zavrčel otec Kirill a šmátral po čemsi pod kutnou.

Vytáhl odtud databanku, dotkl se nehtem klávesy a přimhouřil oči.

„Dej mi své telefonní číslo, pro každý případ…“

Nadiktoval jsem mu jak mail, tak číslo na mobil. Stařec si je zapsal a řekl:

„Bude lepší, když se sejdete ve městě, někde na zalidněném místě, jakoby náhodou. Zítra v poledne bude mítink na Puškinské, tak tam přijď. Bratr Pafnutij si tě najde. Ví, jak vypadáš.“

„Tak na tohle si můžeme plácnout, svatý otče,“ řekl jsem, ale báťuška Kirill se k ničemu takovému nechystal.

Místo toho mi nasunul k nosu ruku, v níž třímal kříž. Bylo to zbytečné. Ani ruce, ani kříže nikdy nelíbám. Moje přesvědčení je takové, že když už Bůh existuje, tak nepotřebuje žádné prostředníky, popy, mully, pátery a lámy, mnichy a mnišky, protože si sám prošlápne cestu k lidskému srdci. Ten, kdo ho chce nahradit svojí vlastní personou a nastrkuje vám k líbání kříž, ruce nebo dokonce i boty, není nic jiného než domýšlivý rouhač. Bude takovým odpuštěno v Soudný den?

„Jdi,“ zamručel archimandrita, když si povzdychl a schoval kříž. „Jdi, lovče boží! Ať je s tebou náš Hospodin, náš Ježíš Kristus!“

Suše jsem kývl a vyšel ze sakristie. Za dveřmi jsem narazil na otce Bartoloměje. Buď tam hlídal, nebo špízoval a nastavoval ty svoje lopuchy…

„Tady je svěcená vodička, synu můj,“ úlisně řekl a podával mi láhev.

„Děkuji vám,“ odpověděl jsem. „Ďjáček je u sebe?“

„Spí,“ řekl otec Bartoloměj a v jeho hlase zřetelně znělo odsouzení. „Včera potěšil ďábla svou neblahou vášní.“

„Jestli spí, tak ho vzbudím. Brzy se uvidíme, báťuško.“

„Nechť tě blahosloví Bůh a všichni svatí.“

Rozloučili jsme se. Došel jsem do zvonice a vešel do komůrky pod schody. Ďjáček Stěpan už nespal, seděl na nízké dřevěné sesličce, rozcuchaný, nepořádně navlečený do rozepnuté košile. Ksicht měl opuchlý, nos zarudlý, očka sotva pootevřená. Táhlo od něj chlastem… Stejně mi byl milejší než archimandrita nebo pop. Cítil jsem, že je v něm stejně soucitná a rozechvělá duše jako ve Vladovi. A to byl přesně ten důvod, proč chlastal, nechtěl se na život dívat střízlivýma očima, aby úplně nezatrpkl.

„To seš ty, Petrucho?“ zabručel ďjáček a chlupatou rukou rozháněl vinné výpary. „Rád tě vidím, opravdu rád. Pojď dál. Seš můj host. Tu flašku s vodou mi dej sem.“

Pleskl jsem sebou na kulhavou židli. Stěpan si ode mě vzal láhev, dlouze zívl, potom se soustředil a zavřel oči. Přejel rukou nad nádobou a začal bezzvučně cosi šeptat.

Co se v těch krátkých okamžicích dělo s obyčejnou vodou, natočenou z kohoutku? Jaký to byl tajemný proces? Je to záhada, vědecky zatím nevysvětlitelná! Jakýkoli normální člověk mohl vypít Stěpanovu vodu bez problémů i bez užitku. Mohl se v ní umývat, vykloktat s ní, použít ji na polívku nebo na kompot. Prostě to byla ve všech směrech prachobyčejná voda. Pro mě i každého homo sapiens. Nikoli však pro upíry. Voda je nezabíjela, ale spalovala jako kyselina sírová, nebo fluorovodíková. Svíjeli se bolestí, řvali a na několik sekund ztráceli koordinaci. Takže svěcená voda byla velmi solidním podpůrným elementem v mojí práci.

Ďjáček skončil se zaříkáváním a vrátil mi láhev. Sáhl jsem do kapes kabátu, vytáhl čtvrtlitránek vodky a podal jsem mu ho. Stěpan se na lahvičku překvapeně podíval, olízl si rty a potom basovitě zabručel:

„Urážíš mě, brácho!“

„To byl vtípek,“ řekl jsem a vytáhl z kapes dvě půllitrovky.

„Jó, tak to je jiná! Díky, chlapečku. Dáš si taky?“

Návrh byl pouhou zdvořilostí, Stěpan dobře věděl, že nepiju. Zavrtěl jsem hlavou a díval se, jak ďjáček otevírá láhev. Vyprázdnil ji nadvakrát. Odkudsi vytáhl nasolenou okurku, kousl si a zamrmlal:

„Naše hříchy jsou těžké!“

Pak se zeptal kolik je hodin. Bylo čtvrt na dvanáct.

Stěpan trochu ožil, možná ho povzbudil alkohol nebo čarodějnické manipulace s vodou. Strčil jsem láhev do kapsy a řekl:

„Dobře se ti to daří s tou svěcenou vodou. Ty bys přece mohl léčit. Přikládáním rukou nebo tak nějak…“

„Ale jo!“ odpověděl ďjáček, „stejně jako ti… Intrasensové.“

„Tak proč neléčíš, když seš takovej umělec? Třeba za malé peníze, nebo úplně zadarmo?“

„Vyhejbám se pokušení, Petříku. Začneš zadarmo nebo za malý peníz, a pak začneš chtít víc a víc. Nepřítel lidského rodu nespí, probouzí v lidech lačnost! Hospodin to neodpouští,“ přejel si širokými dlaněmi po tváři, pomasíroval si líce a řekl:

„O Mašerovovi jsi slyšel?“

„Jo.“

Mašerov byl známý moskevský léčitel a nejenom v hlavním městě. Legendy o něm obíhaly celým Ruskem.

„Ten člověk měl boží dar! Léčil všechno, od zubů přes opice, nervy, klouby… Z chromajzlů dělal normální lidi. Vředy všelijaké léčil tak lehce, jako kdyby jen dva prsty do vody namočil. Zpočátku bral málo, jen tak, aby se uživil. Co se stalo potom? Stal se profesorem na všech těch novomódních akademiích, doktorem, otevřel si kliniku, na zdi rozvěsil plno diplomů, dokonce si pořídil i noviny. Začal očarovávat banány a jimi léčil rakovinu… Teďkonc prachy hrabe lopatou! Jenže dar je fuč! Sály na jeho přednáškách jsou přeplněné, knížečky píše, ale co je z toho? Nic. Prošustroval svůj dar! Bůh dal, bůh vzal… Tak je to, Petříku!“

Přikývl jsem. Stěpan se natáhl ke čtvrtlitrovce a uzávěr najednou sám odletěl. Sám samotinký. Vůbec se ho nedotkl, jen láhev v ruce držel. Je to prostě frajer!

Upil malý doušek a pak ji postavil na podlahu. Řekl:

„Nezapomínej na Mašerova, bratku. Nezapomínej, protože i ty máš boží dar, zvláštní sílu, díky které dokážeš tu havěť poslat do hrobu. Nedostal jsi ho jen tak, takže to nepřeháněj a neber moc od těch slabých a ubohých. Chraň, ale nehoň se za prachama!“

S tímhle ponaučením jsem opustil jeho komůrku. Na ulici jsem vytáhl mobil a zavolal Vladovi. Nevylezl ještě z domu, zřejmě vyspával včerejší akci a právě jen tak tak otevřel oči. Hlas měl chraptivý.

„Kdo je to?“

„To jsem já, parťáku. Máme další práci.“

„To je příjemná novinka, sire. Co to znamená pro mě?“

„Pro tebe z toho vyplývá stará architektura. Potřebuju získat plány Věže. Bylo by vhodné je získat kompletní i s podzemními patry.“

V rozespalosti nepochopil, o jakou Věž mi jde. Musel jsem mu připomenout:

„Je to Spasská věž v Kremlu.“

4. kapitola

Obchůdek

Otec Kirill mi smlouvu neposlal. Možná to tak u církevních hodnostářů funguje. Všechno stojí na pár slovech zašeptaných v sakristii?… Nevím, jak s nimi spolupracoval Nikolaj, ale já mám rád, když se k čestnému slovu dodá něco vydatnějšího. Ani ne tak proto, že jsem takový pedant nebo se tak třesu na honorář, ale kvůli oficialitám, aby nevznikaly problémy s policajtama. Na mravnostní policii jsou stále ještě stejné hnidy a všiváci. Ještě kdysi, když se zabývali ožralama, narkomanama, pasákama a poběhlicema měli dost špatnou reputaci. Prý ani tak neloví a nedávají do vězení, jako spíš vydírají a zastřešují. Co se dá o nich říct dneska? Příjmy od Nergalova plemene jsou daleko větší než od kurev nebo ze samohonky, či narkotik. A tyhle všechny druhy obchodu kontrolují upíři stoprocentně. Globalizace, moji milí, globalizace! Pokrok! Pro policajty je to pohodlné, proč by se měli honit za drobnými, když existuje organizace, která má pod palcem všechny upíří obchody a vyplácí přímo mzdu! Ale ne zadarmo, zdaleka ne zadarmo! Vyžadují za to jisté služby. První na jejich soupisu nepřátel je gilda Zabíječů.

Takže raději pracuji se smlouvou v rukách. Zajisté se dá říct, že ten papír není nutný. Máme přece třicátý třetí článek ústavy, ve kterém je černé na bílém napsáno, že stát chrání občany před úklady upírů. Brání je vší svou mocí a prostředky. Proto byl přijat zákon o totálním odstřelu zubatců. Jenže bída je v tom, že sice existuje článek i zákon, jenže upíři si mohou oddychnout. Nejsme ani Divoký západ, ani Čína jsme přece demokratický stát. Takže nejdřív je nutné dokázat, že tenhle týpek je upír, a teprve potom je možno mu ustřelit hlavu. Jenže jak se to dá dokázat? K zubařům upíři nechodí a lézt každému do huby a měřit mu špičáky se nesmí, to je porušení lidských práv a svobod.

Prostě se dá říct, že policajti mají nějaké ty páky, jak Gildu přitisknout ke stěně a chránit vampýry před trestem. Když se podíváme jenom na ty tesáky – jestli mají na délku palec, tak není co řešit. Ale jestli mají například špičáky dlouhé jenom centimetr? Tak je to buď mladý prvotní, nebo iniciát, eventuelně slušný občan, který přece má právo na genetickou odchylku. Samozřejmě, že my Zabíječi cítíme nepřirozené na čtyřicet kroků. Jenže cítění není právnická kategorie, zákony se na něm postavit nedají. Proto patříme k soukromému sektoru a ne ke státním službám. Když se to ale vezme kolem a kolem, tak kdyby nebylo nás, tak už je půlka Ruska vycucnutá.

Pro Zabíječe je smlouva velkou podporou. Drobné akce se dají dělat i jen tak, na upozornění sousedů je možné useknout hlavu iniciátovi. Ale velkou práci je lepší začínat s kontraktem v ruce a je žádoucí, aby byl od vlivných lidí. Kdo je u nás solidnější než církev? Ministři, poslanci, prezident…? Ani ne! Všichni přicházejí a odcházejí, ale církev zůstává.

Jak jsem poznamenal výš, smlouvu jsem nedostal. Čekal jsem na ni až do večera, ale nikdo mi nezavolal na telefon, nic nepřišlo do počítače, ani se neobjevil žádný poslíček. Ráno jsem se spojil s Gildou, zaregistroval ústní smlouvu s archimandritou Kirillem. Vymyslel jsem si vhodnou formulaci: požádali mě, abych prozkoumal okolnosti vraždy Nikolaje Virije. Potom jsem zamířil na Puškinovo náměstí. Šel jsem pěšky, nebylo to daleko, nějakých patnáct minut.

Demonstrace už začala. V pevném obklíčení OMONovců se vlnila a rozčilovala třítisícovka lidí. Potřásali plakáty a modrými vlajkami, cosi křičeli. Hned jsem nepochopil, čeho se dožadují. Pomyslel jsem si, že je v tom zamíchaná Evropská unie a brojí se tu za těsnější kontakty s ní, nebo taky proti ní. Ale nápisy na transparentech hlásaly: Zákaz adopce je nezákonný! Máme také svá práva! Hanba vládě! Chceme taky děti! A byla tu hromada dalších v podobném duchu. Takže jsem pochopil, že jsem na demonstraci gayů a lesbiček, kteří chtěli mít adoptivní děti. Otec Kirill se hodně snažil. Až mě najde otec Pafnutij, tak budeme jako dva chlapečci… Prostě páreček nevinnejch modráčků.

OMONovci pouštěli všechny, takže jsem prošel bez konfliktů, zavrtal jsem se do davu a začal jsem se courat sem a tam v očekávání otce Pafnutije. Opravdu to tu bylo spárované chlap s chlapem, ženská se ženskou, ale byli tady i osamělci jako já. Zřejmě hledali partnery. U památníku velkého básníka ječel nějaký dlouhovlasý týpek, květnatě a nabubřele vykřikoval něco o zneuctění lidských práv, o tom, že děti jsou květy života, bez nichž rodina není rodinou. Dav odpovídal souhlasným řevem a máváním vlajkami. Mládež poskakovala, ženské si dávaly francouzáky, solidněji vypadající chlapi se skromně drželi za ruce. Puškin se na tu bídu díval s úsměškem. Jemu, ctiteli dam, se zdály být potřeby našeho století mrzké nebo přinejmenším nepochopitelné.

Vlasáče vystřídala tetka s ohromnýma ceckama a hromu podobným basem. Obešel jsem památník, ale Pafnutij jako kdyby se do země propadl. Samozřejmě, že jsem ho osobně neznal, ale představoval jsem si ho jako takového skromného mníška s vyhublým obličejem a v tmavém oblečení. Nic takového! Zato jsem třikrát čtyřikrát zachytil emanaci upírů. Byla slabá a vzdálená, něco jako vůně octa v zavřené láhvi. Divit jsem se tomu nedivil. Kde je dav, tam vždycky jsou upíři. Obzvlášť, když tam panuje zmatek, v němž je možné se přiživit.

Prvotní takovým lovem pohrdají, mají svůj potravní kanál zabezpečený. Něco jiného jsou iniciáti, co ještě nemají zkušenosti, jsou to ti, co se ještě nepřipojili k takovému krmelci, jako je například řetězec Krochobor. Ti se potulují po dvorech, ulicích, hlídají u vchodů, navštěvují všelijaká setkání, tu samostatně, jindy ve smečkách. Ve světě upírů patří ke spotřebnímu materiálu, zelenáči, které není problém obětovat. Časem se ti, co přežili, připojí ke smečce nějakého prvotního, obvykle toho, kdo je inicioval. Ani prvotní nejsou mezi sebou rovni, mají aristokracii, kreatury starší a zlobnější, jak pravil otec Kirill. Nicméně, tady se s nimi nepotkáš. To není jejich úroveň!

Dokončoval jsem druhý okruh kolem básníkovy sochy, když se po Tverské přivalil další dav, který zastavil veškerý provoz. Byli v něm velcí mladíci i mladí mužové, holé lebky v černých kožených bundách, těžkých botách, s řetězy, kusy trubek a golfovými holemi. Pochodovali v pevném tvaru jako římská legie. Cílevědomě šli přímo směrem na naše modré shromáždění. V tom okamžiku jsem se nacházel na chodníku u Tverské a viděl jsem, jak se OMONovci s velkou ochotou rozestupují.

Za okamžik se už legionáři v kůži obořili na gaye. Ti však byli na bitvu připraveni. Také u sebe měli hole a hokejky, žerdě z plakátů. Neuběhly ani tři minuty a kolem mě kypěl boj, ryčeli chlapi, kvičely ženské, míhaly se obušky, bylo slyšet dopady úderů, stříkala krev. Gayové měli číselnou převahu a víru ve světlý ideál, holohlavci zase říznost, disciplínu, lepší vybavení, okované boty a bundy. Vletěli do davu jako sochor do sněžné závěje a pak se rozdělili na dva proudy, které tiskly gaye k památníku. Za nimi zůstávali zkrvavení lidé, ženské v roztrhaných šatech a nehybná těla. Puškin se na to už nedíval se smutkem, byl přísný a zamračený. Zřejmě měl před očima popravu děkabristů na Palácovém náměstí.

Mě se nikdo nedotkl, i když jsem neměl oholenou hlavu, ale byl jsem oblečený do černého pláště, takže mě možná vzali za vlastního. Vytáhl jsem z podšívky trubku a pro výstrahu jsem s ní mával kolem sebe. Polehoučku jsem se začal prodírat k mostu, chtěl jsem proklouznout na Velkou Bronnou. Tahle bitva nebyla mojí. Nesmyslná divoká bitka, kde jsou všichni vinni a v níž není nikdo spravedlivý! Lidi se řežou a upíři vítězí… Znovu jsem zachytil jejich pach a pomyslel jsem si, že se tu musela sejít celá smečka. Krev je přivádí do extáze a té se kolem prolévalo hafo.

Došel jsem do ulice, ale tam stáli OMONovci, kteří opět semknuli řady. Jeden z nich mě dloubl pendrekem do hrudi.

„Kam lezeš, pse?! Jdi makat!“

Taky mě měl za černého legionáře. Přesvědčovat o opaku jsem ho nechtěl, šlehl jsem ho trubkou přes přilbu a bylo vymalováno. Tverskou jsem přelétl v okamžiku. Troubila auta, sprosté nadávky řidičů… Špunt se táhl minimálně až k Běloruskému nádraží. Velká Bronná byla také ucpaná auty, po chodnících běželi mladíci a dívky, kteří protrhli obklíčení. Už to nebyli gayové a lesbičky, ale prostě jenom vystrašení lidé… Věděli, že za holohlavci se objeví OMONovci a začne další řež, protože pro ně jsou vinni úplně všichni.

Upíří emanace se stala silnější. Zastavil jsem se, abych se zorientoval. Bylo jasné, že rande s bratrem Pafnutijem šlo do kytek. Musel jsem počkat na telefon od báťušky Kirilla. Moje číslo měl. Vytáhl jsem mobil a podíval se na něj svým levým, černým okem, potom i pravým, zeleným. Mlčel. Zasunul jsem ho do kapsy a zamířil do dvora, kam mě vedl pach.

Dvorky byly malé, těsné, tmavé a klikaté, zastavěné starými jednopatrovými nebo dvoupatrovými domky. Oprýskané zdi, špinavé podjezdy, ubohé zelené keříky, popraskaný asfalt, rezaté popelnice… Moskva postnapoleonských časů, nicméně centrum. Takže nebylo pravděpodobné, že během jednoho dvou let by dorazila městská moc do tohohle smetiště a vyhnala jeho obyvatele až za Třetí kruhovou. Až se to stane, tak se tady, uprostřed supermarketů, klubů, parkovišť, se usídlí elita. Zatím tu však ani civilizace či Evropa cítit nebyla. Poletovaly tu hnilobné vůně a pach nergalova plemene.

Následoval jsem ho až k popelnicím. Za nimi, uprostřed vajglů, šlupek od brambor, zbytků zelí, jsem našel mrtvou dívku. Nepodobala se včerejší ďábelské krásce z Dávky, byla malá, vyhublá, s bledou tváří a bezkrevnými rty. Holčička tak šestnáctiletá, zřejmě utíkala z demonstrace. Vedle ní se povaloval pomačkaný transparent a na něm bylo cosi o právech a dětičkách.

„Ty už nebudeš mít žádné děti, ani adoptované,“ pomyslel jsem si a prohlédl si její krk. Nalevo dva párové kousance, vpravo jeden… To znamená, že se tu živili tři, proto jsem to nestihl a proto dívčinu rychle zabili… Zabili a dostali chuť na další… Takový drobek jim nestačí.

Její oči se na mě dívaly s němou výčitkou. Byly šedé.

Obrátil jsem se a nahmatal jílec katany. Rozběhl jsem se mezi vetché kůlny, poslepované z vlnitého plechu, úlomků nábytku, beden a všelijakého odpadu. Tři, to už je smečka a v ní jsou upíři daleko nebezpečnější. Koho to pronásledovali? Kamarádku mrtvé dívenky? Ochutnali krev a jejich emanace se stala výraznější, vedla mě jako ve vzduchu natažená nit.

Obešel jsem poslední garáž a uviděl jejich záda Byli tři! Kdosi před nimi prchá s panickým jekotem, řve, ale ani dveře ani okna se neotevřou. Všichni sedí uvnitř a modlí se:

„Ať nás to, Bože, mine!“

Běželi rychle, ale já byl rychlejší. Pod nohama mi harašily a praskaly umělohmotné láhve, skřípěl štěrk, praskala nahnilá prkna. Doháněl jsem je, smrtonosný jako ledová propast v Himálajích. Uslyšeli moje kroky.

Zastavili se a otočili ke mně.

Zabíječe nepoznají, takže jsem pro ně byl jenom urostlým chlapem, pořádně masitým a plnokrevným. Tedy obědem.

„Kam se řítíte, vy sračky?“ zeptal jsem se jich. „Olympijský rekord vám nedá spát?“

„Nepatříš snad k rozhodčím?“ odsekl krajní a přímo mě požíral rubínovýma očkama.

„Ne, patřím k meliorátorům. Hloubím stoky,“ řekl jsem a rozsekl ho od krku až do podpaží. Šikovně jsem ho sekl, hlava s rukou odlétla doleva a zbytek těla doprava. Vžik! Vžik! Ještě dvakrát zasvištěla katana a byly tu další dvě mrtvoly. Potom jsem dýkou postupně otevřel jejich čelisti. Iniciáti, jak jsem si myslel. Nemají tu sílu a reakci prvotních, ani jejich zkušenosti. Prvotní by mě objevil. Čím výš je v jejich hierarchii, tím víc ví o Zabíječích. Co se týče první desítky, tak všechny zná i jmény, samozřejmě kromě magistra Jegor Teslenko, Sarkisjan, Pavel Semjonovič Strugin, Šeka Gubajdullin, pětice dalších a taky já… V téhle desítce nepatří Peter Deutsch k těm na spodních místech.

Otřel jsem meč o kalhoty mrtvoly a zasunul ho do pochvy. Narovnal jsem se. A zůstal jsem stát s otevřenými ústy, asi tak jako kamenný anděl na hřbitově. Taky bylo proč. Vzadu, místo hromádky garáží a chatrných kůlen, se tyčila cihlová stěna s dvěma okénky a mezi nimi otevřené dveře. Velmi nenápadné dveře, zateplené černou koženkou a blýskající se mosaznou klikou.

Obchůdek! Obchůdek! Ať do mě uhodí hrom!

Lupara která mi visela u boku, se citelně ohřála. Překvapeně jsem sebou škubl.

***

Obchůdek byl logicky nevysvětlitelným fenoménem, a proto byl strašidelný. Bylo mi jasné, že strach nebo obavy nemám z něho, ale právě z té nevysvětlitelnosti. Tím, že obchůdek nezapadal do obvyklé reality. Lidská povaha je taková, že se vždycky ke všemu snaží najít nějaké vysvětlení. Když ho nenachází, přepadává člověka neklid. I já, když jsem o Obchůdku přemýšlel, jsem se snažil najít nějaké vysvětlení a příčiny jeho existence. Probíral jsem se skoupým seznamem hypotéz: mimozemšťani, ďábel. Bůh… Možná nikdo z nich neměl žádný vztah k Obchůdku a vůbec k naší realitě. V tom případě zůstávalo jediné, a to nejpodivnější vysvětlení: Obchůdek vznikl díky nějakému, nám neznámému zákonu přírody. To ve mně zasilo optimizmus: vesmír, když je nejhůř, nám posílá pomoc.

„Vejdi,“ ozval se mi v hlavě nehmotný hlas. „Vejdi, nebuď překvapený a neboj se. Už jsi tady byl.“

Přiblížil jsem se k otevřeným dveřím a překročil práh. Nepříliš široká místnost se jakoby táhla do nekonečna. Stěny se kdesi ve strašlivé dálce sbíhaly, řada světel se postupně slévala do světelné čáry. Strop byl klenutý a vypadal jako kamenný, stěny opláštěné dubovými panely a podél nich stály a ležely v policích a vitrínách různé předměty. Některé jsem poznal, cosi se tu podobalo automobilu, balíku hedvábí nebo bizarnímu kalichu z barevného skla. Jiné mi nepřipomínaly nic, neboť ve mně nevyvolávaly žádné asociace. Ostatně známý tvar ještě neznamenal, že věc je opravdu taková, jakou se zdá být. Všechny artefakty měly podivné vlastnosti a jejich účel byl v mnoha případech nejasný.

Moje kroky vytvářely dunivou ozvěnu. Prošel jsem mimo polic naplněných knihami, hromad zapečetěných krabic, vitrín s ozdůbkami a šperky. Světlo, padající ze stropu, jiskřilo a zářilo na prstenech, náhrdelnících a náramcích. Za vitrínou, vpravo ode mě, se nacházela pohovka potažená šedivou, hrbolatou kůží, která vypadala jako kdyby ji stáhli z dinosaura. Vedle ní stála skříň plná lahviček s voňavkami, nebo možná léky proti kašli. U pohovky byla otevřená truhlice, dále jakási věcička směska krakatice s vysavačem. Po jejím okrouhlém plášti běhala barevná světélka a vzhůru z něj trčely krátké hadice, ty delší ležely rozhozené kolem dokola v pravidelných spirálách. Byly jich dobré dva tucty, ty slabší nebyly silnější než prst, ty tlusté byly asi jako ruka. Zajímalo mě to, a proto jsem k tomu zamířil. V hlavě se mi okamžitě ozval nehmotný hlas Obchůdku:

„Nepřibližuj se! Je to nebezpečná věc!“

„Na co to je?“

„Temporální modulátor. Manipuluje s tokem času.“

Obešel jsem krakatici v uctivé vzdálenosti. Předtím, když jsem Obchůdek poprvé a naposledy navštívil, tady něco takového nebylo. Mohl jsem se mýlit, všechno to, co jsem viděl tentokrát, pohovka, skříň, police s knihami, se vůbec nepodobalo tomu, jak to vypadalo při mé první návštěvě. Tehdy stál u dveří dvoumetrový, ramenatý android, proti němu vycpanina jakéhosi dravce, dále šteláže s kancelářskými potřebami a kontejner se zbraněmi, kde ležel můj sheffield. Je zcela zjevné, že výstavka zboží se měnila, možná pravidelně, možná podle potřeb návštěvníka. Měl jsem podezření, že Obchůdek sám dobře ví, co návštěvník potřebuje.

Vlevo stál stojan s mobilními telefony. Stovky, tisíce kusů, každý přístroj uložený ve vlastním pouzdru. Vypadá to, že ani jeden není stejný. Perleťové, rudé, černé, zlatisté, různé odstíny indiga, bílá káva, mokrý asfalt… Od té různobarevnosti až se zamžívalo v očích. Displeje malé, velké, tlačítka a klávesy různých velikostí a tvarů, pouzdra na opasek i řetízky, aby se přístroje daly nosit na krku… Očarovaný jsem k nim natáhl ruku a hned jsem uslyšel hlas:

„To není určené pro tebe.“

„Můžu se na ně podívat?“

„Můžeš.“

Vytáhl jsem telefon, který měl obrazovku přes půlku korpusu. Měl jen málo tlačítek, deset číselných a dvě na vypnutí a zapnutí. Kromě toho tu bylo ještě jedno – kulaté a červené. Zapnul jsem přístroj a dotkl se červeného tlačítka. Na displeji se objevilo: Soke, Sokoro, Somba, Songan, Stieng, Suahili, Suba… Co to mohlo znamenat? Znova jsem se dotkl červeného tlačítka Zastavilo se na záhadném slově Sunvar. Namačkal jsem Vladovo číslo.

Zázrak. Objevil se přede mnou na malém displeji! Vypadalo to, že seděl v nějakém archivu a ryl se v papírech. Odložil list papíru, sáhl do kapsy, vytáhl telefon a přiložil si ho k uchu.

„Razuvajev, prosím.“

„To jsem já, partner. Jak mě slyšíš, Vlade?“

Na jeho obličej se objevily rozpaky.

„Petr? I hlas vypadá jako tvůj, a proč tak cvrlikáš?“

„To je v jazyce sunvar,“ řekl jsem a položil telefon.

Zamyšleně jsem se na něj zadíval.

„To je cenný kousek! Překladač do všech možných jazyků, kolik jich je na Zemi! Takové věcičky bych se neodříkal.“

Jako kdyby Obchůdek naslouchal myšlenkám, odpověděl:

„To není pro tebe. Jdi dál.“

„Je lepší se s ním nehádat,“ rozhodl jsem se a zasunul telefon na místo. „K čertu! S kým bych si mohl pokecat v jazyce sunvar, suahili, nebo třeba v portugalštině?“

„Pokračuj!“ popohnal mě Obchůdek.

Dál pokračovaly skřínky z palisandrů, nacpané vybranou kosmetikou a něčím, co se podobalo lékům. Nápisy mi byly neznámé, obrázky ne vždy pochopitelné, ale vůně tu vládla taková, jako kdybych se procházel mezi růžemi, jasmínem a šeříky. Dalo se předpokládat, že lektvary v těch flakóncích a lahvičkách sloužily k různým metamorfózám očí, rtů, tváří, řas, obočí, samozřejmě nevyjímaje podpaždí a vlasy. Lotiony, deodoranty, krémy a pomády, voňavky a toaletní vody, barvy, tužidla, laky na vlasy… Kromě toho další zboží, které k tomu patří – štětečky, štípačky, pilníčky… Kterýkoli kosmetik by dal roky života, aby se sem dostal a mohl si odnést nějaký ten flakon s čímsi divotvorným. Jenže já jsem kosmetikem nebyl, a proto jsem přidal do kroku.

Tady to prostě nebylo.

„Stůj!“ řekl Obchůdek. „Na třetí polici shora je mast ve skleněné lahvičce… V té nejmenší. Tu si vezmi.“

Na té polici stálo dobrých dvacet lahviček s prášky a mastmi. V jedné byly prášky modré, ve druhé zelené, ve třetí žluté, ve čtvrté kuličky, které zářily víc než diamanty, až to oslepovalo oči. Lahvička, která mi měla patřit, byla mrňavá, skoro jako náprstek. K ní byla přiložen kus papíru stočený do trubičky. Dalo se předpokládat, že to je návod. Položil jsem si dárek na dlaň a zeptal se:

„Na co mi to bude?“

„Bude se ti to hodit.“

Když se mi to bude hodit, tak se mi to bude hodit. Zastrčil jsem lahvičku do kapsy a dál jsem se zajímal:

„Nepodaruješ mě ještě něčím, zlatá rybko? Za tu mast samozřejmě děkuji, avšak při mém zaměstnání žádný šňupání nepotřebuju. Potřeboval bych něco silnějšího, nebo ostřejšího.“

„Co by to mělo být?“

„Osikový kolík mnohonásobně použitelný, nebo mečvšemhlavydolů.“

„Ty to ale bereš hopem!“ zabručel Obchůdek. „Švihej k východu, válečníku. Stačí ti zbraň a mast.“

Pochodoval jsem bez výhrad – tady není místo pro nějaké zbytečné otázky.

Vyšel jsem ven, podíval se na kůlny a garáže, na tři mrtvé upíry a potom pohladil hlaveň sheffielda. Když se objevil Obchůdek, zahřála se. Teď se mi zdálo, že je ledová. To taky něco znamená! Soustředil jsem se a ucítil slabou, velice slaboučkou emanaci upíra. Ta mentální nit vypadala skoro neznatelně, že bych tu poslední zrůdu nedokázal vystopovat. Postřehl jsem, že nejde od těch zabitých, ale patří živému stvoření, které se schovává kdesi ve dvorcích, v chaosu vytvořeném stavbami. Že by ve smečce nebyli tři, ale čtyři? Proč se ale čtvrtý odpojil? Obvykle smečka loví pohromadě…

Pach byl slaboučký, ale pronásledoval mě cestou domů. Došlo mi, že upír jde za mnou.

5. kapitola

Bratr Pafnutij

Jsou upíři a upíři. První jsou produktem lidských řečí, fantazie pisálků, druzí jsou syrová skutečnost. Jak moc se ty dva portréty sobě nepodobají! Podivuhodné! V knihovně mám romány Brama Stokera, Anny Riceové, Roberta McCammona a dalších autorů, kteří zobrazují upíry jako vládce tmy nebo dravčí zloděje, eventuelně jako oběti okolností. Nevidím v jejich pracích žádný užitek nebo přínos. Škodlivost je nepopiratelná, protože o příslušnících Nergalova plemene rozšiřuje hloupé fámy – o jejich podstatě, schopnostech a vzhledu. Podle Stokera vypadá Drakula následovně: ostré bílé zuby trčí kupředu, má velmi rudé rty, zatímco tvář je podivně bledá. Uši má špičaté a nehty vypadají jako drápy. Na dlaních mu rostou chlupy a smrdí jako starý hrob. Prostě jednoznačné monstrum. Ani v davu ho nemůžeš minout, aniž bys uskočil. Kdyby tomu tak bylo…

Bohužel se vnějškově nijak od lidí neliší. Samozřejmě, pokud nevycení tesáky, nerozdrtí v ruce sklenici nebo nevyběhne po kolmé stěně mrakodrapu. Fámy jim připisují mnohé podivuhodné vlastnosti, jako třeba, že nejsou vidět v zrcadlech, bojí se slunečního svitu, ve dne spí v rakvích v nějakém vlhkém, tmavém podzemí. Žvásty a pohádky, pohádky a žvásty! Právě takové jako jejich schopnost měnit se ve vlky a netopýry, nebo strach ze stříbra, kříže a česneku. Chtěl bych vidět křižáka, který vyrazí proti upírům se svazečkem česneku! Jeho život nebude dlouhý. Jenom do nejbližšího tmavého podjezdu, kde číhá iniciát na dřeva a blbečky. Ne, páni moji! Ani stříbro, ani česnek, jenom kulky a ostrá ocel – to na ně platí! A samozřejmě plamenomet, bílý fosfor a napalm jsou daleko efektivnější než sluneční prasátka.

Co se týče kůlu do srdce, tak to pomáhá, ale jenom tak na pět minut. Jsou odolní a životaschopní, sviňáci! Co se týče osiky, tak je to taky žvást, nemá žádné čarodějné vlastnosti. Možná na ni byli alergičtí kdysi, ale teď už ne. Zřejmě osika zdegenerovala. Halt máme ekologickou krizi!

Samozřejmě, že rozdíly mezi námi a upíry jsou. Mají jiný metabolizmus, vyšší reakční rychlost, jsou velmi silní, šikovní a mazaní. Žádná zeď pro ně není překážkou, prolezou jakoukoli škvírou. Žijí dlouho, jsou odolní vůči horku a chladu, lidské nemoci jim nehrozí. Mají nižší spotřebu kyslíku, dokážou nedýchat i několik minut, jen velmi obtížně se dají utopit. Navíc jejich způsob stravování… V tom jsou bližší štěnicím a komárům než lidem.

Ale to je všechno fyziologie, s psychikou je to složitější. Jejich psychika je pro nás španělská vesnice. Studovat ji není dvakrát bezpečné, buď se staneš sám upírem, nebo chladnou mrtvolou. Samozřejmě, že sem tam něco se už zjistilo. Svoje poznávají bez nejmenších problémů. Podle mentální emanace. I když se mezi sebou hašteří, proti lidem jsou jednotní. Jde o reflex psí smečky – sjednotit se v případě nebezpečí a cizince roztrhat.

Přemýšlel jsem o tom, když jsem se vracel domů. Upírův pach nesílil, ale ani nemizel. Jako kdyby se mě pokoušel dráždit. K tomu přibyl i pocit upřeného pohledu, zabodávajícího se do zátylku a lopatek. Sledoval mě! Upíři jsou mstiví, zvlášť ti, co se spojili do smečky. Tři jsem zmáknul a tenhle čtvrtý se na mě nepověsil jen tak. Nenapadne mě, ale zjistí si, kde bydlím, a pak se objeví s partou. I když bylo moje bydliště nepřístupné, tohle mi nevyhovovalo.

Vybral jsem si kůlnu s rozbitými dveřmi, vklouzl do temnoty a schoval se u dveří. Potom jsem obezřetně vytáhl zpod pláště trubku. Ta velmi přispívá ke komunikaci. Velké tajemství tady nezjistím, ale kolik monster je ve smečce určitě. To mi teď dělalo větší starosti než eschatologické tajnosti.

Zápach zesílil. V následujících chvílích byl silnější a zase slábl. Když mě pronásledovatel ztratil z dohledu, začal prohledávat zákoutí mezi garážemi a kůlnami. Změnil jsem se v kámen jako indián, když nachystal past. Zabíječ zpravidla útočí rychle, ale někdy naše řemeslo vyžaduje trpělivost. Daný moment byl právě takový.

Nakonec za vetchou stěnou zašelestily tiché kroky, u vchodu se mihl stín a můj klient vsunul hlavu do kůlny. Okamžitě jsem ho trubkou polaskal po šešuli. Nepraštil jsem ho plnou silou, neboť, jak je známo, mrtvoly toho moc nenakecají.

Zachroptěl a padl na záda. Inciát, hubený čtyřicetiletý mužík. Vnějším vzhledem se člověk nesměl nechat zmýlit, ten hubeňour by dokázal zlomit páteř i borci sumo. Přišlápl jsem mu krk, trubku opřel o koule. Sklonil jsem se k němu a prohlédl si ránu. Kost nepraskla a ostatní se hojilo s neskutečnou rychlostí. Okraje roztržené kůže se spojily, vypadly vlasy nacucané krví a modřina prakticky už zmizela. Není to poprvé, co pozoruju takovou transformaci, ale jako i předtím mě udivuje, že matička příroda dala takovou vlastnost tak hnusným tvorům. Nebo se o to postaral Hospodin? Nebo ďábel? Nemají ani rakovinu, ani infarkty, dokonce ani tripla. A žijí až tři sta let.

Upír se pohnul. V polotmě jeho očka zářila jako porcelánové olejové lampičky.

„Lež klidně! Budu se ptát, ty budeš odpovídat! Jinak tě to bude hodně bolet,“ upozornil jsem ho.

Zabrumlal něco nesrozumitelného. Bota mu tlačila na krk a bránila mu v mluvení.

„Kolik bastardů je ve vaší smečce?“ nadzdvihl jsem nohu a on chraptivě nasál vzduch do plic. „Jména, adresy! Kdo z nich je šéf? Dělej, kryso!“

„Jsem sám…,“ vydechl můj zajatec. „Jeden, jako že je Bůh nade mnou! Na té bezbožné demonstraci jsem se k tobě nemohl dostat. Nestačil jsem to. Šel jsem za tebou, abych vyplnil příkaz…“

Spadla mi čelist. Překvapeně jsem upustil trubku a couvl o několik kroků. Z výšky jsem dosedl na cosi tvrdého a špinavého. Jak se ukázalo, byl to rezavý kanystr.

V krku mi to bublalo a chraptělo, ale přesto jsem se pokusil něco říct.

„C-c-c-co… K-k-k-kdo? C-co seš… zač?“

„Bratr Pafnutij,“ ozvala se odpověď.

Tohle jsem si promýšlel víc jak minutu. Upír už seděl na bobku a osahával si olysalou hlavu, kde už nebylo ani stopy po zranění. Měl malou pobledlou tvář, kalná očka, pršákovitý nos. Vypadal spíš jako úředníček nebo prodavač z obchodu se smíšeným zbožím. Oblečený byl chudě, měl na sobě rubášku s ošuntělým límcem, plátěné kalhoty. Obojí, po mém přivítání, měl hodně zaprášené. Prostě to byl typický upíří oběd, nic jiného! Ale že by se sám stal upírem? Dokonce i na začínajícího iniciáta vypadal příliš titěrný a žalostný.

„To přece není možné,“ uzavřel jsem svoje úvahy.

Vytáhl jsem z pláště sheffielda. Ústí hlavně se dívalo na upíra. Ten, jako kdyby si toho nevšiml, vstal a otřepával ze sebe prach. Brumlal:

„Proč by to nemohlo být, bratku? Právě, že může… Opravdu je to tak. Jsem Pafnutij, Kristem spasitelem se zapřísahám… Poznal jsem tě, ty seš Petr Deutsch, Zabíječ, že? No, dobře. Já jsem Pafnutij, poslal mě otec Kirill… Vyslal mě, abych ti pomáhal… Takový jsem dostal příkaz… Takže, bráško, schovej tu flintičku a neboj se mě. Jsem teď sytý… Nasycený, odpusť mi, Hospodine!“

„Jaký strach? Nebojím se, ale přemýšlím. Mám si s tebou pobesedovat, nebo ti ustřelit šišku,“ sdělil jsem mu, když jsem se vzpamatoval z překvapení. „Strašně to od tebe táhne upířím puchem!“

„To je správně, jsem ta stvůra tedy upír, potvora Hospodinem prokletá,“ s povzdechem se přiznal Pafnutij a sedl si na druhý kanystr. „Už druhý rok v tom takhle lítám, bráško! Byl jsem skromný mnich v Solovkách, v Svato-Pavlovském klášteře! Ale Bůh líp ví, kde a jak mu mám sloužit…“

„Ty teda patříš do páté kolony?“ zaujalo mě. „Sluha boží ve smečce upírů, tak?“

„I tak se to dá říct,“ souhlasil Pafnutij a povzdychl si. „Sloužím, bratku, a lopotím se, lopotím… Jediná moje naděje je, že Ježíš je milostivý, nebude trvat na dlouhé službě a brzy mě vezme ze světa lidí… Jenomže kam?“

Zíral jsem se na něj s vyvalenýma očima. Tohle je div divoucí! Stává se, že se lidi stanou upíry z vlastní vůle. Mohou k tomu mít řadu důvodů… Žízní po moci nebo po dlouhém životě. Jsou od přírody zákeřní, zvrácení, eventuelně se chtějí někomu pomstít, či vypít krev toho, kdo je urazil. Jo, to se stává, opravdu tomu tak je. Co to vlastně otec Kirill o Pafnutijovi říkal? Že je to světec, který se odhodlal provést veliký čin! Rozhodl se sám, nebo mu to přikázal Ježíš či někdo ze starších bratří? To není podstatné. Tak či onak byl Pafnutij skromný mníšek a stal se z něj unikátní fenomén! Nikdy v životě jsem neslyšel, že by upír spolupracoval s lidmi.

Pak jsem si vzpomněl na Obchůdek a pomyslel si:

„Dneska je den divů! Jaká bude noc?“

O tom jsme si museli popovídat.

Položil jsem si zbraň na kolena a řekl:

„Potřebuju se dostat do Věže. Zavedeš mě tam?“

„Zavedu,“ kývl Pafnutij. „Do spodního sálu. Teďka každou noc tam může zajít každý z našich. Strážní službu drží sluhové a ti neřeší, kdo je pán a kdo potrava… A dál bude co? Jakmile se dostaneš do sálu, tak to bude tvůj konec, bratku. Vyčenichají tě, zjistí, že jsi cizinec a…“

Cvakl zuby, horní ret se nadzdvihl a obnažil tesáky. Byly docela solidní, něco kolem dvou centimetrů. Jak to stihl, nechat si je tak narůst?

„Vyčenichají,“ mlčky jsem s ním souhlasil.

Ostatně neměl jsem v úmyslu maskovat se za upíra chtěl jsem něco jiného. Nepolezu na jejich veselici, schovám se někam do koutku a tiše popadnu svoji kořist.

Kde jsou ve Věži taková zákoutí mi řekne Vlad, který se teď moří se starými plány. Určitě něco najde, podzemní prostory pod Věží jsou rozsáhlé a vedou hodně hluboko.

„Budou tam i jiní lidé,“ zamyšleně řekl Pafnutij. „Samozřejmě, že je hlídají, ale když si vyčíhneš vhodnou chvíli…“

„Co je to za lidi?“ přerušil jsem ho.

„No-o-o,“ pohled mnicha se zavrtal do země. „Sám chápeš, že trachtace bez dortíku by nebylo ono… Přivádějí tam mladé holky, děti… Někoho k jídlu, jiného, aby potěšil satanistickou přirozenost… Prostě oběti.“

Bezděčně jsem se zachvěl.

„A ty… Ty se toho taky účastníš?“

Dlouhý, těžký povzdech mi odpověděl.

„Jsem hříšný… Hříšník, jako Jidáš, který prodal Krista…,“ zašeptal Pafnutij. „Ale odpustili mi hřích vraždy… Odpustili mi to předem… Samotný patriarcha… Vždyť musíme vědět, co ďáblovy děti zamýšlejí. Kdo to dokáže zjistit kromě mě? Kdo na to upozorní? Kdo se dokáže vyznat v jejich temných tajemstvích?“

„Tak je odhal,“ štěkl jsem, „Proč mě tedy otec Kirill najímal?“

„Nedokážu všechno. K těm, co znají velká tajemství, se nedostanu. Nechtějí je ani prodat, ani vyměnit, ani…“

Okamžitě zavřel pusu, ale už toho řekl dost. Bylo jasné, že se naše matička církev snažila zjistit upíří tajemství už dávno a byla ochotná jít na jakoukoli cenu, ale oni nechtěli ani prodat, ani vyměnit… Když ne po dobrém, tak po zlém! Když nechcete prodat, tak si najmeme Zabíječe!

Ostatně tyhle nuance se mě netýkaly.

„Tak ty mě dovedeš do Spodního sálu,“ řekl jsem. „Najde se tam nějaký tichý koutek, aby mě tam hned nevyčmuchali?“

Pafnutij se podrbal na zátylku, tam, kam jsem ho majznul trubkou.

„Řekni mi, bratku, co potřebuješ. Řekni, a Hospodin mi napoví co dělat.“

„Potřebuju se podívat na tu vaši slezinu, prohlédnout si hlavní persóny tak, aby ony o mně nevěděly. Iniciáti mě nezajímají, dokonce ani prvotní ne. Jde o ty, o nichž jsi mluvil, že k nim nemáš přístup. Jo, tak ty potřebuju! Kdo tam vlastně bude? Ščekotilo? Borgia? Henry Ford?“

„Tahle trojice určitě,“ řekl Pafnutij a otřásl se. „Objeví se tam, ať je Bůh zničí! Ještě taky Javdet, hraběnka, Žrout Vomba… Ten je vysazenej na bílé panny… Potom lady de Winter, trpaslík Pol Pot a samozřejmě taky Pavel Pavlyč Čurikov.“

„To jsou známé firmy…,“ procedil jsem skrz zuby. „Ta hraběnka je opravdová?“

„Přesně tak, nepochybuj. Čtyři století šlape zemi a furt ji nikdo neoddělal.“

Jménům a titulům prvotních by se nemělo příliš důvěřovat. Jedni je nosí odedávna druzí si vybrali přezdívky co nejděsivější. Jsou tu i děti poručíka Šmidta tedy hraběte Drakuly. Například lady de Winter je Katka Guňko, bývalá prodavačka narkotik z Chytrovova trhu. Pol Pot je Harvey Teitelboim, syn londýnského popeláře, sadista a pedofil, třikrát odsouzený za znásilnění. Mnohé v Gildě známe. Víme, co jsou zač, i když narazíme i na záhadné osoby, a to vždycky vyvolává husí kůži. Kdyby se tak podařilo dostat tu hraběnečku… Kolují fámy, že to je hraběnka Alžběta Bathoryová z Transylvánie, která podřezávala nevolnice, aby se mohla koupat v jejich krvi. Zajala ji královská stráž a zavřela do hladomorny.

Otrávili ji v roce 1614. Třeba neumřela? Třeba se v krvi jen nekoupala? S Henry Fordem je situace jasnější. Naši analytici z průzkumu předpokládají, že je to ten Henry Ford, který založil Ford Motors, vymyslel pásovou výrobu, obdivovatel Hitlera a upír vysávající krev svých zaměstnanců. Jestli je to pravda tak mu je sto padesát let… Co se týče lady de Winter a Pol Pota tak to nevím, ale hraběnka a Ford jsou staré, záštiplné stvůry, které jsou velmi dobře informované. Přesně ti, které potřebuji!

„Pomoz nám, Hospodine,“ přerušil mé zamyšlení bratr Pafnutij. „Znamená to, že se potřebuješ porozhlédnout, aby…

Ehm… Ses potom nespletl při výběru. Tak to tě nezavedu do Spodního sálu, ale na galerii. Místo je to tiché, výhodné a odtamtud je všechny uvidíš. Co bude dál, už je tvoje věc.“

„Jsme domluveni. Kde se setkáme? A kdy?“

„O půlnoci, u Vasilije Blaženého. Blíž se stejně nedostaneš, k večeru naši obklíčí celé náměstí,“ úkosem se podíval na můj plášť a dodal: „Nechoď tam v tomhle strašidelném oblečení. Obleč si něco módnějšího, pestřejšího a řvavějšího. Mají rádi rudou… A ještě něco…,“ Pafnutij vytáhl z podpaždí lehce pomačkanou obálku: „Tohle je od otce Kirilla Nařídil mi, abych ti to předal a řekl: To je pro krajní případ, kdybys měl potíže se státní mocí.“

Kývl jsem, zvedl se z kanystru a převzal obálku. Pafnutij se dotkl mé ruky, když mi ji předával. Prsty bývalého mnicha sebou škubly, tvář mu zbledla horní ret se nadzdvihl a obnažily se tak tesáky.

„Zůstaň tady, já… Totiž… Odejdu jako první,“ zamrmlal. „Neotáčej se ke mně zády…“

„Něco jsi říkal o tom, že seš sytej,“ vylétlo ze mě.

„Najedený, najedený, ale pokušení je veliké… Promiň mi, Hospodine!“

Vylétl jako utržený ze řetězu a zmizel. Zanechal za sebou pach hladového upíra. Zamračil jsem se a otevřel obálku. Leželo v ní čtyřicet bankovek po pěti stech eurech, na pásce bylo napsané Závdavek, a složený list pevného, krémově zbarveného papíru. Otevřel jsem ho a uviděl, že je to blanket úřadu Moskevského metropolity se zlatou pečetí a rozmáchlým podpisem. Potom jsem si ho přečetl:

To, co udělal majitel této listiny, učinil z mého příkazu a pro blaho svaté matky církve.

Metropolita Jevsevij

***

Už jsem se blížil k Třetímu Berenďajevskému, když jsem uslyšel bzučení mobilu.

„Kde lítáš, parťáku?“ zeptal se mě Vlad.

„A ty?“

„Už jsem doma. V Historickém archivu jsem vyštrachal plány Věže, zkopíroval je a poslal ti je mejlem. Kdy se na ty nepřátele vypravíme? Dneska večer? Mají velkou slezinu, takže…“

„Ty na ni nepůjdeš! Ať tě to ani nenapadne!“ utrhl jsem se na Vlada

„Co vy, sire?“ V jeho hlase bylo slyšet rozčarování.

„Uvidíme podle situace,“ zasvěcovat ho do nebezpečných nápadů otce Kirilla jsem nehodlal, nicméně to byl můj společník.

Proto jsem dodal:

„Za plány díky. Až se bude dělit honorář, tak s tím budu počítat.“

„Řekni mi aspoň, jestli máme zákazníka?“

„Velmi závažnou persónu.“

„Něco jako Bulyga?“

„Daleko výš.“

Asi ho to neuspokojilo, ale svým reportérským čuchem vycítil, že už ze mě víc nedostane. Odfrkl si a zajímal se dál:

„Nedávno mi volali… Připadalo mi, žes to byl ty…“

„Byl jsem to já. Prostě vtípek.“

Vypnul jsem mobil a zabočil do dvora. Sešel jsem dolů ke svému sklepení. Provedl jsem veškeré procedury s odemykáním a zamykáním, sundal plášť, odložil zbraně a vzpomněl si na Obchůdek a jeho dárek. Vytáhl jsem z kapsy drobounkou lahvičku. Neotvíral jsem ji. Pohled mi padl na plášť a uvědomil jsem si, že potřebuji pestré oblečení, které po mně chtěl bratr Pafnutij, a že nic takového ve své garderobě nemám.

Musel jsem zavolat partnerovi.

„Razuvajev, prosím.“

„To jsem já. Něco potřebuju, Vlade.“

„Povídej.“

„Potřebuju malinové sako se zlatým vyšíváním.“

Ohromené mlčení. Potom:

„Růžový by ti nestačilo? Barvy ranního šírání?“

„Ne, musí být řvavější. Ale košile růžová být může. Co se týče kravaty, tak ta by mohla být lila nebo šeříková. Kromě toho ještě béžové boty a žluté kalhoty.“

„Jasně, žluté kalhoty… Trojitý teplouš,“ odvětil Vlad. „Chystáš se k nim na bál?“

„Něco takového. Budou ti stačit na sehnání výstroje tři hoďky?“

„Bez problémů. Sako má být volnější, že? Aby se ti tam vešlo železo.“

„Jasně.“

Vlad to položil. Stejně je můj parťák absolutně nezaměnitelný. Navíc děsně důvtipný. I když pušku pod sako nedostanu. Doufejme, že se tam vejdou katana a dýky…

„Budeš se tu muset nudit sám,“ řekl jsem lupaře. „Neuraž se, bratku, prostě to tak vyšlo. Nic se neděje, díky odloučení city sílí.“

Záblesk světla sklouzl po černěné hlavni. Odkud se vzal ten paprsek v mém sklepě? Neznám, nevím… Jediné, co mi bylo zcela jasné, bylo to, že šlo o odpověď. Sheffield se na mě nezlobí a dokonce mi přeje úspěch.

Sedl jsem si k počítači a další dvě hodiny jsem se probíral informacemi, které mi poslal Vlad. Kamenný Kreml stojí v Moskvě dobrých pět set let. Každý majitel, od velkých knížat přes generální sekretáře, až po nynější prezidenty, k němu něco přidal, když ne palác, tak alespoň hřbitov s jedličkami. Ivan Vasiljevič Hrozný nechal vykopat rozsáhlé podzemí, protože potřeboval vězeňské cely a mučírny. Ty se pak rozšiřovaly, vylepšovaly a byly předané různým službám, jak státním, tak i soukromým. V současné komerční době ovládala Spasskou věž a celé podzemí, které k ní patří, společnost RAPS, neboli Ruská asociace pěstitelů skotu, což podle naší rozvědky byla zastřešující organizace všech hlavních moskevských upírů. Myslím, že by magistr dal ruku za to, aby se dozvěděl, kdo tam vlastně vládne, jestli Ford, Ščekotilo, Borgia nebo nějaký jiný upír.

Plány byly osm let staré, novější Vlad nenašel. Mám pocit, že novější ani neexistovaly. Byly pěstitelům skotu potřebné asi jako loňský sníh. Samozřejmě, že se za poslední dobu mohlo něco změnit, ale Věž a její sklepení jsou příliš velká stavba na to, aby se posunovaly zdi, zvyšovaly stropy nebo postavila nová schodiště. Takže jsem si nastudoval plány tří podzemních pater, označil si místa, kudy lze proniknout do kanalizace a technických tunelů, které vedou k sousedním věžím a vůbec na teritorium Kremlu. Mám dobrou paměť, zvlášť na všechny možné architektonické specialitky. Taková už je moje práce, páni moji. Pohybuji se daleko víc v místnostech než v přírodě.

Když jsem skončil s plány, natáhl jsem se po lahvičce, kterou mi daroval Obchůdek. Bude se mi hodit, jak řekl jeho nehmotný hlas. Jenže kdy a kde? Dneska, zítra, za rok? Když si vzpomenu na sheffielda, tak ten se mi hodil okamžitě, jen co jsem Obchůdek opustil. Neměl jsem s ním příliš velké zkušenosti, ale měl jsem pocit, že jeho dary jsou určené pro brzké použití.

Otevřel jsem lahvičku a čichl si k ní. Nic jsem necítil. Prohlédl jsem si ji. Nebyl na ní žádný nápis nebo značka. Sáhl jsem do kapsy pláště a vytáhl odtud papírek stočený do trubičky. Rozvinul jsem ho na psacím stole.

Recept?… Vypadalo to tak.

Na papírku stálo:

Prostředek jednorázového použití. Nanést elixír na obličej.

Doba trvání – čtyři hodiny.

Zamračil jsem se a zabručel:

„Elixír!… Funguje proti vráskám nebo na uhry? Co je to za podfuk?“

Písmenka najednou zablikala a začala lézt nahoru jako vystrašení mravenci. Vypadalo to, jako kdyby přede mnou neležel kousek papíru, ale počítačový monitor. Překvapeně jsem sebou škubl, ale hned jsem se uklidnil. Obchůdek je Obchůdek, ať ti podaruje, co chce, vždycky se dají čekat zázraky.

Nový nápis hlásal:

Elixír na dočasnou změnu metabolizmu.

„A v co se proměním?“ zeptal jsem se, zcela vyvedený z míry.

Neptej se tak hloupě.

Když na mě papírek vypustil tuhle parthskou střelu, rozpustil se ve vzduchu. Vypadá to, že mi sdělili všechno, co potřebuji vědět! Prostě a jednoduše víla obdarovala Zlatovlásku – namatlej si tvářičku a na čtyři hodiny je z tebe upír jako víno…

Ušklíbl jsem se a v tomtéž okamžiku kvíkl mobil.

„Zaplatíš mi taxíka! Jejdanánky, tři euro mi budeš muset zaplatit!“ zahulákal do sluchátka Vlad. „Oblítal jsem kvůli tvé garderobě půlku Moskvy, od Kuzminek až do Chimki! Buď neměli velikost, nebo barva nebyla ta, cos chtěl. Eventuelně sako nebylo vyšívané zlatem, nebo kravata neměla ten správný odstín! Nezbláznil ses, Krásný princi? Jak mám za tři hodiny sehnat takový šílenosti?“

„Tak sehnals je, nebo ne?!“

„Nejsem žádný mejdlo. Jedu. Čekej!“ řekl Vlad a položil to.

2. mezihra

Bulvární zprávy

Novinky z hlavního města, číslo 65; 2. června

V letošním roce tradiční ples Ruské asociace pěstitelů skotu daleko překoná korporační večírky Gazopromu i RAO ES, právě tak jako flámy našich oligarchů pořádané na Azurovém pobřeží, ve Švýcarsku, v Alpách, nebo Courchevelu. V informovaných kruzích se proslýchá, že výdaje na tuto párty budou mezi deseti a dvaceti miliony euro, ale když se o této sumě zmínili před významným členem asociace, jenom se usmál. Mimochodem, musíme však vzít na vědomí i druhou stranu mince – rámec dobročinnosti této asociace je natolik rozsáhlý, že můžeme klidně na cenu každoročních radovánek ve Spasské věži zapomenout. Vlastně, celá věž a všechny stavby Kremelské zdi, které jsou orientované na Rudé náměstí, zrestaurovali na svůj účet. Asociace dotačně podporuje řetězec supermarketů Hnidopich, v nichž nakupuje 5-6 % obyvatel hlavního města, také městské centrum odběru krve, specializované kliniky na transplantace orgánů, nemocnice a útulky pro bezdomovce. Starají se o dorůstající pokolení, RAPS dotuje řadu škol, gymnázií a podobné všeobecně vzdělávací instituce. Nakonec nesmíme zapomenout na cílené dary do městského rozpočtu, které dovolují vybavit současnými technickými prostředky jednotky OMONu, policie a konkrétně mravnostní policie…

***

Neoficiální dopis předsedy městské zdravotnické komise náčelníkovi městské mravnostní policie:

Ivane Vasiljeviči,

Co se to děje? Za poslední měsíc jsem ti poslal tři zprávy s prosbou přijmout opatření ve spojení s do nebe volajícími lumpárnami v Hematologickém centru. Neodpovídáš!

Vyměnil jsem veškerý personál, ale s krví to jde stejně na levačku. Situace se vymkla kontrole, primátor je rozčilený, kliniky mě trhají zaživa… Krev katastrofálně schází. Konec konců, je to tvoje povinnost, zajistit, aby se upíři vzpamatovali a dostali rozum! Když se s nimi nedokážeš domluvit po dobrém, přitlač na ně! Postraš je! Když to nemůžeš udělat ty sám, tak na ně najmi Zabíječe!

***

Bitva o trh, nebo hranice potravinových zásob?

Analytická prognóza

Týdeník Krev národa

Podle informací, vyplývajících z dobře informovaných pramenů, se v Moskvě schyluje k válce mezi dvěma mafiózními klany: Sítí obchodů ekonomické třídy Hnidopich a systémem supermarketů Půlrublík, která velmi razantně, v posledním roce, vstoupila na trh potravinářských výrobků v hlavním městě. Hnidopich je majetkem jakéhosi přistěhovalce ze Střední Asie. Jeho přezdívka je Javdet. V devadesátých letech šéfoval pašování opia z Afghánistánu do Moskvy a Petrohradu a potom dál do pobaltských republik, Polska a Skandinávie. V tomto byznysu pokračuje i dnes. Nabyté jmění mu dovolilo skoupit v hlavním městě řadu obchodních domů, které zásobují chudé Moskvany podezřelým kuřecím masem, kroupami s prošlou záruční dobou, nahnilou zeleninou a nelicencovaným alkoholem.

Za systémem Půlrublík stojí zahraniční kapitál. Tyto supermarkety jsou vytvořené podle vzoru amerických obchodů-skladů, kde se minimalizuje cena díky obrovským plochám, velkoobchodním cenám a prodejem přímo do aut. Tuto strukturu řídí Žrout Vomba, náš přítel z Nigérie, který se poprvé projevil doma v protistátním spiknutí, pak uprchl do Brazílie, přivlastnil si titul generála v průběhu krvavé řeže v Paraguayi, kde vlastnoručně zavraždil minimálně tři sta lidí. Nakonec se přesídlil do Moskvy.

Obě tyto postavy jsou zlodějové a banditi, po kterých touží sekyra nebo oprátka Možná by už k tomu dávno došlo, kdyby je naše statečná policie dokázala v našem mnohamilionovém hlavním městě najít a prokázat jim, že mají alespoň jakýs takýs vztah k půlrublíkům nebo hnidopichům. Leč bohužel! Nechytli ho při činu – není to zloděj!

Podotýkáme, že zvláštní pikantnost celé záležitosti dodává fakt, že jak Javdet, tak i Žrout Vomba patří do rady ředitelů RAPS, odiózního konsorcia jehož činnost, stanovy a finance pokrývá velmi hustý mrak tajemství. Nebudeme se snažit ho rozptýlit, nicméně se však zeptáme: Dokáže vedení RAPSu smířit oba nepřátele? Za druhé je tu podezření, že do boje jsou vtahovány městský úřad a policie, i když není jasné, na čí stranu se postaví a na koho dopadne trestající ruka zákona Myslíme si, že zvítězí ten, kdo dá víc. Kolují fámy, že jedna ze stran nabídla velkou sumu gildě Zabíječů, samozřejmě s cílem vtáhnout ji do konfliktu. Čím se Gilda zabývá je všem známo. Z toho vyplývá otázka jestli víme všechno o Žroutovi Vombovi a Javdetovi a strukturách, které vytvořili. Nebude boj mezi nimi první válkou mezi upírskými klany? Kdo koho sní? Kdo bude po té bitvě pít naši krev?

***

Ukecané jídlo

Fragment poznámky Naše věc

Ilegální orgán Hnutí Legalizace

… stojí za to vůbec připomínat výmysly pomlouvačů, těch odporných plátků, které se tak rozšířily v našem masném krámku? Určitě ne! Kdyby se tak jídlo nesnažilo rozpoutat intriky mezi dvěma váženými členy naší společnosti. Špinavá lež! Plácání bifteku, který ještě nepoznal svůj osud! Jsme jednotni, naše solidarita je nerozborná a neochvějná! Naše ideje nejsou vycucané z žil hlupáků, jsou produktem historické nutnosti! Ať si jídlo plácá, co chce! Jak řekl hrabě Drakula, náš Velký Vůdce a Velký Kormidelník: Pokecá si a pak se ocitne tam, kde má být – v žaludku.

***

Vnuk zabil babičku

Neuvěřitelné, ale očividné, 9. května

Od našeho zvláštního zpravodaje. Ve vesničce Nižní Bahno v Tambovské oblasti, zabil sedmnáctiletý Andrej Bondarenko svoji babičku Pelageju Petrovnu. Vnuk se potom pokusil ukrýt, ale byl zadržen pořádkovými silami. Vražda byla spáchána s neuvěřitelnou krutostí: zločinec přivázal sedmdesátipětiletou stařenku k posteli, ucpal jí ústa hadrem, otevřel jí žíly na zápěstí a krkavici kuchyňským nožem a pil krev umírající. Při výslechu se přiznal, že je přesvědčený o tom, že babka byla upírem, protože mu nedávala peníze a byla velmi bledá. Stařenka měla anémii, která se u ní vyvinula díky ateroskleróze. Sám sebe Bondarenko bral jako čtvrtinového upíra z matčiny strany. Upíry však šíleně nenáviděl a chtěl, tak jako hrdinové hollywoodských dobrodružných filmů, všechny totálně zničit. Předpokládal, a to měl opět z oněch filmů, že určitá část upírské krve, kterou měl vlastnit, z něj udělá nepřemožitelného válečníka, jestliže se mu podaří iniciovat své bojové schopnosti. Pro to je však, jak známo, nutné napít se upíří krve. Na dotaz vyšetřovatele, co by dělal, kdyby onu sílu získal, Bondarenko odpověděl, že by nejdřív ze všeho zabil matku a otce. Matku za to, že je poloviční upír, a otce za to, že se s polovičním upírem oženil. Kromě toho oba za notorické pití.

***

Fragmenty poznámky

Křesťanská pravda, 22. května

Orgán VNUO Ruské pravoslavné strany

… donebevolající, děsivý úpadek mravů! Vetchá stařenka hyne rukou bezbožníka, svého potomka! Co se k tomu dá říct? Nic! Jen je možné zavzlykat: Ó Hospodine, Hospodine, co se to děje na tvé zemi! Kde je Tvůj soud, Otče Nebeský! Kde…

… stále trpět dokola! Netvor, netvor! Byla mu sladká krev věřící, krev ženy, která porodila jeho vlastní matku!? Snil o tom, že bude bojovat s upíry a vítězit nad nimi, ale kým se stal sám? Kde je teď? Kde je to nešťastné běsovské stvoření? Kálo se snad? Prosí Boha o milost, nebo úporně trvá na svém bludu? Náš korespondent, který navštívil Nižní Bahno i Tambov, nenašel žádné stopy po Andreji Bondarenkovi. Kde je?!

***

Očistíme hlavní město od brlohů a distributorů drog!

Kronika probíhajících událostí. Přehled hlavního města. Orgán strany Čisté ruce.

Včera mravnostní policie, za pomoci OMONu hlavního města, vyčistila smutně proslulý podnik v Gruzínském Valu. Operaci řídil komisař Fursej, známý svým nesmiřitelným vztahem k zločineckým elementům. Výsledky operace jsou působivé: zabavena narkotika (LSD, heroin, nečištěné opium), velké množství vína a vodky nejasného původu, zaplombované hrací automaty, které byly provozované bez licence. Majitelé brlohu se postavili na odpor se zbraněmi v ruce. Byli zastřeleni. Návštěvníci neutrpěli žádná zranění.

V průběhu řady let, kdy brloh, známý pod jménem Dávka, navštěvovala hlavně mládež, se stal líhní neřestí všeho druhu: narkotika, chlast, prostituce, chuligánství a krádeže v domech nacházejících se v blízkosti klubu. Orgány činné v trestním řízení dlouhou dobu sbíraly kompromitující informace. Když jich bylo dost, aby mohla být přijata ta nejpřísnější opatření, zasáhly. Je nutné konstatovat, že závažnou roli v případu sehrál poslanec Sergej Petrovič Bulyga. Vycházel ze stížností občanů, a proto naléhavě žádal uzavření Dávky. V případě nutnosti požadoval třeba využití nestátních silových struktur. Nechtěli bychom tvrdit, že mravní policie je nakažená korupcí, nicméně nepracuje tak rychle a efektivně jako gilda Zabíječů. Podle našich svědectví se její představitel Peter Deutsch akce zúčastnil jako nezávislý expert.

***

Sajta BLOOD VAMPIRE.RU

Návrhy pro zainteresované osoby:

Holčičky a dívky 12-20 let, první kategorie – 2800 dolarů

Holčičky a dívky 12-20 let, druhá kategorie – 2200 dolarů

Chlapci a mladíci 12-18 let – 1800 dolarů

Děti obojího pohlaví 8-11 let – 1200 dolarů

Mladé ženy 21-26 let – 1200 dolarů

Děti obojího pohlaví 5-7 let – 1000 dolarů

Mladí muži 19-26 let – 800 dolarů

Muži a ženy do 35 let, v dobrém stavu – 600 dolarů

Děti obojího pohlaví do 5 let – 400 dolarů

Starší muži a ženy (do 60 let) – 200 dolarů

Neodpovídající normě – 20-80 dolarů

Garance kvality platí pro prvních devět kategorií.

Je možná speciální objednávka – seznamte se s naším katalogem.

Pamatujte, že pracujeme pro vás!

6. kapitola

Podzemí

Nechal jsem auto v osamělém podjezdu, který ústí na Iljinku. Byla tady tma a můj šedivý brouček splýval s asfaltem a fasádou domu, kterou pokrývalo lešení. Vypadalo to, že dům už vystěhovali, v žádném okně se neobjevilo ani světélko a samotný podjezd, s otevřenými vraty, se zdál být černou tlamou jeskyně.

Vytáhl jsem skleničku s elixírem a podíval se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. V uličce kralovala tišina, ale od Rudého náměstí sem dolétal hukot hlasů, šoupání nohou a tóny hudby. Lidi se procházeli. Červnová noc slibovala teplo.

Masti bylo v lahvičce tak na natření čela, skrání a podbradku. Pečlivě jsem ji vetřel do kůže. Necítil jsem žádné vedlejší účinky, ani vůni, pálení či jiné podobné efekty. Když jsem proceduru dokončil, vyčkal jsem snad minutu a snažil se analyzovat své pocity. Vypadalo to, že jsem se nezměnil, nepřibyla mi ani síla, ani říznost, krev se mi pít nechtělo.

Možná elixír neúčinkoval okamžitě.

Znovu jsem se podíval na hodinky a zamířil k náměstí.

Bylo tady hodně světla a lidí. Budova GUMu, kremelské stěny a chrám Vasila Blaženého se pyšnily bohatou iluminací, kolem nich se shlukovali jak naši, tak i zahraniční návštěvníci, turisti ověšení kamerami, žebráci, malé děti, zlodějíčci a další publikum ubíjející volný čas. Někteří mířili objektivy na Vasila Blaženého, jiní se procházeli u kremelské stěny, zírali na Mauzoleum a věže. Další posedávali na zahrádce u GUMu a popíjeli pivo. Jiní prohledávali kapsy, nebo začínali navazovat s turisty jiné vztahy, ne tak delikátní a intimní. Turistů, většinou Angličanů a Němců, tady zase až tolik nebylo, v poslední době se Moskva nepočítala k právě bezpečným městům. Ostatně právě tak jako Pitěr a další naše města a vesnice s jejich nevtíravým a decentním servisem s upíry v každém tmavém koutku. Ale v dané chvíli jsem necítil žádnou upírskou emanaci.

Prohlíželi si mě. Ještě aby ne. Kráčí si tady zdravý chlap v kanárkových kalhotách, malinovém saku vyšívaném zlatem! Trojitý teplouš, jak řekl můj parťák. Nebo Nový Rus. Eventuelně pacient z blázince… Nevšímal jsem si těch pohledů, představoval jsem si, že jsem maharádža v slavnostním oblečení. Pravda, na Inda jsem příliš velký, bledý a neměl jsem turban s diamantem a pérem. Zato: Jak se blýskaly zlaté porty! Jak zářily knoflíky! Jak se blýskala jehlice na fialové, hedvábné kravatě!

Co se týče saka, Vlad objezdil půlku Moskvy a vybral ho s velkou péčí. Nejenom že mi sahalo do půli kolen, mělo široký límec, ležaté manžety a vnitřní kapsy. Do nich se vešly dýky, krátký palcát, šurikeny, láhev se svěcenou vodou a další maličkosti. Katana mi visela v podpaždí a byla prakticky neviditelná. Pod límec jsem si zasunul drobný magnetofon vypůjčený od Vlada. Na ten se mělo nahrát Velké tajemství upírů – jestliže se tedy dostanu k dostatečně informované osobě.

Šel jsem k chrámu a přemýšlel nad tím, kdo z předešlých klientů, jejichž tesáky visí na mém náhrdelníku, by mohl vládnout danými informacemi. Zemskij nebo Dzjuba? Ne, ti byli příliš nevýznamní a mladí, ještě nedorostli do eschatologických tajemství… Oba patřili k upírům ruské provenience, které vyzdvihla perestrojka, banditská privatizace, dravý hlad po penězích a moci. Když jsem je udělal, bylo jim kolem padesátky, což není žádný věk pro prvotního. Ovšem mamzel du Plesiss, tak ta to věděla určitě! Té mrše bylo dvě stě čtyřicet, taky to byla Drakulova milenka a pocházela z Francie… Jenže, té jsem se ptát na tajemství a záhady nemohl, situace takovým besedám zrovna nepřála Abych pravdu řekl, v Bitcevském parku jsem se málem rozloučil s životem. Tehdy mě ještě Obchůdek nepodaroval spolehlivým sheffieldem.

V ústech se mi najednou udělalo nějak těsno. Energicky jsem se probíjel k chrámu. Přejel jsem jazykem po zubech, ohmatal nejdřív spodní řadu. Pak vrchní. Výsledek byl překvapivý, rostly mi tesáky! A ne nějaké ubohé coulové, jako měli Dzjuba či Zemskij! Byly větší, než měla mamzel du Plessis. Nadšený tímhle objevem, jsem se usmál na celou pusu a donutil tak uskočit celou kumpanii čilých britských stařenek. Zdrhaly ode mě jako hejno karasů před štikou a hromově vykřikovaly:

„Terrible! Monstré! Terrible!“

Jakýsi vyschlý gentleman, podle všeho jejich společník, je chránil svojí vlastní hrudí. I na něj jsem se usmál. Jako by ho vítr svál.

„Jejda, Obchůdku, Obchůdku! Jejda, elixíre! Jejda prostředku jednorázového použití!“

Pocítil jsem neuvěřitelnou víru v sebe sama a hnedle potom jsem ucítil pach upíra.

Bratr Pafnutij na mě čekal u chrámové stěny. Byl oblečený do obstojné trojkombinace: kalhoty a sako smaragdově zelené, vesta žlutá, na krku místo kravaty vynalézavou mašli v salátové barvě. Bývalý mníšek vypadal jako papoušek ara při svatebním bláznění, jen ocas a zoban mu scházely. Přiblížil jsem se k němu a zakašlal. Pafnutij sebou nečekaně škubl, otevřel ústa a vytřeštil na mě bezbarvé oči.

„Ty– Ty…“

„Ráno jsem to byl já!“

Dál na mě zíral v nezměrném údivu. Bylo jasné proč. Od Zabíječe Petera Deutsche to táhlo na padesát kroků upírem.

„Probůh! Ty ses změnil!“

„Jenom lehce. Zavři papulu, Pafnutiji. Není důvod, abys takhle žasnul.“

„Ale… Ta… Jak se ti to povedlo?“

Opakoval jsem mu totéž, co jsem včera řekl Fursejovi:

„My, Zabíječi, máme také svá malinká tajemství. Dělej, kamaráde. Pohni kostrou! Čas je drahý!“

„Podivuhodné jsou cesty tvé, Hospodine,“ zamumlal Pafnutij a nenápadně se pokřižoval.

Potom jsme se čile vydali směrem k Věži. Vypadala jako gigantický, zaostřený kůl, dobře zatlučený do kremelské zdi. Obrovská vrata už dávno zazdili, nechali jen malý otvor zakrytý masivními dveřmi s malým okénkem. Pět metrů od dveří, mezi dvěma BVPéčky, se táhla přehrada vysoká jako člověk, sestavená z kovových mříží. Podél ní se procházeli vojáci v černých maskách a maskáčích. Dobrých třicet rypáků a všichni měli výsadkářské samopaly Zmije.

„Máte pod palcem OMON?“

„Výš se dívej, bratku, daleko výš,“ ozval se Pafnutij. „Armádní speciální jednotky, oddíly rychlého nasazení. Smlouva Pavla Pavloviče s ministerstvem obrany… Taky tam potřebují na chleba.“

O Pavlu Pavlovičovi Čurikovovi jsem slyšel. Naše rozvědka o něm měla celý fascikl, nicméně nikoli příliš podrobný. Ve stalinské éře se pohyboval mezi sekretáři poltavského obvodního výboru a velmi statečně rozkulačoval do své kapsy, takže měl přezdívku Paška-Ras. Jak se ale dostal do té funkce, čím byl ještě za cara nikdo nevěděl. Za války jeho stopy zmizely. Koncem šedesátých let se zjistilo, že Ras se neztratil a dokonce se vyšvihl na zodpovědné místo. Buď rozorával celiny, nebo měl na starosti kolchozní pěstování kukuřice v Ústředním výboru strany. Potom opět nadlouho zmizel, vypadalo to, že odešel do penze. Pak najednou vyplaval jako poradce na Fondu státního majetku. Fond byl jedním ze zakladatelů RAPSu, kam Pavel Pavlovič přešel. V jakém křesle tam sedí, jestli je to ten Čurikov nebo jeho syn, či jmenovec, to se nepovedlo zjistit. Jestli to byl původní Čurikov, tak mu bylo nejméně sto dvacet let a možná i víc. Bez ohledu na všechno magistrovo úsilí nedokázala rozvědka ani zjistit, jak ve skutečnosti vypadá. Měli jenom fotografii ze třicátých let.

Pomalu jsme se blížili k mříži. Okamžitě nás obklopili strážní, čtyři silní chlapíci, jeden měl poručické hvězdičky.

Vysoké límce jim zakrývaly krky, takže jsem nemohl zjistit, jestli na nich mají rudé značky. Možná, že dokonce ani ne, snad ani nevěděli, čí klid chrání.

„Kdo a kam?“ ostře vydechl poručík.

„Patříme k pěstitelům skotu,“ oznámil mu Pafnutij. „My… Jsme… Tedy… Na konferenci.“

„Můžete jít!“

Vojáci odsunuli jednu sekci zábrany a uhnuli. Pafnutij s jistotou zamířil ke dveřím, klepl na okénko a zabručel:

„Jsme vlastní!“

Dveře se s tichým zaskřípěním otevřely dokořán a my jsme vešli. Přízemí zvonice bylo prázdné, když nepočítáme dva slouhy, masivní držkatce s policejními obušky. U vzdálené stěny jsem si všiml betonových schodišť. Jedno vedlo nahoru a druhé dolů.

Fackovací držky se uctivě uklonily.

„Tam!“ Můj průvodce ukázal prstem ke schodišti.

„To je divné,“ všiml jsem si. „Jako kdyby tady všechno bylo postavené na důvěře. Kdo chce, ten vejde?“

„Co je na tom divného?“ odpověděl Pafnutij. „Vejít sem, bratku, se dá lehce, ale dostat se ven… Svoji sem vejdou právem, a když se potrava chce připojit, tak proč by jí někdo měl bránit? Kdybys teď voněl jinak, taky by ses stal potravou a musel by ses schovávat na galerii, třást se o svůj krk… Takhle tě odvedu přímo do Dolního sálu. Miluje tě Bůh, bratku, miluje. Přehodil přes tebe spásný závoj.“

Už jsme byli na schodišti a pomalu scházeli dolů, do prvního podzemního patra. Podle plánů, které vyhledal můj parťák, byla taková podzemní patra tři. Horní – obyvatelné, to nejnižší technologické. Podzemní komplex se táhl nejen do hloubky, ale i do šířky. Valná většina prostoru ležela pod kremelským teritoriem. Patra byla rozsáhlá, jejich prostorové řešení nepřehledné. Spojovala je minimálně desítka schodišť rozložená po obvodu. Ale nahoru, do přízemí, vedlo jedno jediné. A po něm jsme nyní scházeli dolů.

Dveře na odpočívadle vypadaly stejně masivně a pevně jako ty nahoře, co vedly z náměstí do Věže. Pafnutij je otevřel a ocitli jsme se v nepříliš široké chodbě, která končila ve velkém sálu. V něm se tísnilo plno lidí. Podle hutnosti emanace tady nebyly desítky, ale stovky krev pijících stvoření. Hluk tady byl famózní, světla zářila. Na okamžik, ohlušený a oslepený, jsem strnul.

„Jdeme!“ Pafnutij mě táhl za ruku. „Tak tohle je on, Dolní sál!“

„Nespěchej. Co je to za bandu?“

„To je doprovod, bratku, doprovod. Někdo patří k Javdetovi, jiný k hraběnce a taky ještě nějaká čeleď. Jsou to ti, kteří jsou pánům blízcí.“

„Ty taky?“

„I já, ať mi Hospodin odpustí,“ s povzdechem připustil bývalý mnich. „Patřím k upírům Pavla Pavloviče. I když je to zloděj, tak je to aspoň Rus.“

„Vlastní hovno nesmrdí,“ zamrmlal jsem. „Víš, Pafnutiji, teď do sálu nepůjdu, chci se tady kolem porozhlédnout. Kde je ta tvoje galerie?“

„Támhle,“ ukázal mnich prstem na otvor ve zdi chodby. „Vyšlápni si to nahoru. Je to tiché místečko, skryté… Tak já už půjdu?“

Kývl jsem a zmizel v průchodu. Byly tu točité schody. Nemám je rád, nedá se tu pořádně rozmáchnout mečem ani hodit dýkou. Zatímco jsem po nich stoupal vzhůru, nikdo mě neznepokojoval.

Galerie, jak jí říkal Pafnutij, obtáčela celý sál, který měl tvar půlkruhu a podlahu z kamenných dlaždic. Stál jsem na čáře průměru. Galerie tu byla přímá, málo osvětlená, s monstrózními sloupy na straně k sálu. Ty zčernalé čtvercové opory, poskládané z hrubého kamene, vypadaly děsně staře. Zdálo se, že na ně usedl prach věků a saze z milionů pochodní. Zašťoural jsem v paměti a došlo mi, že před sebou vidím základy kremelských stěn, které položil ještě velkokníže Ivan III. Mezi sloupy, které byly tři metry silné, zívaly absolutně tmavé štěrbiny, tak úzké, že se jimi dalo prolézt jenom bokem. To jsem udělal a ocitl se u železné mříže pod samotnou kopulí Dolního sálu.

Opravdu to bylo místo tiché a skryté, jak sliboval bratr Pafnutij. Bylo velmi vhodné k pozorování. Celý sál byl pode mnou. Vzdálená stěna půlkruhu měla několik nízkých obloukovitých výklenků a u nich byla vyvýšenina, která se k nim přimykala. Bylo to něco jako jeviště, na němž stála neobsazená křesla. Přímo pod mýma nohama byla řada bufetů a stolů a také dav mužů a žen v pestrých vyumělkovaných oděvech. Tři, možná i čtyři stovky… Ještě nikdy jsem neviděl tolik upírů na jednom místě. Bylo jich tolik, že jsem se nemohl zorientovat podle mentálního čichu. Kroužili sálem, přebíhali od skupinky ke skupince, shluky vznikaly a zanikaly, zastavovali se u stolů, dychtivě si házeli do tlam žrádlo a pití, povídali si, dělali si legraci. Naplnili celý sál rovnoměrným rytmickým hlukem. Zdálo se, že žízní po krvavých podívaných a hrůzných zázracích, možná po černé mši nebo Satanově zjevení. Výzdoba sálu podtrhovala to netrpělivé, neklidné očekávání. Na stropě visely lustry z tmavého skla, na stěnách rudá, fialová a černá plátna. Pilíře mezi výklenky zdobily sochy monster a kamenné valouny s petroglyfy[3]. Byly to primitivní obrázky zrozené prastarou lidskou fantazií… Někdo někoho trhá, kdosi cení zubatou držku, jiný zaťal drápy do oběti a rve ji na kusy…

Deset, dvacet minut jsem sledoval promíchávání davu, nasával emanaci, naslouchal hukotu. Postupně jsem začal v chaotickém mišmaši nacházet cíl a smysl. V jakémsi okamžiku mi došlo, že prvotních a iniciátů je tady asi tak jedna k jedné, a že ti staří a velmi nebezpeční tu nejsou. Potom jsem z chaosu vyčlenil jakési skupiny podobné rozptýleným clusterům. To, co je spojovalo, nebylo pohlaví, stáří, chování, způsob oblečení, ale barevnost jejich šatů. U jedněch převládala, jako u Pafnutije, žlutá a zelená, druzí byli v rudém a zlatém, další v oranžovém s černým lemováním nebo s krajkami černými jako noc, jiní v bílo modrém, lila a fialovém, růžovo-purpurovém… Takových skupin jsem napočítal devět. Byli promícháni a neprojevovalo se tu ani nějaké velké nepřátelství, ani zvláštní náklonnost. Tři až čtyři stovky stvůr se tu promenovaly po sále, občas se podívaly na pódium, jako nudící se diváci o přestávce představení. Upíři bloumali sem a tam, o čemsi si povídali a kupili se u přitažlivých míst, jako byly bufety, stoly a krásné ženy. Od stolů, které byly nedaleko, ode mě, ke mně dolétalo mlaskání, chroustání a bublání.

Kdo řekl, že upíři nejedí a nepijí? To všechno jsou výmysly Brama Stokera a dalších pisálků, kteří parazitují na Nergalově plemeni, na upírech, přízracích a zombiích. Jedí, páni moji, a ještě jak! Ti jednodušší žerou krvavé bifteky nebo pečené husy, aristokrati si dávají ústřice, humry, jeřábky na smetaně a rizoto z chobotnic. Vodkou pohrdají, chlastají drahý koňak, whisku, tequilu, jerez brandy, muškátové víno. Jiná věc je to, že ani jídlo ani alkohol je nezasytí, takový mají metabolizmus, jednodušeji látkovou výměnu. Pro nás je jídlo radost i užitek, pro ně jenom rozkoš. Možná to mají v paměti ještě z doby, kdy byli lidmi. Zato chuťový rozsah mají daleko větší – ne každému člověku zachutná syrový mozek nebo fricassé z krys… Upír to zbaští a ani se neušklíbne.

Jak jsem tak sledoval jejich kroužení, začal jsem rozeznávat známé tváře, avšak nikoli závažných figur, které se dostaly do kartotéky Gildy. Zbytečné osoby v ní Magistr nedržel, ale byla to jenom žoužel, drobná sebranka. Vždycky v dohledu, vždycky k sehnání, takže nepříliš nebezpečná. Půltucet známých kurev, pár holčiček-lesbiček, dvě televizní divy, dámy z Rublevky, desítka šoumenů… Všichni pili krev potichoučku, cucali mužské i ženy, milence i milenky. Jejich popularita nestála na hlase, herectví, ale na praní špinavého prádla. Nevěry, rozvody, rvačky, pomluvy, dělení majetku, bytů, dětí, sex s osly a psy… Byla doba, kdy se tleskalo homoušům, show transvestitů, ale už se to přejedlo, všechno se to přejedlo… Upíři jsou přitažlivější. Upíří televizní hvězda bez krve nezůstane.

Dunivě a ostře zazněl neviditelný zvon. Dav zmizel od stolů s jídlem a pitím a začal v něm zatím nerozpoznatelný pohyb, jako kdyby ptáci různých plemen a zbarvení najednou dostali chuť shromáždit se v jednom hejnu. Přikrčil jsem se ve své skrýši a sledoval to pestré hemžení. Cítil jsem, že se blíží hlavní událost. Tahle havěť se tu nesešla proto, aby si ukazovala oblečení či pokecat si, nebo nacpat teřichy!

Znovu zazněl zvon. Prostřední část jeviště začala plavně sjíždět dolů. Výtah s otevřenou plošinou. Kam jede? Jasně, že do dalšího podzemního patra. Tam musely být apartmány vladyků. Čekali na ně. Shon skončil, teď žlutozelení vytvořili skupinku, právě tak jako ostatní čeleď.

Potřetí zaduněl zvon a plošina vyjela nahoru. Desítka lidí, která se objevila jakoby z pekla, byla přímo přede mnou. Mohl jsem si dobře prohlédnout jejich tváře a oblečení, až do těch nejmenších podrobností. Uprostřed stály dvě ženy: nádherná blondýna v červeném a zlatém a urostlá, velmi krásná černovlasá dáma v černé mantile, která splývala drobnými záhyby na obnažená ramena a živůtek oranžových šatů. Ta žhavá bruneta musela být hraběnka Bathoryová, zatímco blondýnka lady de Winter, tedy Guňko. S hraběcím titulem neměla nic společného, právě tak nebyla žádná lady. Vpravo od hraběnky se tyčil elegantní seňor v černém plášti vyšívaném stříbrnou nití. Vedle něj stál sluha nebo bodygard, také oblečený do čemostříbrného. Z druhé strany, vedle samozvané lady de Winter, postávali také dva muži, kostnatý týpek v modrém a šedivém a mrňavý človíček, skoro trpaslík v apartním oblečení kavalíra alžbětinských dob: růžová kamizola purpurové losiny[4], rukavice téže barvy, klobouk s peřím a zlatý řetěz na hubeném krku. Za touhle řadou jsem rozeznal ještě čtveřici: muži v bílomodrém a žlutozeleném a dvě dívčiny, které zřejmě plnily roli eskorty. Krásky byly skoro nahé, ve skrovných žlutých topech a zelených minisukních.

Žlutozelený byl Pafnutijovým pánem, tedy poltavským exsekretářem Pavlem Pavlovičem Čurikovem, který měl přezdívku Paška-Ras. Trpaslík v purpurovém byl Pol Pot, tedy Harvey Teitelboim, sadista a pedofil, dar Londýna Rusku. Dá se to říct asi tak: z našeho smetiště k vašemu stolu… Seňor v plášti byl zřejmě Cesare Borgia, vévoda a kardinál. Krvavý maniak, ten nejstarší mezi ostatní havětí. Bylo mu víc jak pět set let. Ostatní jsem nerozeznal tak přesně, i když jsem předpokládal, že poznávám i Henryho Forda a Ščekotila.

Bylo mi divné, že v té kumpanii nebyl ani Javdet, ani Žrout Vomba. Poznal bych je i bez fotografií ze složek. Jeden je černější než bota a druhý je už od pohledu Basmač. Jejich bandy se oddělily, v jednom rohu stojí lila-fialoví a v druhém pruhovaní bílí se žlutým. Stojí tam a dívají se na sebe nepříliš vlídně.

Příchod vládců přivítal sál řvaním, cvakáním čelistí a přátelským klekotáním. Monstra se shlukla do hutných skupin a díky tomu bylo nyní jasné, jak je Dolní sál prostorný. U stupínku, stolů a v centru bylo prázdno. Zřejmě se chystal nějaký rituál, jeden z těch, které bývají na satanistických shromážděních, možná tancování nahých stvůr, mučení panen nebo soulože s černými kozly. Pravda ani panny, ani kozly jsem zatím nezahlédl.

Hlavní postavy se rozdělily. Trpaslík v růžové kamizole sešel dolů, opřel se o zeď u levých arkád a sundal si klobouk. Ovíval se jím. Hraběnka a lady de Winter se usadily do křesel, chlap v černobílém a týpek v modrém je napodobili. Žlutozelený Pavel Pavlovič, spolu s děvčaty, ustoupil za řadu křesel, i když volných míst tam byl dostatek. Bodygard seňora v plášti se usadil na kraji jeviště a svěsil nohy dolů. Smysl všech změn byl následující: Cesare Borgia, už jsem byl přesvědčený, že to je on, stál před srocením svých poddaných a soukmenovců osamocený.

Lem jeho pláště zavířil, takže na okamžik vypadal jako netopýr, který mávl ohromnými křídly. Opravdu teatrální gesto. Možná, že ho převzal z filmů o hraběti Drakulovi.

„Benicide!“[5] křikl Borgia a sál mu odpověděl ječením.

Ten ohlušující, slévající se řev trval víc, jak minutu. Byla v něm nezlomná víra a opojení vlastní silou.

„Proč by ne? Proč by se neměli radovat?“ pomyslel jsem si.

V minulých, patriarchálních stoletích vládla síla podpořená kůly a klacky, meči a kopími, v lepším případě kulí z muškety. Díky tomu jsme s nimi byli tak fifty fifty. Jejich převahu vyrovnával náš počet. S jejich dravou lačností bojoval náš strach a odpor… Teď se všechno změnilo. Nyní je hlavní síla v penězích, země i národy se jim klaní, rodí se z nich nová náboženství, začínají války. V jejich jménu se povyšuje, vyhazuje, proslavuje, zabíjí, brání se… Otevři mošnu, zašusti zelenýma a bude za tebou stát OMON i speciální jednotky, přijmou se zvláštní zákony v parlamentu, soudci řeknou, že den je noc…

Vřískot se ztišil.

„Začneme,“ pronesl Cesare Borgia. „My sejít se tady a potvrdit znovu a znovu: My budeme rozhodovat, co je a co bude! My, ne jídlo!“

Mluvil se silným akcentem. Pobledlá snědá tvář bez jediné vrásky mohla patřit třicátníkovi. Vlastně, když ho zabili, tedy, když jakoby zahynul, bylo mu něco přes třicet. Ale upírem se stal daleko dřív.

„Zákony byly porušeny!“ zaskřípěl kostroun v modrém a šedém.

„Porušeny!“ sborem potvrdily lady de Winter a hraběnka.

„To je neodpustitelné! Zákon je zákon!“ dodala stvůra v modrobílém.

Cesare Borgia zvedl ruku a všichni zmlkli. Bylo jasné, kdo tady šéfuje.

„Spor není porušením zákonů!“ pronesl hrabě. „Spor ostří rozum i zuby! Scherzo[6]!“ dodal a roztáhl tlamu v úsměvu. „Ale spor řešit podle pravidel. Bez jídla! Bez vměšovat! Bez nákupu ochrany u lidiček! To je narušení regolamento!“

Pochopil jsem, kam míří. Spor se týkal Půlrublíků a Hnidopichů a hlavně té zakázky pro Gildu… Kruciš, to by byla nádhera, kdyby se utkaly dvě upíří smečky a přizvaly nás k tomu. My bychom jim pomohli! Střihli bychom je obě až na nulu. Poslali bychom je na procházku bez hlav a střev! My bychom…

Touha, sen… Vypadá to, že upíři mají pro tyto okamžiky své zákony. Regolamento[7], jak řekl papežův synek.

„Pamatuji si, jak se řešily takové spory,“ pronesla hraběnka jasným, zvonivým hlasem. „Moriarty a Jack Rozparovač… Bismarck a Neuburger… Jakov Brjus a Romodanovskij… A v dávnověku Simon Volch a Helena Trojská… Vždycky se to řešilo téte a téte[8].“

„Combat[9],“ zabručel bílomodrý.

Spokojeně se ušklíbl a zahnízdil se v křesle. Protáhl si zatuhlá záda. To je on, Henry Ford, upocený piják krve. Ščekotilo určitě neuměl anglicky, z čehož vyplývalo, že týpek v šedomodrém byl ten poslední z upírských bossů. Samozřejmě nepočítaje Javdeta a Žrouta Vombu. Ty zřejmě povolali k soudu, takže s velkým úspěchem jsem počítat nemohl. Zatímco se hyeny hryžou mezi sebou, pes může odtáhnout svou kost… Jenže jakou?

Obhlédl jsem si potenciální klienty. Samozřejmě že Cesare Borgia byl tím nejlákavějším kouskem, je nejstarší, nejvzteklejší, kromě toho i kardinál a vévoda. Jako kardinál by měl znát religiózní tajemství… Jenže Borgia byl příliš na očích a jeho bodygard, o velikosti nosorožce, mu seděl přímo u nohou. K Fordovi, Ščekotilovi a párku ďáblic jsem se taky nemohl dostat. Čurikov postával ve stínu za křesly, ani jeho není možné jen tak lehce odtáhnout. Zvlášť, když se kolem něj neustále poflakovala ta eskortní děvčata. Zůstával Pol Pot, tedy Harvey Teitelboim. Ten postával u stěny v osamocení a navíc nebyl nijak velký. Zkroutit mu ruce a dát ránu… Nebo ho vylákat ze sálu… Eventuelně ho praštit do hlavy a odtáhnout, než se vzpamatuje…

Vymýšlel jsem plány a zatím dole to probíhalo podle zvyku. Vévoda Borgia slavnostně zdvihl ruku a prohlásil:

„Ad honores! Jure usus[10]!“

Zazněl zvon. Pod oblouky se cosi pohnulo. Do sálu současně vstoupili Žrout Vomba a Javdet. Náš přítel z Nigérie byl urostlý, černý a s velkými pysky. Držku měl sveřepou, v široké tlamě se mu blýskají tesáky. Pohupuje se mu masivní břicho, plochá nožiska dopadají na podlahu jako sloní nohy. Javdet je menší, ale čipernější a hbitější, tmavý, pohyblivý… Oba byli zcela nazí a beze zbraní. Neměli ani pásy, ani řemeny, boty či šperky. Jenom Javdet má v uchu kroužek.

Vycenili na sebe tesáky a přibližovali se k sobě. Má zvědavost bojovala s pocitem zodpovědnosti. Už mi utekla přibližně polovina vyměřeného času. Uvědomil jsem si, že jsem se sem nepřišel bavit, a vylezl jsem ze škvíry.

Zpátky k točitým schodům, dolů po kovovém schodišti, potichoučku do chodby a sálu. Potom jako neviditelný stín podél zdi, soch a kamenů, podél černých a rudých drapérií… Někdo se na mě podíval a pak se odvrátil. Patřil jsem mezi ně. To, co se dělo v Dolním sálu, bylo v centru pozornosti. Bylo to daleko zajímavější.

Váleli se po podlaze a vztekle na sebe řičeli Žrout Vomba a Javdet. Každý z nich se snažil dostat ke krku nepřítele, zakousnout se mu do hrdla nebo aspoň přervat hrdelnicovou žílu. Leccos jsem už ve světě viděl, ale tohle bylo poprvé. Kráčel jsem nehlučně, můj cíl, trpaslík v růžové kamizole, se jasně odrážel na pozadí zdi. Šel jsem k němu v poklidu a pomalu. Tu a tam jsem vrhnul pohled na bojující upíry, jako kdybych hledal místo s co nejlepším výhledem. Zatím ani jeden z nich se nedokázal zahryznout druhému do krku, nicméně jejich drápy už zanechaly na soupeřově kůži krvavé stopy. Javdet vyrval Vombovi chumáč vlasů i s podstatnou částí skalpu, zatímco Vomba ho držel za uši a mlátil mu hlavou o kamenné dlaždice podlahy. Publikum se postupně rozehřívalo. Vytí diváků, zatím ještě nepříliš hlučné, doprovázelo řev bojovníků. Ve vzduchu se vznášel ostrý pach krve a upíří emanace.

Když mi k Pol Potovi zbývalo jen pár kroků, ucítil jsem v zátylku čísi upřený a pozorný pohled. Každý Zabíječ tohle umění ovládá; v našem zaměstnání musíme vycítit, když si tě někdo prohlíží. Strnul jsem u červené portiéry a podíval jsem se na jeviště ke křeslům vladyků. Nikdo z nich na mě nezíral, jejich pozornost měli jen bojující. Dívala se na mě žlutozelená z Čurikovovy tělesné stráže. Když jsme se setkali očima, bezděčně jsem sebou škubl. Pružné štíhlé tělo, dlouhé ladné nohy, černé vlasy, které jí zakrývají obličej i hruď a tvář, kterou jsem nedávno viděl – vysoké čelo, hnědé oči a rudé rty… Jedním slovem, byla to přesná kopie té mrchy, s níž jsem se utkal v Dávce. Té, jejíž tesák teď zdobil můj náhrdelník.

Dívala se na mě jako na neznámého člověka, který v ní vyvolal nějaký zájem. Vypadalo to, že jsem jí padl do oka. Vystřízlivěl jsem. Vědma z Dávky to být nemohla, ta teď ležela v márnici, ve speciální chladničce pro zubaté zákazníky. Podobná, velice podobná, ale není to ona… Proč bych se měl divit? Teď je věk unifikace a takových černovlasých, vyvinutých ženských je dvanáct do tuctu.

Odvrátil jsem pohled a pohnul se dál. Javdet ječel, zmítal se pod Nigerijcem. Buď mu Vomba urval ucho, nebo mu utrhl aspoň polovinu i s kroužkem. Po tělech upírů stékaly krev a pot, diváci piští, hulákají, pohupují se a podupávají nohama. Všichni, nevyjímaje hlavouny, usazené v křeslech, zachvátilo vzrušení. Hraběnka zuřivě škubala krajku na mantile, lady de Winter dravě cenila zuby, mužům hořely oči a svíraly se pěsti. Ale můj málo narostlý klient to nijak příliš neprožíval, postával a ovíval se kloboukem. I když vzrůstem nějak nepřesvědčoval, jak se říká metr, i s čepicí, pěstiska měl pořádná. Nebo to tak vypadalo kvůli rukavicím, které si nesundal?

Javdet se vykroutil a vyskočil. Vrhl se ke stolům. Ponořil ruce do nějakého lepkavého svinstva ve zdobné míse a mrskl jím po svém nepříteli.

Plesk! Plesk!

Vombovi zalepila růžová hmota celý obličej. Vypadalo to na mleté maso. Žrout zařval a snažil se protřít si oči. V tom okamžiku dostal mísou přes držku. Javdetovy tesáky mu klaply těsně u krku a koleno se Vombovi zarylo do rozkroku.

„Tam ho majzni! Do koulí, hada! Do koulí!“ řvali pruhovaní a lila-fialoví a podporovali tak svého pohlavára ohlušujícím řevem.

Doploužil jsem se ke svému klientovi a podepřel zeď hned vedle něj.

Vypadali jsme jako dvě boty od stejného páru. On v purpurovém a růžovém, já v malinovém sáčku a kanárkových kalhotách. Pol Pot se přestal ovívat, úkosem se podíval na moji luxusní výzdobu, chvíli vyčkal a pak řekl:

„Komu patříš? Nějak mi nic neříká tahle kombinace barev.“

„Jsem tady sám za sebe. Přijel jsem k vám dneska ráno.“

Zvedl jsem horní pysk a ukázal tesáky. Teprve teď se na mě trpaslík podíval s patřičnou úctou, protože to nebyla žádná ořezávátka bývalého vlčáka

„Odkud seš?“

„Z Rigy. Samozřejmě, že nejsem Lotyš, i když jsem tam prožil dobrých čtyřicet let. Nedali mi státní občanství.“

„K čemu by ti bylo jejich občanství? Nežere se přece podle pasu.“

„Jasně, ale stejně to zamrzí,“ vysvětlil jsem mu. „Musel jsem povypustit krev třem úředníkům, ale zdála se mi příliš řídká.

Výběr tam není zase až tak velký, celá země má jenom něco přes milion lidí… Tady je to něco jiného!“

Odmlčeli jsme se. Javdet si osedlal Nigerijce a zaťal mu tesáky zezadu do krku. Nepodařilo se mu prokousnout krkavici, protože ji chránily mohutné tukové polštáře. Žrout Vomba supěl. Chytil Javdetovo zápěstí a pokoušel se mu zlomit prsty.

Publikum je zasypávalo radami, ženské ječely, muži hulákali a eskortní děva Pašky-Rase se na mě zase dívala. Teď jsem však neměl čas na její vnady.

Zívnul jsem a řekl:

„Je tady u vás docela nuda. Dva dřeváci se pohádali a teď se perou. Ostatní blbečci zírají… To má být nějaká zábava? To je nuda.“

„A co bys chtěl?“ zajímal se trpaslík.

„Noo, nevím… Holčičky, chlapečky… Obzvlášť chlapečky.“

V tom okamžiku se na mě podíval se zvýšeným zájmem. Pol Pot byl, co se týče chlapečků, velká celebrita.

„Máš rád kojence?“

„Neodmítám je.“

„Co když v trojici?“

„Proč ne?“

„Jak tak vidím, seš rošťák a uličník!“

„Dítě neřesti,“ odpověděl jsem a olízl se.

Sundal rukavici a se znalostí věci mě poplácal po zadku. Tlapisko měl ohromné, s tlustými prsty a ostrými, zahnutými drápy. Pol Potovy tváře zářily tmavým ruměncem. Vypadalo to, že trojka ho náležitě nabudila.

Javdet a Vomba, zamotaní do klubka se převalovali po podlaze. Můj společník se na ně podíval a pronesl:

„Jo, je to tak. Je to nudné. Jestli si chceš zadovádět, mám u sebe něco příjemného. Jdeme?“

„Jdeme,“ kývl jsem rozjásaně.

Rybka vplula sama do sítě.

Vyklouzli jsme ze sálu a nechali za sebou řev, dupání a výkřiky. Vzadu za oblouky bylo schodiště. Nebylo točité, ale kamenné. Schody mělo ošoupané věky. Drželi jsme se za ruce jako milenci a šli po nich dolů. Trpaslík zasunul rukavice za opasek a vzrušením až slintal. Zřejmě si představoval, jak ho dá mně a já jemu. V druhém případě nebyl daleko od pravdy.

V druhém podzemním patře se nacházely, tak jak jsem předpokládal, panské pokoje. Když jsme šli kolem zavřených dveří, Pol Pot do nich ťukal drápatým prstem a říkal jména svých kolegů: Ford, Borgia, Ščekotilo, Žrout Vomba… Nakonec jsme doputovali do jeho apartmánu. Byl to velký a bohatě vybavený pokoj. Je to divné, ale tenhle mrňous dával přednost ohromným křeslům potaženým kůží. Širokým otomanům, masivním skříním, do jejichž horních polic nemohl dosáhnout, ani kdyby se snažil sebevíc, obrovským vázám v čínském stylu. Mezi dvěma takovými mastodonty byly ještě jedny dveře vedoucí do hloubi pokojů. Pol Pot je otevřel, usmál se a gestem pohostinnosti mi nabídl, abych se tam podíval.

Přešel jsem práh a málem omdlel.

7. kapitola

Pol Pot

Byla tam mučírna z dob cara Ivana, buď uchovaná v původní podobě z krvavých časů opričniny, nebo její dokonalá napodobenina, vytvořená šikovným restaurátorem a vybavená potřebnými nástroji: skřipcem, železným košem s rozžhavenými uhlíky, kleštěmi a šídly, noži, biči, kovovými struhadly a nepříjemnou věcičkou, které se říkalo španělská bota. Na pozadí hrubých kamenných stěn a začouzených stropů to opravdu vytvářelo správnou atmosféru. Sadistův sen! Dokonce tu byly svěrky na drcení prstů, trychtýř na mučení vodou a lancety, s jejichž pomocí stahovali kůži. Všechno prastaré, přirozené, bez jakéhokoli podvodu.

„Tak co?“ hrdě se zeptal upír.

„Příjemný interiérek,“ odvětil jsem. „To jsi vymyslel sám?“

„Paška mi pomohl. Je mistr v takových věcech. Ještě to nezapomněl. Pamatuje si… Starej čert!“

„Paška?“

„Čurikov. Ale dřív mu říkali jinak.“

„Zajímalo by mě jak,“ pomyslel jsem si, když jsem se rozhlížel.

Mučírnu ozařovaly tři pochodně. V jejich skoupém světle jsem si všiml, že není prázdná. Naproti vchodu visela na stěně mladá osoba v okovech a vypadala jako ukřižovaná. Byla nahá jako novorozenec. Formy ovšem měla zcela dospělé a přímo k nakousnutí. Nicméně držtička prozrazovala její věk: šestnáct… sedmnáct. Víc jí nebylo. Druhého mučedníka pověsili na skřipec, také v tom, v čem ho matka porodila. Podle scenerie od pasu dolů to byl muž. Tedy, přesněji řečeno, kluk stejného věku jako holčina ukřižovaná na zdi. Mlčel, protože byl zřejmě v bezvědomí. Ale proč mlčela dívčina? Podle všeho, když uviděla dva upíry, měla začít ječet hrůzou a hystericky se zmítat. Nezírala na nás se strachem, ale s jakousi dychtivou nadějí.

„Je to příhodné místečko pro jakákoli alotria,“ řekl Pol Pot a zlověstně se ušklíbl. „Už jsem vyhládl. Co se takhle posilnit, než začneme?“

Přikročil ke stolu, kde byly rozložené mučicí nástroje. Vytáhl zpod něj konvici. Upil několik velkých doušků, zatřepal s ní a znovu se napil. Tekutina mu zažbluňkala v hrdle.

„Bratrsky se podělíme. Zůstala tam ještě půlka,“ přisunul mi konvici a znova se natáhnul po mém zadku. „Vypadáš jako špicovej chlapík! Normálně jsem spíš na malé holčičky, ale někdy není od věci zadovádět si s něčím větším. Jak se jmenuješ?“

„Peter Trachtunberg,“ sdělil jsem mu.

„Pobaltský Němec?“

„Poruštěný.“

„Já jsem Harvey z Londýna. Harvey ale jenom pro přátele… Obvykle mi říkají Pol Pot. Cucni si, Petře, nestyď se.“

„Já se nežinýruju!“

Zvedl jsem konvici k ústům. Byla v ní krev, možná té dívčiny, možná kluka připoutaného ke skřipci. To mě teď neznepokojovalo. Když jsem zacítil známý specifický pach, začala se mi třást kolena a ucítil jsem děsivé prázdno v žaludku. Cosi se tam třepetalo, popiskovalo a brumlalo, žádalo si to potravy a tou byla krev. Skoro bezděčně jsem si lokl. Byla sladká a přidala mi sílu.

„Svlékni se!“ Trpaslík udělal široké gesto. „Jestli chceš, tak začni s klukem, jestli máš chuť, tak si pohraj s Ksjušou. Není proti. Petr z Rigy!“

„Co ty? Vystačíš si sám?“ zeptal jsem se, když jsem si rozepínal sako.

„Jsem tvůj… Až do určitých hranic.“

Otočil se ke mně a otevřel posměšně papulu. Mrkl jsem na skrčka, vytáhl krátký palcát a šlehl ho přímo mezi oči.

Praštil jsem ho půlkou síly, které jsem byl schopný. Chtěl jsem prolomit kost, ale nerozcáknout mozek. Prostě, byl jsem slitovný, dokonce jsem omdlelého klienta chytil, aby se nepraštil zátylkem o kamennou podlahu.

Holka začala ječet.

Bylo to pronikavé, jako když podřezávají prase nebo stahují zaživa kůži z kočky. Překvapilo mě to. Proč taková reakce? Zbláznila se? Vždyť jsem uzemnil upíra a jí jsem se ani prstíčkem nedotknul!

Neměl jsem kdy se divit, tlačil mě čas. Na zdi, hned vedle nahé ženské, visely druhé okovy se zcela moderními náramky. Stáhl jsem trpaslíkovi boty a připoutal ho ke stěně. Díra v hlavě mu zarůstala přímo před očima, ale zatím byl v bezvědomí. Počítal jsem s tím, že tak zůstane ještě deset, patnáct minut. Když jsem s ním skončil, otočil jsem se k holce.

„Co řveš?“

Zaklapla pusu. Potom zamrmlala:

„Vždyť jsi ho zabil, ty drbane připitomělej! Takovou pacičku! Sliboval mi… Sliboval…,“ ženská začala žalem bulet, až okovy zazvonily.

„Za prvé: zatím není mrtvej!“ řekl jsem a podíval se jí na krk.

Žádné značky od tesáků tam ještě nebyly.

„Za druhé mi řekni, ty krasavice připitomělá, co ti nasliboval?“

„Slí-íbil mi, že mě vezmou do Fa-abriky nebo do Do-omu Tři…,“ sdělila mi celá zalitá slzami.

Málem mi vypadly oči.

„Ty ses snad zbláznila nebo co? Jaký Domy, jaký Fabriky? Seš v doupěti upíra!“

„No a co?“ Slzičky už jí uschly a v očích se jí objevil zlostný záblesk. „Jak bych se mohla dostat do Domu, nebo Fabriky bez chlupaté pacičky? Tam berou jenom svoje… Jenom svoje! A pacička mi slíbil, že se stanu vědmou, opravdovou upírkou! Když mě kousne, tak se stanu… Takové berou všude! Na všech konkurzech, dokonce i mezi topmodelky!“

„Dívčina má sen,“ pochopil jsem, „velký sen, který se neobejde bez obětí. To nic. To nic! Když ji nekousne upír-pacička, kousne ji někdo jiný! Jen když si to bude přát.“

„Bla, bla… Vyser se na tu krávu… Mně pomož!“ uslyšel jsem zpoza zad.

Kluk na skřipci se probral, zřejmě díky jekotu holčiny. V hrdle mu chrčelo a svištělo, hlas se mu třásl, v tváři byl namodralý. Pospíšil jsem si ho vysvobodit. Svalil se na zem jako pytel hrachu. Pak sebral všechny síly, sedl si a třel zmrtvělé nohy a ruce. Nemýlil jsem se v odhadu jeho věku. Bylo mu kolem sedmnácti. Hubený, ale šlachovitý, nevypadal na městského kluka, léto teprve začalo a už byl opálený.

„Jak ti říkají?“ zeptal jsem se.

Jedním okem jsem sledoval kluka a druhým klienta

„Andrjuša… Andrjuša Bondarenko.“

To jméno mi něco říkalo, ale přesně jsem si nemohl vzpomenout.

„Bondarenko a k tomu navíc Andrej? Něco jsem o něm slyšel? Nebo četl? Nebo Vlad mi vyprávěl?“

„Odkud seš?“

„Od Tambova,“ odfrkl si, „z Nižního Bahna.“

Zvedl se, vytáhl z nějaké škvíry kalhoty a košili a začal se oblékat. Najednou mi to docvaklo. Není to ani měsíc, co o tomhle mladistvém zvrhlíkovi vytrubovali po všech kanálech.

„Tys podřízl svoji babičku?“

„Jo!“

„Nebylo ti jí líto?“

Andrjuša se nasupil.

„Proč by mělo? Svině to byla upírka! Já je nenávidím! Všechny je, kchm, podříznu! Jsem voják. Zabíječ!“

„Kretén jeden přiblblej a vrah to je,“ ozvala se holka

„Co seš ty? Upírská matrace! Já tě…“

„Klídek, mládeži! Je to trochu…“ vzal jsem ze stolu nůž s pilovitým ostřím a pohazoval jsem si s ním.

Holka visí na stěně, kluk odpovídá na otázky.

„Pověz mi, ty můj malej drahocenej zabijáku, ty bys teď měl sedět v tambovské vyšetřovací vazbě?… Je to tak?“

„Jo,“ odpověděl zamračeně. „Jenomže mě prodali, mrchy svinský! Prodala mě vyšetřovačka!

Řekli mi, že moji popravu zrušili. Dostaneš deset let, odsedíš si pětku a na amnestii se dostaneš ven. I tohle je za babku moc! Kcha, nespravedlivé! ‚Chtěl ses rvát s upíry?‘ říkali mi. ‚Tak se k nim dostaneš!‘ A prodali mě, mrchy!“

„Draze?“

„Copak já vím? Nepřepočítávali to přede mnou.“

Cinkly okovy. Můj klient se pohnul a hluboce vzdychl. Ještě se neprobral k vědomí, ale už k tomu byl blízko. Z toho vyplývalo, že chvíle na bohapusté plácání skončila. Vyšel jsem z mučírny do pokoje, vyhlédl na chodbu. Tam panoval klid a ticho.

Zavřel jsem dveře pevnou závorou a rozhlédl se. Bylo jasné, že trpasličí upír a jeho přátelé tady nežili. Podzemí pro ně bylo jen dočasným doupětem, jakých mají upíři minimálně deset. Jsou to předvídavé stvůry. Dobře vědí, že když je z doupěte jen jeden východ, myška to má brzy za sebou. Bylo mi jasné, že kromě dveří na chodbu musí mít Harvey ještě záložní varianty.

Brzy jsem našel průchod za křeslem. Spokojeně jsem kývl a vrátil se do mučírny.

Klient se už vzpamatoval, vrtěl šiškou a cinkal řetězy. Dívčina se docela zklidnila, když zjistila, že pacička je prozatím naživu. Ona i vrahoun Andrjuša mě se zájmem pozorovali. Čekali, čím se budeme zabývat teď. Jsou to slibní a nadějní mladí lidé. Jeden podřízl babičku, druhá se chtěla stát upírkou… Tak taková je naše budoucnost, svět upírů a sadistů.

Strčil jsem ruku pod límec a zapnul magnetofon. Potom jsem přikročil k Pol Potovi a sklonil se nad ním. V očích už se mu objevil rozum.

„Vzpamatoval ses, můj cukříčku? Pokecáme si?“

Zlobně zkřivil rty a zachraptěl:

„Nepatříš k nám… Pil jsi sice krev, ale nepatříš k naší rase… Samozřejmě nejsi Trachtunberg… Co seš zač?“

„Petr Deutsch, Zabíječ,“ představil jsem se.

„Hergot!“ zaslechl jsem za sebou. „Zabíječ! Kche! Opravdový Zabíječ!“ s nadšením zašeptal mladý vrahoun.

Klient z toho žádnou velkou radost neměl. Zíral na mě a v očích měl černou zlobu.

„Nevoníš jako jídlo, Petře Deutschi. Jak jsi to dokázal?“

„Nejsi teď ten, kdo dává otázky, příteli. Já se ptám a ty odpovídáš! Jinak…“

Vytáhl jsem láhev se svěcenou vodou, odzátkoval ji a dal mu čuchnout. Držka se mu zkřivila. I když to byl upír zakovaný v okovech a byl plně v mé moci, díval se na mě jako hroznýš na králíka

„Co potřebuješ? Co chceš vědět?“

„Jenom takové drobnůstky, Harvey. Existoval takový človíček, jmenoval se Kolja Virij… Sežrali ho. Ti, co ho sežrali, jsou už dávno po smrti. Ale kdo si to objednal?“

Úkosem se podíval na láhev. Lidé i upíři jsou stejní v tom, že jsou mezi nimi různé osobnosti. Co pro jednoho neznamená nic, pro druhého je horší než ostrá kudla. Tenhle sadista a pedofil byl zbabělec. Takový se bojí mnohého, obzvláště smrti a bolesti.

„Když ti to řeknu, pustíš mě?“

„Moc pospícháš, Harveyi. Co se týče Virije, tak je to jenom první otázka. Mám i další.“

Vrahoun Andrjuša vzal do ruky kleště, cvakl jimi a s citem sobě vlastním křikl:

„Homouš jeden zasranej! Co se s ním bavíš!? Železem ho vezmi za koule a…“

„Drž hubu!“ houkl jsem. „Tak co, Harveyi, jak to bylo s Virijem?“

„S tím nemám nic společného. Odsoudila ho trojka.“

„Jaká trojka?“

„Starší. Paška, vévoda a hraběnka.“

Řekl je přesně v tomhle pořadí. Že by to něco znamenalo? Možná nic, možná, že Čurikov je tady ten hlavní? Nebylo to vyloučené, poltavský sekretář zocelený stalinskou érou, byl víc než vévodové a hrabata.

„No, takže, Harveyi…,“ začal jsem, ale přerušil mě.

Zalomcoval okovy a vydechl se žhnoucí nenávistí:

„Nejsem pro tebe žádnej Harvey, rypáku zabíječský! Nevtírej se mezi mé přátele, van Helsingu zasranej! Já jsem Pol Pot!“

„Proč?“ zajímalo mě. „Proč nejsi třeba Terminátor, nebo doktor Zloun?“

Skřet vycenil tesáky a na rtech se mu objevila pěna

„Chceš to vědět, Zabíječi? Dobře, řeknu ti to! Původní Pol Pot vás, lidičky, nepovažoval za nic, věšel vás, spaloval, škrtil, používal jako hnojivo. Na jeho památku jsem já… Já…“

„Jsi ubohá zrůda. Do Pol Pota máš daleko, stejně jako na Měsíc.“

Řekl jsem to a najednou jsem ucítil mrazení.

Co Pol Pot s jeho Rudými Khmery! Ti zabili jenom jeden a půl milionu lidí, ale to nebyl rekord minulého století. Kdyby se sečetli lidé, kteří zemřeli v lágrech a na velkých stavbách, ti, které vrhli do ohně válek a revolucí, zemřelí chudobou a hladem, spálení v pecích, otrávení chemií a radiací, prostě všichni, co se rozloučili s životy díky vině a pasivitě úřadů a státní moci, určitě by to bylo přes miliardu. Tohle peklo jsme si vytvořili sami, beze všech upírů. Sami jsme si vybrali takové vůdce, že Drakula je v porovnání s nimi úplné neviňátko.

Tahle myšlenka je v podstatě spravedlivá, nicméně mě rozběsnila Správně se říká: „Pravda bodá do očí!“

Ještě chvilku a zahryzl bych se Harveyovi do krku jako opravdový upír. Rval bych maso, hryzal kosti, trhal žíly… Zřejmě se něco z toho objevilo na mém obličeji, protože klient změkl a zbledl.

„Mám ještě jeden dotaz,“ pronesl jsem a s obtížemi pohyboval rty zkamenělými vztekem. „Když mi odpovíš, tak ti udělím milost. Dokonce ti tu nechám ta nedochůdčata, holku s klukem. Když budeš chtít, tak ti je sám naporcuju a podám na talíři…“

„To je od tebe móc milé,“ zavrčel Harvey a vrahoun Andrej zaječel:

„Nejseš chlap!“

Bacil jsem ho po krku a přikázal mu držet hubu. Nebylo případu, kdy bych upírovi udělil milost, ale tohohle, a Bůh to vidí, bych propustil. Samozřejmě, v případě naprosté upřímnosti. Je to hřích, ale copak mě naše matička církev preventivně nezprostila všech hříchů? Dokonce i muslimové, buddhisti a Židi.

„Říká se, že vaše plemeno vlastní zajímavou informaci,“ vymáčkl jsem ze sebe. „Nepodělíš se s ní?“

Trpaslík škubl okovy, nejdřív jednou rukou, pak druhou. Držely pevně. Upíři jsou silní, ale ocelové náramky a dvoupalcovou ocel přervat nedokážou. Co se týče kruhů zazděných za dob Ivana Hrozného, tak ty přidělali opravdu pečlivě, jako kdyby měly být pro Ilju Muromce.

„Mé slovo je jako bankovní směnka,“ řekl jsem, když jsem si vzpomněl na Fursejův oblíbený výraz. „Dělej, můj sladký blázínku, nezdržuj!“

„O čem to mluvíš?“ Pol Potovy oči se přivřely. „Jakou informaci? Nechápu.“

„Odpověď je špatná. I když nejsi vévoda nebo hrabě, přece jen jsi závažná persona. Určitě znáš různá tajemství, velká i malá. Co se týče tohohle, tak je ti to jasné?“ Chvíli jsem vyčkal, a pak odzátkoval láhev. „Dám ti druhou šanci. Třetí nebude,“ dodal jsem.

„Myslíš Velké tajemství?“ projevil důvtip klient. „Ale to je pohádka. To…“

Chrstl jsem mu vodu do ksichtu. Hospodine všemohoucí a svatí patolízalové! Jak se zazmítal v okovech, jak zařval! Prostě bych nevěřil, že takovej skřet má v hrdle lodní sirénu. Voda se dostala na ruku i mně, ale zůstala obyčejnou vodou. Možná mě chránil osud, nebo to bylo archimandritovo požehnání, třeba mě chránil elixír z Obchůdku.

Ale klientovi to dělalo to, co se vždycky stává upírům – voda mu spálila maso až ke kosti, na tvářích mu naskočily tmavé puchejře, levé oko se nalilo krví a prasklo, v ústech mezi zčernalými zuby plandal rudý hadřík jazyka. Nepříjemný pohled, ale už jsem si na něj zvykl. Dívčina mířící mezi vědmy, nikoli. Proto zaječela. Dobře, že aspoň mladý vrahoun mlčel, zřejmě strachem.

Nicméně svěcená voda není ani kulka ani meč. Nevede k letálnímu konci. Tak dvě minuty Harvey řval a zmítal se v křečích, potom bolest zlehýnka utichla. Se strachem zíral na láhev a pak začal mumlat, nebylo to příliš jasné, ale já jsem mu rozuměl. Dušoval se, že o Velkém tajemství neví vůbec nic, že Tajemství jsou jen plané a jalové kecy, mýtus vymyšlený kterýmsi prastarým upírem, aby se mohl vysmívat lidskému rodu a služebníkům církve, kteří jsou nepřátelští vůči upírskému plemeni. Tajemství spočívá v tom, že žádné není a existují jenom náznaky a narážky. Jde o pokus zastrašit lidi, aby se jídlo nevzpouzelo a nastavovalo krky s pokorou. Prostě a jednoduše, je to jedna velká provokace a věřit v ni mohou jenom kreténi, popové a šílení Zabíječi.

Upír s řečí pospíchal, šišlal, polykal slova. Díval jsem se na jeho znetvořenou tlamu, do očí plných strachu… Díval jsem se do nich a pohupoval láhví. Bublání svěcené vody vyvolávalo nová přiznání a přísahy. Ale mohl jsem mu věřit? Zdálo se mi, že Pol Pot chytračí, dokonce jsem o tom byl přesvědčený. Myšlenka, že jsem blízko k řešení celého problému, mě povzbuzovala a popoháněla. Hlas starce Kirilla mi zněl v uších: „V těch rozhovorech je dovoleno úplně všechno! I oheň, i rozpálené železo, protože ty seš ruka Boží…“

„Ten dědek je věštec,“ blesklo mi hlavou.

Jako kdyby věděl, že se ocitnu v mučírně, kde oheň a železo budou při ruce. Jenom mi k ničemu nejsou, protože mám po ruce, díky Stěpanovi, svěcenou vodu. A když nepomáhá ani ona…

Pokud je tomu tak, zbývá poslední argument.

Schoval jsem láhev a vytáhl z pochvy meč.

Jak píše Palmer Eldritch v Psychologii upírů, strach z nebytí jim není cizí. Dokonce ten cit je daleko silnější než u lidí. Dlouhý život se cení víc, pocit síly a tajné moci nad lidským rodem mu dodává naléhavosti. Kromě toho jsou ochuzeni o perspektivu posmrtného života, té víry, která mnohým z nás pomáhá.

Kromě Pafnutije jsem nepotkal věřícího upíra, ale i kdyby se takový našel, byl by jejich posmrtný los hodně smutný: muka pekelná, kotle s vařící vodou, rozžhavené pánve. Z čehož vyplývá, že nepospíchají s odchodem z tohoto světa.

„Nemluvíš o tom, co chci slyšet, Harveyi,“ pronesl jsem a pohupoval jsem čepelí.

Světlo pochodní se odráželo na leštěné oceli a meč zazářil rudě.

„Chtěl bych slyšet něco úplně jiného. Takže si vyber: buď pravdu, nebo…“

Strnul jsem, protože jsem zaslechl nějaký šum. Zdálo se mi, že někdo klepe na dveře, na ty, které vedly do pokoje klienta. Zasunul jsem katanu pod paži a přešel tam. Přiložil jsem ucho ke dveřím. Klepání se opakovalo, bylo tiché, skoro uctivé. Potom zazněl hlas:

„Mistře Pol Pote, čekají na vás v Dolním sále.“

Druhý hlas dodal:

„Iniciace, mistře. Blíží se iniciace, mistře. Vévoda nás pro vás poslal.“

Iniciace. To bylo vážné a vůbec se mi to nehodilo. Věděl jsem leccos o zvycích upírů. Iniciáti většinou patří prvotním, kteří je zasvětili. Patří do jeho smečky a pro ni je on vůdce, vladyka a rodný otec. Nejčestnější bylo, když iniciaci provedla nějaká VIP persona, což nováčka pozvedlo blíž k pánovi klanu.

Pol Pot v upírské hierarchii patřil k takovým hlavounům, právě tak jako ostatní šéfové klanů. Mohl si tudíž vybírat kandidáty podle svých představ. Říkali tomu Právo prvního kousnutí.

Poslové z Dolního sálu zabušili silněji.

„Mistře Pol Pote, máte něco na práci? Odpovězte!“

Vrátil jsem se do mučírny a podíval se na klienta. Tvář už se mu prakticky obnovila. Řekl jsem:

„Harveyi, spěchají na nás. To není dobré pro naši věc! Takže přemýšlej rychle a mluv ještě rychleji!“

Pol Pot se zadíval na můj meč a zazmítal se v okovech.

„Přísahám… Přísahám, že žádné Tajemství neexistuje!“

„Na co můžeš přísahat? Otce s matkou jsi možná vysál, děti nemáš, v boha nevěříš… Na co, příteli?“ zdvihl jsem katanu k jeho hrdlu.

„Na svůj život přísahám!“

„Život je ti drahý, tomu věřím. Ale ostatnímu ne!“

Už mlátili do dveří pěstmi a nohama a dva hlasy odtamtud řvaly bez jakékoli úcty:

„Co je s vámi, mistře? Ozvěte se!“

„Mistře, vévoda vás očekává!“

Potom jeden z poslů vykřikl:

„Něco tady není v pořádku! Zavolej posily! Budeme muset vyrazit dveře!“

Přejel jsem trpaslíkovi mečem po krku a objevila se krev. Holčina pronikavě vykřikla.

„Poslední šance, Harveyi. Ztratíš ji společně s hlavou.“

„Nevím! Neznám! Zabíječi! Přísahám, že…“

Ječení té ženské zaslechli poslové. Do dveří narazilo něco těžkého. Můj čas vypršel. Ustoupil jsem o krok a zvedl katanu.

„Ne-e! Ne! Ne…“

Křik přestal. Pol Potovo tělo v okovech zplihlo a hlava se kutálela po kamenných dlaždicích. Otřel jsem katanu o jeho kalhoty a zasunul jsem ji do pochvy. Dveře už praskaly.

„Tak co, chlape? Budeme se rvát?“ s nadějí se zeptal mladý vrahoun.

„Ustoupíme. Tajným vchodem.“

„V tom případě jdu s tebou.“

„Každý se rozhoduje podle sebe. Můžeš tady zůstat a podřezat všechny upíry.“

S těmito slovy jsem opustil mučírnu. Na prahu jsem se ohlédl, podíval se na dívčinu a nahmatal v kapse šuriken. Viděla mě, navíc slyšela, o čem jsem se bavil s Harveyem. Vyklopí to a tak budou ke mně mít stopu. To není dobře. Věděl jsem, co mám udělat, jenže ruka se nezdvihla.

Závora na dveřích už visela jenom na soplech z nosu. Zasakroval jsem a převrátil křeslo. Odsunul jsem panel ve stěně a vlezl do úzkého otvoru. Mrňous si ho propočítal na své rozměry, takže jsem se pohyboval s obtížemi. Hlavou jsem narážel do kamenného stropu, rameny do jakýchsi výstupků. Vzadu za mnou funěl vrahoun. Zřejmě se rozhodl, že rvát se sám není vhodné. To je pochopitelné: upír, to není jako stará babka.

Chodba končila mělkou studní. Seskočil jsem dolů a ocitl se uprostřed pletence rour, trubek a množství kabelů, které se klikatily u stropu. Celý tenhle chaos osvětlovaly zaprášené žárovky, zavěšené tamtéž a na několika rozvaděčích. V rourách to syčelo, bublalo, trčely z nich mosazné ventily a kulatá očka manometrů. Sem tam na stěnách visely protipožární pomůcky: halapartny, sekyry, vědra a pevně smotané hadice.

Technické podlaží.

Odtud jsem se mohl dostat podzemními tunely až k budově GUMu, nebo na území Kremlu. První varianta by byla lepší, ale musel jsem použít druhou. Plán, který jsem měl v hlavě, mi říkal, že tunely pod Kreml jsou hned někde vedle. Ten, který vedl ke GUMu, byl schovaný kdesi za vzdálenými rourami. Nestačil bych ho najít. Shora seskočil můj vrahoun a hned za ním lezli upíři. Byl jich minimálně tucet a zaplést se do pranice beze zbraně se mi vůbec nechtělo. S iniciáty bych si zřejmě poradil, ale všichni tihle byli prvotní. Výkvět upířího plemene! Maníci kypící zdravím. Kardinálovi gardisti, nebo možná osobní stráž poltavského sekretáře. Prvního upíra jsem na čas uklidnil vrhacím nožem mezi žebra. Okamžitě jsem se vrhl do nejbližšího tunelu.

Pod nohama mi začvachtala voda, do nosu praštil smrad. Tunel byl úzký a tmavý, dva by vedle sebe neprošli. Zato jsem se mohl narovnat. Kromě toho docela slušně vidím ve tmě a slyším výtečně, jak ve dne, tak v noci. Právě sluch mi řekl, že Andrjuša nestíhá. Byl mladý a rychlý, ale Zabíječovy reflexy nejsou takové jako u normálních lidí. Kdo loví upíry, musí se umět pohybovat rychleji než oni.

Na druhou stranu, co mi bylo do nějakého Andrjuchy? Usmrkanec, psí hovno, nezletilý vrah… Přesto, vydat ho upírům?

Zastavil jsem se, vytáhl další šuriken a křikl:

„Zalehni, kluku! Nosem do vody!“

Buď mě neslyšel, nebo nepochopil… Možná zcvokl strachy. Řítil se ke mně, doháněli ho a já nemohl hodit šuriken. Dokonce ani sheffield by mi teď nepomohl. Nejdřív bych proděravěl kluka a teprve pak se dostal k upírům.

Znova jsem zařval:

„Lehni!“

Upadl, ale ne z vlastní vůle. Tyčil se nad ním tmavý stín, dál vzadu byly vidět další postavy, celá upíří smečka, která se ke mně řítila v úplném tichu. Rozlehlo se zavytí, potom hnusné chrustnutí, když upíří zuby přehryzly Andrjuchovu krční páteř. Hodil jsem, jeden za druhým, tři šurikeny, otočil se a rozběhl se do tmy.

Něco se se mnou dělo, cosi se blížilo, ale těch příznaků jsem si nevšiml hned. Příliš jsem se soustředil na to, abych zmizel. Čvachtal jsem vodou co možná nejrychleji a vyhlížel poklop, abych vylezl nahoru. Ale změna o sobě dávala vědět. V ústech jsem najednou měl daleko víc místa, tesáky mi zmizely. Účinky elixíru končily, blížila se zpětná metamorfóza. Nestálo za to příliš protahovat honičku s upíry.

Jak se mnou přechod zamává? Co když budu nějakou dobu bezmocný? To není nejlepší varianta když vás honí…

Zahlédl jsem kanalizační šachtici a skočil jsem k ní. Vyletěl jsem nahoru po skobách, odsunul poklop a vylezl ven. Zvedl jsem litinový poklop, vážil dobrých dvacet kilo, a když vystrčil první upír šišku ven, pustil jsem mu ho na hlavu. Rozstříkla se krvavá tříšť a tělo sletělo dolů. Potom se objevil další ksicht s vyceněnými tesáky. Šplíchl jsem do něj svěcenou vodu.

Jekot popáleného upíra byl děsivý, ale kdo ho mohl slyšet v kremelském parku, a v noci? Možná tak bdělý člen ochranky… Velmi však pochybuji, že by zrovna pospíchal zjišťovat, kdo to tak příšerně kvílí.

Rozhlédl jsem se. Poklop, asfaltová cestička zprava nejasné obrysy jakési budovy… Vlevo se rýsují stromy, za nimi, asi tak třicet metrů daleko, se tyčila zubatá zeď. Vypadalo to, že je to stěna co vede na Kremelské nábřeží. Rozběhl jsem se k ní a ke svému překvapení jsem se na kolmou stěnu lehce vyškrábal, prolezl mezi zuby a seskočil na mostovku. Přistál jsem bez jakéhokoli problému. Div divoucí. Jak se mi to povedlo? Čert ví! Elixír zřejmě stále ještě trochu působil a k mým vlastním schopnostem se asi přidaly ty upíří. Oni jsou přece mistři v lezení po kolmých stěnách a střechách.

Blízko byl Moskvorecký most. Přeběhl jsem ho a dostal se na Velkou Ordynku. Po ní jsem překlusal další most, zahnul do úzké uličky a potom do dvorků. Och, ty moskevské dvorky, spása každého uprchlíka. Jsou nekonečné, klikaté, nepřehledné a spletité jako chodby v krétském labyrintu. Minotauři v nich sice nepobíhají, zato jsou tady jiné potvory. Když ne upíři, tak bandy kluků, chuligáni, bezdomovci a opilci. Proběhl jsem ještě asi kilometr, aniž bych se s někým z místních setkal, natož dostal do konfliktu. Nevzbudil jsem žádnou pozornost. U Zacepského valu jsem se zastavil, chvíli jsem naslouchal a nasál jsem vzduch. Neslyšel jsem žádné pronásledovatele, ani jsem necítil upíry.

„Teď k Paveleckému nádraží,“ rozhodl jsem se. „Počkám, až otevřou metro, vypravím se pro svého broučka a pojedu domů. Domů, domů, do rodného sklepa!“

V tom okamžiku to na mě přišlo.

3. mezihra

Zápis z tajné schůze

Spasská věž, druhé podzemní patro, pokoje Cesare Borgii

Vévoda (Mluví italsky): Byli dva. Ras. Zabíječ. Jednoho zabili, druhý jim utekl. Porca madonna! Je chytrý ten ďábel! Už dlouho jsem se s nějakým takovým nesetkal. Vzpomínám si na výpravu do Lombardie…

Čurikov (Mluví dobře italsky, ale se slyšitelným akcentem): Nemáme čas se oddávat vzpomínkám, Tvoje Milosti. Kdo je ten mrtvý?

Vévoda: Obyčejné jídlo. Nezletilec. Bambino. Náš skrček takové zbožňoval.

Hraběnka (Mluví italsky): Vyslechla jsem tu holku, co se s ní Harvey bavil. Zapamatovala si jméno – Petr Deutsch, Zabíječ. Mám pocit, že už jsme o něm slyšeli…

Čurikov: Samozřejmě, matičko. Novoděvičí hřbitov, Vertikální banka Dzjuba Zemskoj, Vivien du Plessis a další a další… Zrovna nedávno, šlo o nájezd na Dávku. Zabil tam jednu z mých chráněnek.

Hraběnka: Je mi to líto. Ostatně, té holčině se Deutsch vůbec nelíbil, takže mi řekla hodně zajímavého. Od ní vím kvůli čemu sem přišel.

Vévoda: Bezpodmínečně vás vyslechneme, Alžběto. Ale teď bych nechtěl ani tak zjistit proč sem přišel, ale jak se dostal do Věže. Bohužel si ho stráže nezapamatovaly.

Hraběnka (S jedovatým úsměvem): Jak by si ho mohli zapamatovat při takovém srocení národa. Kolik tu bylo zvědavců? Řekla bych, že čtyři stovky? A všechno kvůli vašim výmyslům, Cesare! Souboj! Tradice! Prastarý kodex… Ad honores! Jure usus!

Jaké mají Vomba a Javdet ponětí o hrdosti a cti? Nejlepší by bylo utrhnout hlavu kterémukoli z nich! A vůbec nejlíp oběma!

Vévoda (S neméně jedovatým úsměškem): Tam, v Dolním sálu jste, madam, vůbec nebyla proti souboji. Dokonce jste vzpomínala precedenty – Moriarty a Jack Rozparovač, Bismarck a Neuburger…

Hraběnka (Hádavým tónem): Co byste mi doporučil, vévodo? Musíme si nahrávat, jinak moc urvou rychlokvašky a samozvanci jako je Ford nebo ta kurva de Winter. Ale musím poznamenat, že…

Čurikov: To by stačilo! Připomínám ti, matičko, že nepatřím k rychlokvaškám, ale v určitém ohledu jsem také samozvanec. (Otáčí se k vévodovi) A ty, milostivý můj pane, Cesare Alexandroviči, zamiř na kořen věci. Na kořen! Jak se ten holoubek dostal do Věže není až tak podstatné, ale proč jsme ho nepoznali?

Byl mezi námi, ale ani ty, ani já, ani madam hraběnka jsme jídlo neucítili. Jídlo, které se procházelo mezi našimi bratry a sestrami! Nikdo ho neucítil! Byl jako my, nedal se odlišit od našeho rodu… To je velmi udivující… Jak se mohlo něco takového stát?

Vévoda (Po dlouhé pauze): Čertovina! Řekl jsi to sám: Ras! Byl jako my. Tak to je odpověď.

Čurikov: V tom případě mám další otázku: Kdo ho inicioval? A proč? Koho něco takového mohlo napadnout? Holoubek od Zabíječů!

Hraběnka: Zabíječi jsou zlí a sveřepí, takže se mohl změnit sám od sebe. Dodnes není známo, jak se jídlo povyšuje na naši úroveň.

Vévoda: Jestli je jako my, tak k nám přijde. Nemá se kam hnout. Gilda se nad ním nesmiluje.

Čurikov: Vždyť sem přišel, Tvoje milosti. Přišel, holoubek! Přišel a setnul skrčkovi šišku! Ne, nebudeme čekat, až se tady znova objeví… Pošlu pro toho… Jak se tomu dneska říká? Pro informátora. Zjistíme, kde bydlí, náš holoubek, sebereme ho a vyzpovídáme… Pomučánkujeme. Jak říkal náš bratr Josef – pokus není tortura. (Chichotá se) V té samé mučírničce, kde si pohrával se skrčkem, ho vyzpovídáme. Jsou tam velmi vhodné nástroje!

Vévoda: (Snivě) Jo, jo, nástroje… K čertu! Už dávno jsem mučení nepraktikoval!

Čurikov: No, tak si to připomeneš, otče náš. A teď bychom si měli poslechnout naši hraběnečku. Co říkala ta holka? Kvůli čemu sem náš holoubek přišel?

Hraběnka: Nechali jsme popravit Zabíječe, jeho kamaráda. Na toho se vyptával…

Čurikov: Počkej, matičko. Nemluvíš teďka o Koljovi Virijovi? O tom, koho si najali pobožnůstkáři?

Hraběnka: Právě o něm. O tom jménu se mluvilo, holka si to pamatuje. A Zabíječ se vyptával, kdo poslal likvidátory.

Vévoda: Co na to řekl skrček?

Hraběnka: Řekl.

Čurikov: To znamená, že o nás ví. To nic, to nic! Čert nevydá, svině nesežere! Zajmeme holoubka! Hned teď zařídím všechno, co se týká toho… Jak se to řekne… Informátora (Vyjde ven a brzy se vrací) Spojí se s ním moji opričnici, zjistí adresu a navštíví ho. Přikázal jsem jim, aby ho přivedli sem. Tady už se rozhovoří!

Hraběnka: To ještě není všechno.

Čurikov: Tak povídej, matičko.

Hraběnka: Vyptával se na Tajemství.

Vévoda: Porca madonna! Znovu se lidičky začali zajímat… Vzpomínám si, že mě jednou v Bologni prosili…

Čurikov: (Vyčítavě) Cesare Alexandroviči! Omilostni nás, báťuško!

Vévoda: Pardon.

Čurikov: Z toho vyplývá, že ho zajímalo Tajemství? A skrček o tom nic nevěděl! To musel být zklamaný. Úplný affront!

Vévoda: Nebudu vzpomínat na Bolognu, ale v tomhle městě to není první pokus. Pobožnůstkáři tady jsou hrozně aktivní a tvrdohlaví. Jak se říká tady v Rusku: I kdyby jim kůl na hlavě tesali!

Čurikov (Přidává se s úsměškem): Osikový.

Hraběnka (Podrážděně): Můj názor znáte, pánové. Domnívám se, že Tajemství už jsme dávno měli prozradit. Legalizaci by to jenom prospělo.

Čurikov: Tvoje názory, matičko, známe. Možná, že by prospělo, zastrašilo by jídlo a nás by povýšilo… Jenže hrabě je proti. Rád si hraje na tajemného.

Vévoda (Povýšeně zvedá obočí): Co je nám do hraběte? S Drakulou jsme prakticky současníci. Je starší o nějakých sedmdesát let, a proto…

Čurikov: Nebudeme tady pohazovat roky, otče náš rodný. Při našem věku nezáleží na nějaké sedmdesátce nebo dvou stoletích. Hraběte Vlada uznávám ne pro jeho věk, ale pro jeho krvelačnost a krutost. Jsem také krutý, ale kam se na něj hrabu. Proto jsem já byl malý kruťas, zatímco on velký.

Hraběnka: Jak myslíte. (Krčí rameny) Teď o Deutschovi, Zabíječi… Vždyť nemusí jít domů. Kde bychom ho měli hledat?

Čurikov: Najdeme ho! Nemáme jenom jednoho informátora na policii, takže vyhlásíme pátrání. Pro všechny případy. Tu skrčkovu holčinu ještě vyslechnu, třeba si na něco vzpomene.

Hraběnka (Ušklíbne se): Nevzpomene! Už není!

Čurikov: Seš stará mrcha, hraběnečko! No, dobře! Co máme dál?

Vévoda: Uvést Javdeta do jeho držav.

Čurikov: Samozřejmě, že uvedeme. Jak jenom s tím černým vymetl podlahu. Je jako bejk, ten Žrout. Stejně si s Javdetem neporadil. Přestože Javdet pochází z Turkmenistánu, je to náš sovětský člověk! Přežil třicátá léta, čtyřicátá, padesátá, válku, celiny, úpadek, perestrojku… Všechno přežil a zakalil se v krutosti! Vážím si ho! A ten Žrout…

Vévoda: Co se týká jeho… Jeho tělo se může hodit, přísahám na Satana. Ať ho vynesou z Věže a…

8. kapitola

Past

Pořádně jsem dostal zabrat. Svalil jsem v křečích u nějakého plotu na dobrou půlhodinu. Málem jsem hryzal zem. Potom jsem vstal a potácel se k domovu. Měl jsem příšerný hlad. Zřejmě metamorfóza v upíra a zpátky mi sebraly hromadu sil, právě tak jako pobyt v upíří podobě. Co jsem za tu dobu snědl? Tak litr cizí krve… Když jsem si na to vzpomněl, škubl jsem sebou hnusem.

Nicméně žaludek se trvale hlásil o své. Vzpomněl jsem si, že nedaleko je Pavelecké nádraží a v něm hromada putyk, otevřených ve dne v noci. Tam jsem uháněl, tedy spíš se šoural co noha nohu mine. Vypadal jsem dost uboze, pomačkané, zaprášené sako, mokré kalhoty a šněrovací boty, až ke kolenům zamatlaný bahnem. I když zlaté vyšívání se už netřpytilo a knoflíky se neblýskaly, bezdomovci nebo chudákovi jsem se nepodobal. Vypadal jsem jako nový Rus po chlastací orgii. Mohli si myslet, že mě vyhodili z přepychového klubu a před tím mě mordovali na hajzlu s nohama v záchodové míse. Prostě docela normální věc v nynější době.

Kolem páté hodiny jsem se doplahočil na náměstí u nádraží. Obhlédl jsem hospody a vybral si uzbecký pavilon, který měl vývěsku Šaurma Taškent. Uvnitř za nálevním pultem neseděl Uzbek, ale ruský dědula v posledním stádiu obezity. Očividně to byl noční službukonající vládce nad šašlyky a pirožky. Seděl a ucucával pivo z úctyhodného korbelu. Žmoulal v rukách časopis s nahými ženskými a sem tam hodil oko na televizi připevněnou nad barem. Prostě a jednoduše se bavil. Potřeboval hosty asi stejně jako minuloroční sníh.

Pleskl jsem sebou na židli, vytáhl z náprsní tašky tisícovku a zamával s ní ve vzduchu.

„Máš šašlyk, příteli?“

„Nemám,“ sdělil mi tlusťoch a schoval časopis pod pult.

„V tom případě vytáhni kebab.“

„Taky není, je příliš brzy!“ Tlusťoch zívl.

„Tabako, čebureki, sacivy, kupaty?“ přerecitoval jsem známá jídla s nadějí.

Od hladu se mi dělalo špatně, až mě bolela hlava. Střeva mi hrála pohřební pochod.

„To u nás není. Zajdi si do Kazbeku. Ale ty maj ještě zavříno,“ odsekl dědek a díval se na mě se zjevným nepřátelstvím.

„Co máš?“

„Nic.“

Mlčky jsem proklel servis hlavního města. Vytáhl jsem poslední házecí nůž a řekl:

„V tom případě mi nezbývá nic jiného než si vyříznout kus slaniny! Z tvého stehna!“

„No, no! Takový já znám!“ Dědek uchopil mobil.

„Vtípek!“ vysvětlil jsem mu a uklidil nůž. „Ale počítej s tím, že v každém vtipu je kus pravdy. Tak co máš?“

„Jsme Šaurma a tak šaurmou krmíme lidi. Ta je. Včerejší a studená.“

„Davaj!“

Tlusťoch se zavrtěl, zpod pultu vytáhl tác s kuřecím masem, položil kousek na tenký lívanec a svinul ho do kornoutu. Nevonělo to zrovna chutně, přesto mi sliny tekly z huby.

„Hoď to sem! Všechno! Bez té tvé lidové tvořivosti! A makej!“

Přinesl tác s kuřecím, hromádku lívanců, vzal si ode mě peníze a zmizel za pultem. Už se nedíval na bednu, ale zíral na mě s otevřenou hubou, jak do mě padá maso a lívance. Můj žaludek se plnil a střeva přestávala vyhrávat. Myšlenky se mi už nemotaly, ale kroužily mi hlavou pomalu, líně a v polospánku. Když jsem sežral poslední kousek a opřel se o opěradlo židle, usmál jsem se na tlusťocha:

„Zpátky nechci, příteli. Máš to za hlídání. Já si teď u tebe zlehka zdřímnu.“

Víčka se mi slepila, ale myšlenky, i když tekly pomalu, stále ještě neustupovaly spánku. Bilancoval jsem výsledky celé akce. Z jedné strany šlo o totální fiasko, protože jsem z trpaslíka nevytřásl žádné sakrální tajemství. Ale zase mi sdělil ty, kteří si objednali Virijovu smrt, což byl kladný výsledek. I když ne v tom smyslu, že bych se mohl za něj pomstít, ale v celkově strategickém uvažování. S upíry, patřícími do vysokých sfér, se Zabíječi zase až tak často nesetkávají, a popovídat si s nimi o tom kdo je kdo v upírské hierarchii se nedaří prakticky nikdy. Pokud bývají upřímní, jako například mamzel du Plessis, tak poté už nejsi Zabíječ, ale chladná mrtvola. Takže s Pol Potem se mi zadařilo. Znal jsem všechny hlavouny jménem a nebyli to Javdet, Ford, Katka Winter nebo Ščekotilo. Šlo o tři vznešené osoby: hraběnka, vévoda a poltavský sekretář. Magistr mě za takové informace navrhne na vyznamenání. To zaprvé. Zadruhé to znamená, že nemá cenu soustřeďovat se na nějaké ty Ščekotily nebo Fordy. Nevědí nic víc než nebožtík Harvey. Potřebuju úplně jinou kořist. To plně odpovídalo mým mstivým plánům, týkajícím se Kolji Virije. Ještě jsem nevěděl, jak se dostanu k trojici hlavních upírů, o tom si budu muset ještě nějakou dobu popřemýšlet, ale není to beznadějné. Konec konců mám spojence v jejich táboře, je to rab boží Pafnutij.

***

Když jsem se probral, stál vedle mě náš slavný komisař Fursej a kolem postávali čtyři nemotorové se samopaly. Jak je předepsáno v neprůstřelných vestách, tónovaných přilbách a s ostnatými nárameníky. V podstatě stejné divadýlko jako v Dávce. Prostě jen druhé dějství. Svoji repliku začal Fursej úplně stejně:

„Tak! Tak! Kohopak to tu máme? Pravda, mrtvoly tu nejsou, ale herr Deutsch jako vždy zakrvácený a v tratolišti krve.“

„V jakém tratolišti, komisaři?“ zabručel jsem ještě v polospánku. „Trošinku zašpiněný, to je pravda, ale ani kapka cizí krve!“

„Ach, promiňte, mister Deutsch!“ Fursej se posměšně zašklebil. „Máte sáčko takové rudé, červeňoučké… A já jsem si myslel, že to je krev! Máte moji nejhlubší omluvu…,“ vtom kývl na své držkouny, „Pouta, a fofrem! Všechno železo, které má po kapsách, na stůl! Dostal jsem tě, metroši! Novináříček s tebou není, takže tě nemá kdo chránit!“

Nebránil jsem se. Cvakla pouta a z mého saka vytáhli láhev, mobil, pochvu s mečem, klíče od auta, poslední házecí nůž, malý palcát, náprsní tašku a další drobnosti. Když všechno naházeli na stůl, definitivně jsem se probudil a projevil zvědavost:

„Co to má znamenat, bwana komisař? V tom případě mě seznamte s obviněním a přečtěte mi moje práva.“

„Tobě a obvinění?“ Fursej se znovu ušklíbl a píchl prstem směrem k puštěnému televizoru. „Támhle máš obvinění, lumpe! Od osmi od rána to dávají už popáté! A teď je tři čtvrtě na deset!“

Na obrazovku vyplula Kremelská zeď, Spasská věž, sál plný tancujících postav, stoly plné jídla řada pinglů v černých fracích. Potom se objevil hlasatel.

„Vysíláme zvláštní oznámení policie. Minulou noc došlo k loupežnému přepadení, jehož oběťmi se stali členové Ruské asociace pěstitelů dobytka a jejich hosté, kteří se sešli na tradiční korporativní banket. Dva zločinci pronikli do budovy a zabili známého obchodníka Žrouta Vombu, kterému hlavní město děkuje za novou síť potravinářských supermarketů. Předpokládaný důvod – msta ze strany struktur, kterým obchodník odmítl platit výpalné. Jeden z útočníků byl zneškodněný ochrankou, druhému se podařilo uniknout. Jeho jméno je známo, je to Petr Deutsch, recidivista a známá kriminální autorita. V Moskvě je vyhlášen stav nouze. Zločinec je ozbrojený a velmi nebezpečný.“

Objevila se moje fotografie. Zvěrsky pokřivený ksicht. Očividně mě někdo cvakl v okamžiku, kdy mě bolely zuby nebo jsem měl záchvat žaludeční nevolnosti.

Nedá se říct, že by mě to překvapilo. Jenom jsem si pomyslel:

„Rychle to zařídili!“

Fursej se vítězoslavně ušklíbl a zamával dědkovi za pultem:

„Děkuji za bdělost, občane!“

„A co odměna?“ zablekotal tlusťoch. „Mám právo na odměnu!“

„Určitě ji dostanete! Mé slovo je jako bankovní příkaz!“ V tom okamžiku se komisař otočil ke mně a praštil mě pěstí do ledvin. „Padej ven, mrcho! Tvoje práva ti přečtu v antonovi!“

Nepohnul jsem se z místa

„Nespěchejte, monsignore Furseji. V náprsní tašce mám objednávku od zákazníka. Radím vám, abyste se na ni podíval.“

Nespokojeně se zakřenil a prohrabával náprsní tašku. Vytáhl načtyřikrát složený list. Rozevřel ho a přečetl si reskript od metropolity. Na tvářích se mu objevily rudé skvrny.

„Máte chuť se začít štengrovat s Bohem, svatou církví a jejími advokáty, Fursej-san?“ zeptal jsem se. „Tak jo! Jdeme na to. Nejdřív je potřeba vyšetřit negrovy čelisti v přítomnosti novin a zjistit, co je to za stvůru. Potom se začnou zabývat našimi milovanými pěstiteli skotu a pak dojde na jejich příznivce a ochránce. Jaký to bude famózní proces! Světová senzace!

Už vidím ty titulky: Policisti ulovili Zabíječe, který pronikl na sabat upírů! RAPS – srocení upírů! Prodejný komisař kryje monstra! Upíři v starobylém moskevském Kremlu! A tak dál… Něco v tomhle smyslu.“

Fursej zaskřípal zubama

„Já tě…“

„Nic mi neuděláš, ty kozle zasranej!“ řekl jsem. „Jak říkal Fidel: No pasaran!“

Pár okamžiků mě požíral očima pak kývl na své chlapce a štěkl:

„Sundat náramky!“

A vyšel ven. Cvakly zámky a z mých zápěstí spadla pouta. Za skleněnou zdí pavilonu zařval motor a my s tlouštíkem zůstali sami.

„A co moje odměna?“ ukřivděně protáhl tlouštík.

„Hned teď ji dostaneš!“

Vytáhl jsem meč a prvním úderem jsem rozsekl televizor a druhým barpult. Potom jsem zamířil, abych mu rozsekl kalhoty, ale vtom okamžiku zařinčel můj mobil.

„Zmiz, kreténe!“ zaryčel jsem a udělal krok k telefonu.

Dědek vypískl a zmizel.

Volal můj partner a v hlasu bylo slyšet značně znepokojení.

„Petře, kde seš? Objevilo se tady takové prohlášení… Hledá tě policie.“

„S těma jsem si to už vyřídil. Jsem u Paveleckého nádraží a mířím domů,“ oznámil jsem mu. „Co se plašíš, kamaráde. Kvůli nějakému policejnímu hlášení?“

„N-ne. N-nejen proto…,“ odkašlal si a horečnatě zašeptal do telefonu. „Na dvoře jsou nějací podezřelí týpkové… Vidím je z okna… Móc podezřelí… Osm nebo devět ksichtů… Cloumali dveřmi do tvého sklepa… Teď zalezli do podjezdu… Jeden se schoval v odpadovém potrubí… Poslyš, Petře, já…“

„Neboj se,“ řekl jsem a cítil, jak mi na zádech naskočila husí kůže. „Vydrž tak pět, deset minut… Zalez pod postel, nebo se schovej do skříně… Přijedou pro tebe z Gildy.“

„Dobře.“

Položil to a já jsem okamžitě zavolal magistrovi. Taxíkem bych přijel domů za dvacet minut a to bych se beznadějně opozdil. Magistr se tam mohl dostat daleko rychleji a ne sám, se solidní podporou.

Jako vždycky byl na příjmu a štěkl do sluchátka:

„Deutsch? Co to v bedně blbnou? Jaký nesmysly?“

„Hlášení dodám za půl hodiny, Michaile Sergejeviči,“ poreferoval jsem mu. „Nejsem doma, ale na Paveleckém nádraží. Vypadá to, že na mě na Berndajevské čekají. Je tam můj přítel novinář Razuvajev. Mám obavy, aby k němu nevlezli.“

„Jasně! Vyjíždíme!“ štěkl magistr.

Ozvalo se pípání v telefonu.

Má vždycky připravené komando, obvykle je to jeden zkušený Zabíječ s učedníky. Samozřejmě, že k tomu patří i odvoz a tak. Není to sice tank, ale něco velmi podobného.

Nastrkal jsem do kapes svoje věci a vyběhl na náměstí k nádraží. Už tady byla hromada lidí. Přiřítil jsem se na stanoviště taxíků, odstrčil nějaké tetky čekající ve frontě. Nevšímal jsem si jejich vřeštění a sykotu. Vlítl jsem dovnitř auta.

„Šlápni na to! Potřebuju do Třetí Berenďajevské. Dostaneš dvojnásobek za rychlost!“

Řidič se ukázal jako šikula, nezačal se vyptávat co a jak, ale zato na to šlápl. Vylétli jsme z náměstí na Novokuzněckou a řítili se a proplétali mezi přívalem aut. Měl jsem štěstí. Žádnej špunt jsme nechytili.

Dvacet minut, přesně tak jak jsem počítal, a už jsem viděl rodný podjezd s vilou kupce Siněbrjuchova. U vjezdu stála černá magistrova Volha. Legendární vehikl s jelenem, pancéřovaný odshora až dolů. Kdysi patřil do autoparku některého z generálních sekretářů. Nebylo to auto, ale zvíře, páni moji! Hlídal ji Miťka, učedník Ašota Sarkisjana.

Strčil jsem řidiči prachy, vylezl na ulici a sáhl po meči. Když mě Miťka uviděl, zamával rukama

„Už není koho byste střihnul, Petře Daniloviči! Zrubali jsme je, ty mrchy!“

„Co je s novinářem?“

„Nevím. Šúroval jsem dvůr! Švih-švih! Můžeš toho hotového odnést… Kdo je další na řadě?!“

Díky mládí se Miťkovi zdálo naše pochmurné zaměstnání veselým dobrodružstvím. Znám to, taky jsem byl takový. Na dvoře skládali dva Sarkisjanovi učedníci bezhlavá těla. Vešel jsem do podjezdu, vydal se po zakrvavených schodech. Skopnul jsem dolů čísi hlavu s vyceněnými tesáky.

Dveře do Vladova bytu byly vyrvané z pantů, na podlaze v předsíni byla taky krev. Ve větší místnosti, která mu sloužila jako pracovna se válela rozbitá židle, mrtvola s hlavou rozseknutou na dvě poloviny a uťatá levá ruka v zápěstí. V křesle sedí magistr, holohlavý, zamračený a strašlivý. Oči má ocelové, obočí jako dvě černé housenky a mezi nohama těžký palaš.

„Nestačili jsme to,“ zachrčel magistr. „Dostali se k tvému příteli dřív. O pár vteřin jsme to nestihli.“

Nebyla to omluva, ale konstatování faktu.

„Prokousli mu hrdlo?“ V očích se mi zatmělo.

„Ne! Probodli ho nohou od židle. Zprava! Zlámali mu žebra probodli plíci. Zavolali jsme záchranku, ale může se stát, že to nepřežije. Strašně krvácel. Je v ložnici a je s ním Sarkisjan.“

Ašot byl bývalý chirurg z Jerevanu. Velmi potřebná profese! Porcovat se musí taky umět.

Udělal jsem krok k ložnici, když mě jako klackem do hlavy praštilo. Osvícení! Nic jiného to být nemohlo.

Uviděl jsem před sebou opuchlý ksicht ďjáčka Stěpana a uslyšel jeho bas:

„No jo! Právě tak dobře jako ty… Jak se jim to říká? Extrasensové…“

Vidění mi stálo před očima. V rukách jsem už měl mobil a spěšně mačkal klávesy.

„Záchranku už jsme volali,“ připomněl mi magistr. „Do deseti minut by tu měli být.“

„Michaile Sergejeviči, nevolám záchranku, ale léčitele. Dostane se sem rychleji.“

Naštěstí byl Stěpan tam, kde měl být. Vyslechl mě a zabručel:

„Už letím!“

Pak už byl telefon hluchý.

„Stojí za to?“

„Moc,“ odpověděl jsem a odešel do ložnice.

Vklad ležel na koberci a z jeho hrudníku trčela noha od židle. Zdálo se mi, že je obrovská, jako kdyby mého parťáka pošlapala nějaká nestvůra a nechala v něm svoji tlapu. Vedle něj klečel Sarkisjan a tiskl k ráně zkrvavené obvazy.

„Toho dřeva se ani nedotýkej,“ řekl, když mě uviděl. „Nesmí se s ním ani pohnout, ani vyndat. To by okamžitě umřel. Musí jít na operaci a ti kreténi furt nejedou.“

Musel mít na mysli záchranku.

Na Vladových rtech se, v taktu s dýcháním, objevovaly a praskaly krvavé bubliny. Sklonil jsem se nad ním.

„Péťo… Petře…,“ zašeptal. „Co s tebou bude beze mě? Co? Najdi si… Najdi někoho… Nesmíš sám… Nesmíš…“

„Proč bych si měl někoho hledat?“ řekl jsem a cítil při tom, jak se mi svírá hrdlo. „Ještě jsi neumřel a taky neumřeš, kamaráde. Všechno bude v pořádku.“

Všechno bude v pořádku! Jak trapné je to zaklínadlo. Takhle se to říká v amerických filmech, když auto padá do propasti, nebo když do výbuchu atomovky zbývá pár vteřin. Jsou to optimisti tihle Jankové. Nebo chtějí, aby je za takové považovali.

Vlad byl taky optimista, ale ne teď. Moc dobře věděl, že umírá. Buď to cítil, nebo si to přečetl v Sarkisjanových očích.

A záchranka stále nejela. Ani Stěpan! Kde je?!

„Petře…,“ začal zase šeptat. „Řeknu ti něco… Slib mi… Slib mi, že to splníš…“

„Splním!“ sklonil jsem se k jeho rtům.

„Pořiď si holku,“ řekl najednou úplně čistě Vlad. „Holku, aby tě milovala! Nesmíš zůstat bez lásky… Jinak… Zvěř zabíjíš… A sám se staneš zvířetem!…“

Hlas mu slábl a oči pohasínaly. Podíval jsem se na Ašota a ten zamračeně přikývl. Odchází… To měl napsané na tváři.

V sousední místnosti se ozvaly kroky, někdo se cosi basem vyptával. Magistr odpovídal, hlasem, který zněl, jako když jezdí pilníkem po plechu. Potom se otevřely dveře a do ložnice se vevalil Stěpan. Vůbec nebyl opuchlý, naopak byl čistě vymydlený, dokonce vypadal důstojně ve své černé kutně a malé ťubetějce.

„Chraň vás Hospodin, mládenci. Trochu jsem se opozdil, musel jsem si někam zaběhnout a vyžádat si pomoc… Co kdyby moje slabé síly na to nestačily? Mám v sobě lidskou sílu a ta není zase až tak veliká…“

Sedl si na bobek vedle Vlada, otevřel mu ústa a vsunul mu pod jazyk cosi mrňavého, co se však blýsklo víc jak stovka briliantů.

„Tak takhle by to bylo lepší. Bůh nám pomáhej,“ Stěpan se pokřižoval, chytil prokletou nohu od židle a vyrval ji z Vladovy hrudi.

Ukázala se hrozná rána, ale nestačil jsem si ji ani prohlédnout, když v tom okamžiku ji zakryla ohromná dlaň. Ďjáček zavřel oči a pohupoval se v rytmu modlitby, kterou si šeptal pod nos.

Vladovy oči se pohnuly, ale nekřičel, ani nesténal. Zmizely i krvavé bubliny na rtech. Zato na Stěpanově čele se objevil pot.

„Krev, která teče dovnitř, zavřeme,“ tiše řekl. „Žilečky sešijeme, úlomky žeber změníme na prach a ostatní hned teď sroste. Sroste a bude pevnější. Dejchání má poškozené, tedy vlastně plíci… To se spravuje těžko, ale zkusíme to… Hospodin je naše naděje a opora! Jeho jménem a silou! Zkusíme to… A ty, drahoušku, necítíš žádnou bolest, spi a neprobouzej se! Co to s tebou udělalo to zvíře ďábelské?! No, nic, nic, vyléčíme tě s Boží pomocí…“

Diákon si brumlal pro sebe, jeho oči skelnatěly a bledla tvář jako kdyby tím že léčil Vlada, mu dával svoje vlastní životní síly a neskrblil při tom. Dával mu všechno, co mohl. Dával i to, co nemohl. Odtáhl ruku a příšerná díra už pod ní nebyla, jenom rudá odřenina Začal přejíždět rukama nad Vladovou hrudí. Můj přítel dýchal zhluboka a klidně, zato Stěpanův dech byl přerývavý a chraptivý. Pot mu stékal zpod ťubetějky po celém obličeji. Nakonec se svalil na bok a skoro neslyšně řekl:

„Hotovo. Jenom je potřeba mu dát víc krve… Moc jí ztratil… Doktoři vědí jak…“

„Fantastika!“ blekotal Sarkisjan. „Honem, Petře, přetáhneme ho na postel.“

Zvedli jsme Stěpana a uložili ho do postele.

„Potřeboval bych se posilnit…,“ zašeptal ďjáček se zavřenýma očima.

Otevřel jsem bar, vytáhl načatou láhev Gremi a ďjáček se jí chopil oběma rukama. Pod okny zakvílely pneumatiky, potom se ozval klakson. Přijela záchranka. Po schodech zadusali Ašotovi učedníci, přitáhli nosítka, naložili raněného a odnesli ho dolů.

„Pojedu s ním,“ řekl Sarkisjan. „Musí dostat transfuzi. Osobně dohlídnu, aby ho nezkrmili upírům.“

Vyšel ven a já hned za ním. Magistr dál seděl v křesle, jenom mrtvého upíra už odnesli a uklidili v místnosti. Šikovní Sarkisjanovi učedníci. Pracovití! Že bych si taky takové pořídil?

„Hlášení!“ zakrákal magistr.

Usedl jsem do křesla a začal povídat. O otci Kirillovi a jeho objednávce, o rabu božím Pafnutijovi, o Velkém tajemství upírů, o sabatu ve Spasské věži, o trpaslíkovi Pol Potovi, tedy vlastně Harveyovi Teitelboimovi. Magistr poslouchal s kamenným výrazem ve tváři a nekladl mi žádné otázky. Když jsem s hlášením skončil, zaskřípěl:

„Chválím tě! To je užitečné, opravdu je… Na upíří tajemství nevěřím, ale to je můj osobní bzíkanec. Pokračuj ve vyšetřování, když už tě za to platí. Když budeš potřebovat pomoc, tak zavolej!“

Pod okny opět zazněl klakson.

„To přijeli pohřebáci a s nimi se určitě přišmrdolili hodnostáři z mravnostní policie. Dojdu dolů a promluvím s nimi. Mimochodem, jednoho upíra jsme zajali živého, povaluje se na hajzlu. Snes ho dolů, Petře.“

„Nedaroval byste mi ho, Michaile Sergejeviči?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Jako trofej. Vždyť přišli za mnou, takže jsem vlastně zainteresovaná osoba… Vyslechnu toho mrzáka.“

„Vezmi si ho a vyslechni,“ souhlasil magistr. „Jenom tady nenadělej, je už uklizeno. Dodělej ho v koupelně.“

Odešel, já si sundal otravné sako a strhl kravatu. Sedl jsem si do křesla a začal přemýšlet.

„Že by ta Polpotova děvka? Jak jí to říkali, Njuška, Tanjuša, Varjuša… Ne, Ksjuša, čarodějnice jedna nedoražená… Škoda, že jsem se nad ní slitoval! Prodala mě i s fousama, jak jsem čekal. Teď upíři znají nejen můj status, ale i jméno i to, proč jsem přišel do Věže a co jsem doloval z trpaslíka. Je to dobře nebo špatně? Z jedné strany není u nás Zabíječů zvykem dělat si reklamu u klientů a zasvěcovat je do tajemství objednávky. Na druhou stranu je to objednávka velmi nezvyklá. Tady se dá hrát vabank tím spíš, že v tom je vzájemný zájem. Moje zvěřina teď pátrá po tom, jak jsem se dostal do Věže a proč mě ani jeden z těch stovek upírů nevyčenichal. To musí pro ně být velmi bolestivá otázka! Veliké tajemství Zabíječe Deutsche! Důvod pro další setkání a plodné výměny názorů… I když já neznám jejich nory, oni si mě najdou! V podstatě už našli…“

V tomto bodě jsem přestal myslet na Ksjušu a Pol Pota a v myšlenkách jsem zamířil jinam. Moje jméno a zaměstnání jsem ve Věži řekl, ale adresu v Berenďajevské jsem nikomu nedal, ani jsem se nepodělil s informacemi o parťákovi. Nicméně navštívili jak mě, tak jeho. Kdože se to postaral a sdělil upírům bydliště a informaci o našem přátelství? Nejsme v žádném adresáři. Možná adresa Vlada Razumajeva se sehnat dá, ale Petr Danilič Deutsch určitě v žádném není! Ani Sarkisjan, ani Teslenko a Gubajdulin a všichni ostatní kolegové. Samozřejmě že je možné nás vysledovat, jako třeba Kolju Virije, ale není to jednoduché. Naše adresy znají jenom na mravnostní policii, kde vydávají licence, a samozřejmě je zná i magistr. Od něj se to prosáknout nemohlo, je to chlap zkušený a předvídavý. Byl zástupcem samotného Šojga.

Takže, když jsem uvažoval logicky, dobral jsem se k čestnému strážci zákona jménem Fursej. Dobral jsem se k němu, uložil své důvody do paměti, a vydal se na záchod za zajatcem.

Pořádně ho zapakovali. Pro tyto případy máme speciální lepicí pásku firmy Kurosawa Dzen. Velmi doporučuji, drží jako beton, až čtyři tuny. Ani slon ji nepřerve.

Přivlekl jsem upíra do největšího pokoje a posadil ho do kouta. Už byl v úplné pohodě – velký masivní chlap, sportovního založení, a samozřejmě tmavovlasý. Zlí chlápci bývají bruneti a tenhle drobná genetická nuance se velmi často obráží v hollywoodských filmech a taky dílech Lambrosových. Stojí zato připomenout, že já jsem blondýn? Samozřejmě, že ne bělovlasá bestie, ale barva mých vlasů je rusá.

Zajatec seděl tiše, jenom pokukoval po meči v mé ruce. Podíval jsem se na něj levým, černým okem, podíval jsem se pravým zeleným a zeptal se ho:

„Jak se cítí nejvyšší článek potravinového řetězce? Nikde ho to netlačí nebo nedrhne?“

„Maso…,“ zasyčel. „Jídlo… Ať budeš kličkovat jak chceš, stejně tě snědí! Když ne já, tak druzí. Vycucnou!“

„Co takhle osikový kůl do břicha?“ usmál jsem se a ukázal mu vztyčený prst.

Zajatec se mrzce ušklíbl.

„To se ti nepodaří. Ještě nevyrostla osika, která mě zabije. Ještě z ní nevytesali kůl!“

„A co tohle?“ ukázal jsem mu meč.

V tom okamžiku mu povolily nervy a zaječel tak, až zadrnčela okna.

„To by stačilo! Nevysmívej se mi! Tak mě zab! Zabij! Bratři mě pomstí! Hrdlo ti rozervou a krev vypijou! Zabíječova krev je tak sladká, tak sladká!“

Šlehl jsem ho mečem přes krk:

„Neuhejbej, upíre. Hned teď neumřeš! Možná tě pustím.“

Přestal kvičet a zeptal se:

„Co žes najednou takovej dobrák?“

„Je dneska pátek,“ vysvětlil jsem mu. „V pátek miluju všechny neřády a darebáky, ale jenom jednoho z deseti. Takže jsi dneska měl šťastný los, hnido! Půjdeš ode mě jako kurýr ke svým pánům, k Borgiovi, Paškovi-Rasovi a hraběnce.“

Zajatec sebou škubl. Vypadalo to, že stále ještě nevěří svému štěstí.

„Kurýr? A co jim mám vyřídit?“

V té chvíli jsem pronesl svoji nejlepší řeč od chvíle, kdy jsem skládal do magistrových rukou přísahu Zabíječe:

„Prozatím ti nechám tvůj špinavý život, protože chci, aby věděli, že já vím, že vědí, kdo jsem já. Ale já vím, kdo jsou oni. Poznám je podle ksichtů i jménem. Budu jejich osinou v zadku a dostanu se k nim! Chci, aby to taky věděli! Ať čekají na to příjemné setkání. Padej k nim, nedonošenče, a vyřiď, co jim vzkazuju!“

Přeřízl jsem pásku a upír zmizel. Je rychlý, ten had. Vyšel jsem na schody, sešel do dvora, ale už ani jeho smrad jsem necítil. Mrtvoly už odvezli, dvůr i schodiště uklidili. Na schodech nezůstal ani vlásek, natož krvavá skvrnka. Je vidět, že se Ašotovi učedníci činili. Ani domovnici, tetku Klavu, ani ostatní obyvatele jsem neviděl. Seděli ve svých bytech a třásli se strachy. Zítra o tom budou debatovat. Řeknou:

„Už teda dohrál ten novinář! Napsal o těch, co neměl, a navíc to, co se neříká.“

Vrátil jsem se do Vladova bytu a zjistil, že diákon Stěpan už je vzhůru a v chlupaté tlapě svírá láhev Gremi. Cosi v ní u dna šplouchalo.

„To je opravdu dobré pitíčko!“ řekl Stěpan a něžně pohladil láhev. „Co je to za elixír?“

„Gruzínský koňak,“ odvětil jsem. „Starý dvacet let.“

„To si lidi dávaj do nosu,“ Stěpan zaklonil hlavu a naráz vyzunkl zbytek. „My, hříšníci, furt chlastáme jenom vodku a vodku. I když i ta je balzám. To můj pop, Bartoloměj, furt huláká a nadává, že piju přes míru. Říkám mu: To nám Hospodin dal na potěchu. Kdyby to nechtěl, tak nám to nedá. Je to tak, Petříku?“

„Jednoznačně,“ řekl jsem a poklonil se Stěpanovi po pás.

„Co to děláš, Petře? Proč?“

„Mého kamaráda jsi zachránil a za to ti budu do smrti vděčný,“ zaváhal jsem a pak jsem se zeptal: „Neměl bych ti dát nějaké peníze? Mám jich dost.“

„Ne. Říkal jsem ti, že je to pokušení, a já za mzdu nedělám. Tvoje vděčnost je mi daleko dražší. Chval Hospodina a ne mě.“

Stěpan si rozpačitě odfrkl, úkosem se podíval na rozbité vchodové dveře a rozmlácenou předsíň. Řekl:

„Je škoda toho bytečku. Není dobré nechat ho otevřený jen tak. Pošlu ti sem tesaře. Máme v našem kostele takového, říkají mu Jefimyč. Je to dobrej pracant. Dveře zavěsí, zámky vymění a nebude to drahé.“

„Dík. Můžu se tě na něco zeptat, Stěpane?“ svrbělo mě jedno takové malé podezřeníčko, jenom jsem nevěděl, jak se o tom zmínit, a jestli vůbec stojí za to otevírat to téma, Ale zvědavost zvítězila.

Ďjáček si upravil ťubetějku.

„Ptej se. Když budu vědět, tak ti odpovím.“

„Ten lék, který jsi dal Vladovi… Kdes ho vzal?“

„Kde se vzal, tu se vzal…,“ řekl zamyšleně Stěpan. „Dostal jsem se k němu boží milostí! Řeknu ti to, Petříku, a můžeš tomu věřit nebo ne. Ne vždycky, ale když je to opravdu potřeba, objevují se před lidmi dveře. Za nimi je lazaret, nebo něco podobného naší sakristii. Prostě utajené skladiště! V té pokladnici jsou všelijaké divotvorné předměty a lektvary a šéfuje tam určitě nějakej anděl z té nejvyšší sféry. Vejdeš tam a anděl ti poradí, co je možné si vzít a co ne. Nepustěj tam každého, jenom toho, pro koho tam je připravenej dar. Vem si ho a vypadni. Jak vyjdeš ven a ohlídneš se, dveře jsou fuč… Takový je to zázrak, Petříku…,“ ďjáček se přesunul ke mně blíž, ovanulo mě koňakovým oparem, a podíval se mi do očí. „Věříš mi, nebo si myslíš, že se mi to zdá v opici?“

Objal jsem ho kolem ramen, zhluboka si povzdychl a pronesl:

„Věřím, Stěpane! Ani nevíš jak moc!“

9. kapitola

Anna

Sešel jsem k sobě do sklepa a shodil ze sebe špinavé hadry. Vlezl jsem si pod sprchu. Cítil jsem se výtečně, snídaně v jídelně a tvrdý spánek mi vrátily síly a setřely vzpomínky na tu podivnou metamorfózu. Mám na mysli tělesnou paměť, protože zapomenout na takové divy a změny normální člověk nemůže. I když jsem mutant, co se týče psychiky jsem absolutně normální.

Stál jsem pod teplou sprchou a přemýšlel o hromadě věcí – o uzdravení Vlada, o kurýrovi, kterého jsem vyslal k upírům, o renegátovi Fursejovi a příhodách z minulé noci. Vymýšlel jsem plány, jak se dostat k upířím pohlavárům, jaké jim předestřít důvody, jestli svěcenou vodu, nebo plamenomet naplněný bílým fosforem, eventuálně vyměnit jejich tajemství za moje. Instinkt mi však říkal, že poslední varianta není vhodná. Ať vládnou upíři jakýmkoli tajemstvím, o Obchůdku by vědět neměli. Mohl jsem jim toho nalhat do foroty, třeba o zázračné mixtuře britských vědců, která mění člověka v upíra. Proč ne? V Británii klonují ovce, a to je neméně složitá operace než výroba upírů.

Takže o Obchůdku… Vyplývalo z toho však jen to, že nejsem sám, kdo je Vyvolený, když v něm pobýval i Stěpan. Jak to tak vypadá, nebylo to jednou nebo dvakrát. Možná, že jeho paranormální schopnosti pocházejí přímo odtamtud… Myšlenka o Stěpanovi a jeho povídání vyvolala další, tentokrát spjatou s magistrem. Neřekl jsem mu všechno. Celou dobu, co jsem mu vykládal, jsem se bál jedné otázky: Nechytračíš trošku, Zabíječi Deutschi? Procházel ses mezi upíry, besedoval s Harveyem Teitelboimem, a že tě nikdo neucítil, nezačal podezřívat a vyptávat se, co seš zač?… Nevyslovil tuhle otázku a to je velmi divné. Magistr nikdy nic nepřehlédne. Ostatně, Michail Sergejevič má takový zvyk, že s otázkami nepospíchá. Není to jednoduchý člověk, nepatří k těm náčelníkům, kteří prošli ohněm i vodou. Dneska se nezeptal, ale zítra může…

„Třeba taky ne,“ pomyslel jsem si. „Třeba všechno to, co zůstalo nedořečené, je mu jasné i beze slov. Třeba taky patří k návštěvníkům Obchůdku. Třeba i on dostal nějaký dárek – nemusela to být zbraň s nekonečným množstvím nábojů, ale něco daleko závažnějšího… Třeba umění řídit lidi, umění přesvědčovat nebo držet pod krkem…“

Když jsem skončil s umýváním, zapnul jsem televizi. Prolétl jsem všechny kanály, ale o nebezpečném, ozbrojeném recidivistovi Deutschovi tam nepadlo ani slůvko. Bylo jasné, že Fursejovi šéfové pochopili, že s naší svatou matičkou církví není vhodné dostat se do sporu, takže zatroubili na ústup. Což samozřejmě známé kriminální autoritě Deutschovi nezaručovalo bezpečnost. Upíři ho mohli odkrouhnout i bez policie.

Takže jsem na sebe natáhl oblíbený černý plášť, polaskal se s sheffieldem, zasunul ho do holstru a dovybavil se v arzenálu dalšími drobnostmi. Potom jsem vylezl ze sklepa a zašel do prvního patra do Vladova bytu, kde solidně vypadající chlap opravoval dveře. Dal jsem mu peníze. Zavolal jsem Sarkisjanovi a ujistil se, že Vladovi doplnili krev. Teď prý spí a nabírá růžovou barvu přímo před očima. V pokoji u něj sedí Gubajdulinovi učni.

Potom jsem se vypravil do uličky nedaleko Iljinky a přivezl domů svého broučka.

Díky tomu všemu utekl den jako voda. Setmělo se. Bylo před desátou, když jsem sešel ke svému sklepení a chystal se odemknout zámek. Najednou jsem strnul s rukou v kapse. Smrdělo to tu upírem! Emanace byla sotva zachytitelná a nepodobala se jejich obvyklé vůni. Zdálo se mi, že necítím upíra, ale malé upírče. Což ale na věci nic neměnilo.

Zasunul jsem ruku pod plášť a uchopil do ní pažbičku sheffielda. Druhou ruku jsem přitiskl kartu k zámku. Dveře se otevřely.

Nejasný stín sklouzl ze střechy a prolétl po stěně vily přímo k mému bydlišti. Bleskurychle jsem ustoupil do chodbičky a zvedl zbraň. Stín strnul u vchodu a vypadalo to, jako kdyby zaváhal. Viděl jsem obrysy postavy, a to mi bohatě stačilo. Bach-babach a hlava návštěvníka se rozletí na kusy. Kohoutek jsem však nezmáčkl, ani nevím proč.

Stín vešel do chodbičky a dveře se zaklaply. Už to nebyl stín, ale žena. Byla to ta dívčina od Pašky-Rase, co mě tak pozorovala minulé noci v Dolním sálu. Dvojnice zabité bosorky! Malá prsa pod lehkou tkaninou šatů, útlounký pás, štíhlé nohy, tmavé, husté vlasy… Samozřejmě i to ostatní: vysoké čelo, tmavá očka, rudé rty. Byla to tvář hodná Rafaelova štětce.

Dobrou minutu jsme na sebe zírali, já ohromeně a ona strojeným klidem skrývala strach a nejistotu. Pak jsem řekl:

„Porušila jsi posvátnou nedotknutelnost mého obydlí.“

„No a co?“

Její obočí se pozvedlo a zůstalo ve tvaru dvou stejných oblouků.

„Opravdu se podobá rafaelovským madonám,“ usoudil jsem.

Samozřejmě, že nebyla obrazem matky boží, ale ďáblicí.

Nad dveřmi, ve speciálním úchytu, jsem měl lahvičku se svěcenou vodou. Teď byla prázdná, nestačil jsem do ní přelít tu, co jsem dostal od Stěpana. Včera jsem na to neměl čas.

Vystřelil jsem z lupary a karafa se rozlétla v drobných střípcích na všechny strany. Mladá žena vylekaně přisedla k zemi.

„Minul jsem, ale druhý výstřel bude přesnější!“

Setřásla z ramene skleněnou drť.

„Přišla jsem si promluvit. Nestřílej, Petře. Nebo se mě tolik bojíš?“

„Posel s odpovědí od mého posla,“ pomyslel jsem si.

Sklonil jsem zbraň a otevřel mříž, která přehrazovala chodbičku, a kývl směrem k pokoji.

„Můžeš!“

Proklouzla kolem a dotknula se kadeří mé tváře. Rozhlédla se a sedla si na pohovku. Svlékl jsem plášť a usedl do křesla u počítače. Sheffielda jsem si položil na kolena.

„No, tak co máš za problém? Co mi máš vyřídit?“

„Vyřídit? Nic. Sama jsem přišla, Pavlovič rozkázal, aby tě sem přišli navštívit likvidátoři. Kradla jsem se za nimi. Potom jsem se schovala na střeše a proseděla tam celý den. Čekala jsem, až se setmí. Nevěřila jsem, že si likvidátoři s tebou dokážou poradit. Jmenuji se Anna. V Dávce jsi zabil moji sestru, Marii. Jsme dvojčata.“

„To je móc zajímavé!“ Úkosem jsem se podíval na ponk, kde vedle vrtačky ležel náhrdelník z upířích tesáků. „To znamená, že máme společný problém. Přišla ses pomstít?“

„Ne. Marie… Začala jsem ji nenávidět. Ona ze mě udělala upíra.“

„To je ale novinka!“ pomyslel jsem si. „Zabitá bosorka byla prvotní a její sestřička, která se jí tak moc podobá, je iniciátem. To znamená, že vnější podobnost nemá nic společného s duší… Ať má Bajkalov pravdu nebo ne ve svých teoriích, k přerodu v upíra nedochází jen tak. Jsou k tomu potřebné určité charakterové vlastnosti. Marie je měla a Anna ne.“

„Jak se to stalo?“ zeptal jsem se.

Anna si propletla prsty a tvář jí zbělela.

„Když se to Máše… Marii stalo, vzal si ji k sobě Pavlovič. Miluje krásné a mladičké…“

„Pavlovič je Čurikov?“

„Ano. Jenom to není žádný Čurikov, je mu dvě stě… Nebo tři sta let… Nevím to přesně… Někdy vypráví takové věci! O caru Petrovi, Kateřině, hraběti Voroncovovi, Napoleonovi, francouzských králích…“

„Nech to být. Pavlovič má rád mladičké… A dál co?“

„Zachtělo se mu dvojčat. Aby mohl s námi oběma…,“ Anna sklopila oči. „Rozkázal to Marii a ta to velmi ochotně udělala! Řekla že jsme sestry, a že se musím stát takovou, jako je ona… Ale já nechci! Nechci být upírem a milenkou upíra!“ Po tvářích jí klouzaly slzy.

Pak zašeptala:

„On nám tak říká: děvky-milenky… Kolik jich má, to se nedá spočítat… Čtyřicet, padesát, možná i víc…“

„To má celý harém,“ řekl jsem soucitně. „Co ale vlastně chceš ode mě?“

Dívka popotáhla nosem a utřela si oči. Znenadání, jako kdyby se najednou rozhodla, zvedla se a prudkými nervními pohyby ze sebe shodila boty a šaty. Podprsenku neměla, jenom kalhotky, ale i to byl vlastně jen náznak kalhotek. Byla nahá a v té chvíli se strašně podobala upírce z Dávky! Jako kdyby ta mrtvá najednou ožila a vrátila se ke mně… Vrátila se, aby ze mě vymohla jakýsi dluh.

Anna stála přede mnou se skloněnou hlavou. Tmavé, husté vlasy se jí rozsypaly na ramena, prsy s růžovými bradavkami se kolébaly do taktu s dýcháním. Ďábelské svádění, řekl by báťuška Kirill.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se mechanicky.

Pitomá otázka. I klukovi by to bylo jasné.

„Můžu u tebe zůstat? Celou noc?“

Ptát se proč by bylo hloupé. Zeptal jsem se něco jiného:

„Kvůli čemu?“

„Potřebuju to! Vysvětlím ti to potom,“ pohnula vysoustruženými rameny. „Podívej se! Copak nejsem krásná? Nechtěl bys?…“

„Vyloučeno!“ odsekl jsem.

„Zaplatím ti!“

Vykřikla to zoufale.

Rozchechtal jsem se.

„Přišla jsi na špatnou adresu, miláčku. Žádnej gigolo tady není!“

Ale dívka byla neústupná.

„Vím, co potřebuješ! V noci, když jsi utíkal z Věže, měl Paška poradu s hraběnkou a vévodou. Potom přišel za námi, ke svým děvkám…,“ Anna si křečovitě povzdychla „Je starý a rád si poklábosí, dokonce někdy je ochotný i odpovídat na otázky. Povyprávěl nám všechno. Co seš zač, co jsi udělal a proč jsi tam přišel…“

Srdce se mi málem zastavilo.

„A co? Podělil se i s Velkým tajemstvím?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, prsa jí poskočila a tmavé lokny se pohnuly na ramenou. „Na Tajemství se ho můžeš zeptat sám, jestli existuje. Řeknu ti, kde se schovává. Chceš to vědět?“

„Chci,“ souhlasil jsem. „Povídej.“

V tom okamžiku jako kdyby se něco změnilo. Vypadalo to, že stojí jako před tím se sklopenýma očima, ale zablýskly se v nich zlatisté jiskřičky, ve tváři se objevil náznak úsměvu, levička vklouzla pod hruď, jako kdyby ji podpírala nebo nabízela. Lstivé ženské čáry!

Nepotřebuje žádné věci z Obchůdku!

„Řeknu,“ pronesla s úskočnou vyzývavostí. „Jenom peníze večer a stoly ráno.“

„Tys četla Ilfa a Petrova?“ zavrčel jsem.

„Četla,“ Anna se obrátila ke knihovně a píchla tenkým prstíkem k dílům svatého Juliána Speera Bajkalova a muftiho Bagdádského. „Tohle jsem četla taky, i tohle a to taky. Mimochodem studuji na filozofické fakultě Moskevské státní univerzity.“

„Pod ruku mi přišel studovaný upír,“ prolétlo mi hlavou, ale nahlas jsem neřekl nic.

Najednou se mi nějak nechtělo jí ubližovat.

***

Její ruce byly na mých ramenou, horký dech mě pálil na krku. Líbal jsem její rty a hruď, líbal a nemyslel na to, kdo se mnou leží v posteli. V tu chvíli nás vášeň pohltila nebyli jsme člověkem a upírem, ale prostě mužem a ženou. Zmizely strachy a nedůvěra, její zoufalství a moje podezřívavost, dokonce mi připadalo, že zmizel i její mentální pach, který ji odlišoval od lidí. Co zůstalo? Sebezapření. Štíhlé prsty, které hladily moji šíji, tvář, sladké polibky, bradavka ztuhlá pod mojí dlaní, měkké záhyby pasu…

Měl jsem ženy a znal jejich cenu! Měl jsem znuděné ženy z adriatických pláží, vyholené feny z velkoměstského beau monde. Milují svalnaté chlapy, s nimiž se mohou povalovat v posteli od večera do rána, prostě býky a hřebce. Byly mezi nimi i dámy, jejichž zakázky jsem měl na starosti. Věděly, že jsem Zabíječ a přitahoval jsem je nejen já, ale i moje zaměstnání. Bylo to převelice romantické! Asi tak jako pro gladiátory ve starém Římě, žoldnéře… Takovým dámám se líbí tupí a krvelační samci. Za muže si berou bankéře a úředníky, ale milují bojovníky, kteří riskují životy. A taky ještě svalnaté striptéry, maséry, gynekology… Ale válečník má před nimi obrovské výhody ve svých bojových šrámech, strašidelných historkách, nezničitelném sebevědomí a schopnosti v libovolném okamžiku soupeři zatnout tipec. To platí pro gladiátory a vojáky, my Zabíječi jsme v trochu jiné pozici – vždyť upíři nejsou naši bližní.

Nicméně jsem ležel v posteli s dívkou-upírem a to, co se mezi námi dělo, bylo docela něco jiného. Vůbec se to nepodobalo žádným mým předchozím avantýrám a galantním zkušenostem. V podstatě to samé, co se stává mužům a ženám odnepaměti – propletená těla, třas tělesné žádostivosti, křeče, extáze… Všechno bylo jako obvykle, jenomže pouze formou, ale ne podstatou. Nebylo to díky tomu, že Anna nepatřila k lidskému rodu? Nebo to bylo v něčem úplně jiném?

Její nohy mě objímaly v pase, kůži měla vlahou potem lásky, její rty hledaly moje a občas z nich unikalo chraptivé sténání. Najednou se ke mně přitiskla ještě silněji, ještě pevněji, a já jsem ucítil jak teplý jazýček sklouzl po mé šíji a hledá krkavici. Potom se na ni přitiskly drobounké tesáky, ale nedokázaly ji prorazit. Jsem mutant a moje kůže a svaly jsou obzvlášť pevné. Prvotní ji samozřejmě prokousne, ale Anna prvotní nebyla. Neměla na to ani sílu, ani sveřepost. Musel jsem jí pomoct.

„Kousej, drobku, jenom si nezlom zoubky,“ šeptl jsem a uvolnil svaly.

Bodnutí bylo jemné, skoro neznatelné. Rty se něžně přisály k žíle, jako kdyby ji laskaly nebo se omlouvaly za podobně svévolnou akci. Věděl jsem, že to je u upíra instinktivní reakce v okamžiku orgazmu a to, co se dělo, bylo silnější než její vůle, bylo to stejně nevědomé jako křik a polykací reflex u kojence. Udělala drobounký lok a pak ještě jeden. Zasténala a pokusila se uhnout, třásla se a byla vylekaná, provinilá… Nepustil jsem ji a políbil na koutek úst, kde se slaná krev smísila se stejně slanými slzami.

„Petře… Promiň mi to… Petře… Já nechtěla…“

„To je v pořádku, miláčku. Pro jednu holčičku mám krve dost.“

Rozplakala se ještě víc. Neřekl jsem to, co jsem měl.

„Já… Já… Jsem netvor! Já nechci! Nechci!“

Anna se rozplakala a zabořila nos do mého hrudníku. Byl jenom jediný způsob, jak ji uklidnit. Znovu jsem ji držel v objetí, líbal, utěšoval a laskal. Znovu mě pohltil nezvyklý pocit něžnosti. Něžnosti! Abych shořel v pekle! K upírovi, ďáblici, k nečlověku!

Nestala se jím však dobrovolně a nepřála si to.

***

Usnula v mém objetí.

Probudil jsem se první. Rozsvítil jsem lampičku a díval se na její klidnou tvář a přemýšlel. Neuplynul ani den od té chvíle, kdy jsem Vladovi slíbil, že si najdu dívku. A našel jsem! Našel, aby mě čerti vzali! Je to děvče s drobnou vadou, ale já jiné nechci. Zcela jednoznačně nechci! Je tady jeden drobný zádrhel: chce ona mě? Řekla že to potřebuje… Ale proč? Proč přišla k Zabíječi, který je pro upíra tím nejnenáviděnějším nepřítelem? Uviděla mě na sabatu pod Věží a zaujalo ji mé červené sáčko se zlatým vyšíváním? Sako to bylo nádherné, ale na lásku na první pohled tak nějak nevěřím…

Pochopil jsem, že cítím nebezpečí, ba co víc, opravdový strach! Teď se probudí a vysvětlí mi to… Řekne: Dostala jsem, Zabíječi, to, co jsem chtěla. Byla jsem s tebou, protože násilník Pavlovič, starej páprda už mě děsně otravuje. Tady máš jeho adresu, vymáčkni z toho bastarda Tajemství a pak pomsti moje zničené mládí. Zabij ho, tak jako jsi zabil moji proklatou sestru!

Tím to všechno skončí…

Annina víčka se zatřepetala a zdvihla. Podívala se na mě a usmála se. Řekla:

„Petře, co je to za zázrak? Máš každé oko jiné!“

„Tak to má být u mutantů,“ souhlasil jsem. „Všichni Zabíječi jsou mutanti… V té či oné míře. To jsi nevěděla?“

„Vím to teď.“

Zvedl jsem se a rozsvítil. Počítač na mě mrkal a po obrazovce prolétaly barevné šmouhy. K němu jsem však nezamířil. V křesle se povaloval můj černý plášť a ostatní oblečení, navrchu ležel meč a zbraň. Poprvé za mnoho let jsem neuklidil zbraně na stojan u pohovky. Ale sheffield nevypadal uraženě, chápal moje důvody.

„Chceš se najíst?“

Anna zavrtěla hlavou. Krve vypila jen trošičku, několik doušků, a jak to tak vypadalo, stačilo to.

„Možná je to tím, že moje krev je opravdu výživná,“ pomyslel jsem si.

„Kávu? Čaj?“

„Kávu. Udělám ji sama.“

Vyklouzla z postele, natáhla si šaty a bosky odkráčela do kuchyně.

Nikoli do kuchyně, ale do koupelny. Uslyšel jsem zvuk tekoucí vody. Její emanace se stala slabší, ale stejně jsem Annin pach dokázal zachytit.

To je neuvěřitelné! Pach upíra v obydlí Zabíječe!

Na ponku ležel náhrdelník. Třicet sedm tesáků plus nedávný přírůstek, zub Marie. Zasunul jsem svoji trofej do kapsy pláště. Nechtěl jsem, aby ho Anna viděla.

Šumění vody ustalo. Za deset minut jsme seděli v kuchyni a pili kávu. Já s mládenecky obloženými chleby a Anna jen tak.

„Chtěla jsi mi něco vysvětlit,“ řekl jsem.

„Cože?“ Její obočí vzlétlo vzhůru.

„Proč jsi za mnou přišla.“

„Počkáme s tím do večera. Teď budeš mít práci.“

Což znamenalo, že u mě zůstane.

Cinknul prázdný hrneček. Vůně kávy plula vzduchem.

„V noci… V noci jsem se chovala špatně?“ opatrně se optala.

„Normálně,“ odpověděl jsem. „Přejděme k práci.“

„Dobře. Má sídlo na Rubljevce. Dvoupatrová vila na rozích má věžičky a vrata…,“ Anna pohnula prsty, „vrata tam má jako bývala na starých zámcích. Dubová, zdobená železnými nýty.“

„Vraty nepůjdu. Jaký je tam plot?“

Vysvětlila mi to. Dodala že u vrat je stráž a pozemek hlídají psi. Dům byl zaknihovaný na nastrčenou osobu, známého šoumena a teplouše, který byl prakticky neustále na šňůře. Čurikov v tom domě bydlel už několik let.

„Seď ve sklepě a nevycházej na dvůr,“ řekl jsem. „Tady seš v bezpečí.“

Poslušně kývla. Nechal jsem ji o samotě s šálkem vystydlé kávy a vrátil jsem se do pokoje. Oblékl jsem si plášť, vzal zbraň a další láhev svěcené vody. K tomu jsem přidal malý sochor, plamenomet s náhradním zásobníkem plným bílého fosforu. Dobrá věcička tenhle fosfor, propálí břevno, o člověku ani nemluvě.

Potom jsem vyšel ven, prověřil, jestli jsou dveře dobře zavřené, a zamířil ke svému broučkovi. Smrdělo to tu upíry. Proud emanace se táhl od Třetí Berenďajevské a taky shora ze střechy nebo z podkroví. Nebylo to však silné.

„Jsou to opravdu tvrdohlaví maníci,“ zabručel jsem a zamířil do průjezdu.

Tam mě odchytila domovnice Klava a babka Iljična z bytu číslo dva. Pro ně jsem byl Péťa Bolšakov, majitel benzínové pumpy, který sveřepě bojoval s konkurencí. Byli to samí loupežníci a vrahouni, čímž se vysvětlovaly ocelové dveře ve sklepě a pažba lupary, která mi občas vykukovala z pláště. Benzínový byznys je v Moskvě věc velmi nebezpečná.

„Včera tvého kamarádíčka…,“ začala tetka Klava a opírala se při tom o koště.

„Vladíka, toho z prvního patra, co je novinář…,“ podpořila ji Iljična.

„Pravdu píše a proto ho napadli,“ vysvětlil jsem jim a udělal na ně hrůzostrašné oči. „Kdo to byl, je vám určitě jasné. Naštěstí se mi dovolal a já jsem pozval specialisty. Stihl jsem to!“

„Je naživu?“ zeptala se soucitně tetka Klava.

„Je. Leží v nemocnici. Má středně těžká zranění, ale je stabilizovaný.“

S těmito slovy jsem proklouzl do podjezdu a tichounce vyšel do druhého patra a odtud do podkroví. Upíří emanace tady byla opravdu velmi silná, takže jsem vytáhl luparu.

„Nestřílej, bratku,“ ozval se známý hlas. „To jsem já, z boží milosti!“

U střešního okénka seděl v prachu bratr Pafnutij s holubem v rukách. U nohou se mu povalovali další tři holubi a toulavá kočka, vysátí dosucha.

„Snídáš?“ zeptal jsem se. „No, tak dobrou chuť.“

„Děkuji,“ Pafnutij odložil holuba. „Poslal mě báťuška Kirill. Zajímá ho, jestli nejsou nějaké novinky.“

„Zatím ne, ale k večeru možná budou. Jenom mi nechoď do baráku a neplaš sousedy. Přece existuje telefon a počítač.“

„Jsme zvyklí dělat jako zastara,“ s povzdechem mi oznámil Pafnutij. „Nepřišel jsem jen tak… Nepotřebuješ moji pomoc?“

„Zatím ne,“ odpověděl jsem a zamířil k východu.

Doneslo se ke mně:

„Buď opatrný, na ulici na tebe čekají. Jsou v autech.“

„Vím.“

Sešel jsem dolů. Náš dvůr má malé tajemství. Mezi boční stěnou siněbrjuchovské vily a stěnou vedlejšího domu je uzoučký průchod. Není ani tak široký, aby si tam člověk mohl lehnout napříč, ale můj brouček se tam vejde.

Sedl jsem si za volant a na jedničku jsem vjel do vedlejšího dvora a odtud na Berenďajevskou cestu, ale ne Třetí, ale Druhou. Pak jsem na to šlápl a zamířil na Rubljevku k Paškovi-Rasovi.

10. kapitola

Pal Palyč Čurikov

Je známo, že žije na Rubljevce. Je to známo, ale to není všechno.

Pro naše sídelní publikum je Rubljevka synonymem bohatství a úspěchu, kterého dosáhli muži. Tihle lidé jsou produktem perestrojky. Všem je víc jak padesát, některým už bude i sedmdesát. Jsou moc, moc pracovití. Když nedělají byznys ve finančnictví, tak v politice, když ne v politice, tak jsou to lupiči… Nicméně jsou to jenom lidi a tak si chtějí zkrášlit život mladými ženami a milenkami. Musí to být krasavice maximálně narozená v šedesátém devátém a navíc je záhodno, aby v něčem vynikala. Buď jako televizní hvězda nebo top-modelka, zpěvačka, striptérka a když nejhůř, tak aspoň spisovatelka. Koupí si taková nedobytná sídla a pak se ve svých palácích zavřou. Do butiku chodí s ochrankou, do klubů se pobavit nepáchnou, do Paříže nebo Nice jenom s vlastními manželkami, nebo sponzory, když to byznys dovolí. Dámičky se nudí! Proto mnohé z nich sají. Vysávají muže, milence, dokonce i služebnictvo. Když jsou to lesbičky, tak své přítelkyně, ovšem po vzájemném souhlasu. Prvotní tam nejsou, všechno jsou to iniciantky. Je to móc soudržná kumpanie, dá se říct dámský upírský beau monde. Okolním lidem nejsou nebezpečné, neboť občany nižších kategorií pohrdají a jejich krve se štítí. Není nutné se o ně starat, Gilda má svých starostí dost. Takže na ně nedohlížíme.

Při tom Chesterton napsal: Chytrý schovává listy v lese a kamení na mořském břehu! Jinde by si kamenu všimli!

Zaparkoval jsem nedaleko od rubljevských vil a květinových zahrad a vypravil jsem se hledat domek teploušského šoumena. Ochranka, která měla na starosti tenhle štěničinec, mě velmi rychle přibrzdila. Ukázal jsem jim průkaz technického požárního dozoru a začal se jich vyptávat na cestu ke třem čtyřem nejbohatším palácům, kde žily významné osobnosti. Vyplašená ochranka se vrhla ke svým zaměstnavatelům s varováním.

Řekli mi, abych se nehonil. Pak bude všechno v pořádku a navíc vloženo do obálky. Nespěchal jsem, dokonce jsem se vydal na opačnou stranu a řídil jsem se podle orientačních bodů, které mi dala Anna.

Šoumenův dům nebyl prakticky za sedmimetrovou zdí vidět. Jenom věžičky a také hromada sosen a břízek. Vrata měla také imitaci hradních věžiček. Z boků ho oddělovaly od sousedů úzké uličky. Připomínaly úzké průrvy na horách. Zprava i zleva vysoké jednolité zdi z kovové napodobeniny břidlice, za nimiž měl každý obyvatel Rubljevky svůj osobní ráj. Podivní lidé tady žili! Mysleli si, že čím vyšší ploty, tím hůř se dá proniknout na jejich suverénní teritorium.

Dokázal jsem opak za necelých pět minut. Plamenometem jsem seřízl několik nýtů a malým sochorem jsem ohnul jeden břidlicový list. Vzniklým otvorem jsem se protáhl dovnitř. Ocitl jsem se před zelenou stěnou. Vpravo jasmín, vlevo jasmín, přede mnou jasmín. Zřejmě jím osázeli celý obvod zahrady. O tom mi Anna nic neřekla, ale nestěžoval jsem si. Keře poskytují vynikající úkryt.

Schovával jsem se v nich a zamířil ke strážnici u vrat. Nebyla to jen tak nějaká strážnice, ale přímo pevnost z žuly, s mřížemi na oknech, plochou střechou, na níž ve střelecké věži stál kulomet. Nebyl to normální kulomet, ale protiletecký. Evidentně pro ten případ, kdyby usedlost napadli pomocí vrtulníků a z nebe se sypal výsadek.

Nestačil jsem se podivit kulometu a objevili se psíci. Žádní malí rottweileři, dobrmani, ovčáci, ale mastinové.

To je něco úplně jiného, páni moji. Mastinové jsou starořímská psí odrůda lovci uprchlých otroků, bojoví psi, silní a sveřepí. Na světě jim není rovno. Nevrčí, neštěkají, protože se tím nemusí obtěžovat. Ta psiska si věří, chytí vás za krk a šmytec!

Řítili se ke mně dva mastinové. Všeobecně psi upíry nesnášejí, protože je považují za nezákonné konkurenty. Psi jsou na to obzvláště citliví, malí hystericky kvičí, když je ucítí, a velcí je obcházejí širokým obloukem, jakoby v rozpacích – Co to je za potvory? Vypadají jako lidi, ale lidi to nejsou. Normálně upíři psi nechovají, protože ti je neuznávají za pány a považují je za dvounohé vlky, nebo možná rosomáky. Ale není pravidlo bez výjimky, takže i pro upíry se druh psa najde. Ten, který okusil lidskou krev a maso. Takoví mají dokonce upíry rádi.

Dva mastinové-lidožrouti ke mně pádili a z tlam jim odletovala pěna Mezi keři a zdí byla mezera tak na tři kroky. Tak tak, abych se mohl rozmáchnout mečem. Skočit na mě z rozběhu nemohli, v takových případech cvičený pes chytá za nohy a snaží se nepřítele povalit na zem. Nechtělo se mi po nich střílet, chtěl jsem to skončit pokud možno potichu.

Prolezli pod větvemi jasmínu, vstali a při tom ze mě nespouštěli planoucí oči. Vycenili zuby a současně se vrhli ke kořisti. Toho vpravo jsem přesekl mečem, který prošel páteří a žebry až do břicha. Levému jsem urazil hlavu sochorem.

Chcípli okamžitě.

Psy mám normálně rád, třeba jenom kvůli tomu, že nemají rádi upíry. Ale tohle byli lidožrouti, takže jsem žádnou lítost necítil.

Nechal jsem jejich těla ve křoví a došel k rohu domu, obešel ho a dál mířil ke strážnici, schovaný zeleným krytem. Anna říkala, že v domě stráže nejsou. Prostě Pavlovičovi není příjemná mužská společnost a s děvčaty se rád baví o samotě beze svědků. Na strážnici, v docela velkém domku, někdy byli čtyři upíři, jindy šest. Čurikov jim říkal opričníci a Anna nevěděla proč. Pak jsem si vzpomněl, že Gilda má opričnický erb – psí hlavu s pometlem. To ale byla jenom náhodná shoda. Asi tak jako to, že můj parťák se jmenoval stejně jako Drakula.

Přikradl jsem se ke strážnici a podíval se do okna. Mříž byla odsunutá, okno otevřené – bylo vedro a blížilo se poledne. Upíři nejsou tak citliví na vedro jako my, ale dávají přednost chládku. Je to díky tomu, jak píše svatý Julián, že jsou to zrozenci tmy a chladu hrobů. Což je, samozřejmě, pitomost.

V místnosti seděli u stolu čtyři upíři, cosi přesunovali a pohybovali při tom rukama. Mohla to být nějaká hra? Nevím, nejsem specialista na upírské hry. Stačilo mi, že okno bylo otevřené, upíři zaměstnaní a já mám za zády jasmínová křoviska, což znamená, že z domu nás nikdo nemůže vidět. Probíhalo to zatím velmi dobře!

Zdvihl jsem luparu.

„B-bum!“ řekla zbraň a bezhlavé tělo se svalilo na stůl.

„B-bum, b-bum, b-bum.“

Výstřely nebyly skoro slyšet, což u zbraně tak výkonné bylo velice obdivuhodné. Tedy, dřív mě to udivovalo, ale teď už jsem si zvykl. Můj sheffield ví, kdy má řvát a kdy besedovat polohlasně.

I když teď svůj rozsudek zašeptal, hluk čtyř mrtvol, které se svalily ze židlí na zem, byl pořádný. Strnul jsem pod oknem a čekal, že do místnosti někdo vběhne, třeba pátý strážný a s ním třeba i ten šestý. Ale nestalo se nic. Vypadalo to, že to snad je všechno…

Ze zahrady a pavilonů taky nebylo upíry cítit, jenom z domu tekla emanace. Byla úplně jiná než ta od Pafnutije, Anny a těch čtyř zabitých strážných. Ve Věži, na pozadí stovek pachů, jsem ho oddělit nemohl, ale teď jsem ho cítil jako ránu do obličeje. Byla to emanace ani ne tak upíra spíše jako strašlivého, prastarého, záštiplného stvoření. Děsivého jako Drakula, možná ještě víc.

Schovával jsem se v jasmínu, za květinovým záhonem vysokých růží, a při tom jsem se přesunoval k vile. Byla to stavba v monumentálním stylu – mramor, granit, litinové mřížoví, deset oken na fasádě… V přízemí a v druhém patře běžná, ale v prvním zvláštnější, byla benátská s půlkruhovou nástavbou nahoře. Vpravo i vlevo, na rozích paláce, trčí špičaté věžičky, vepředu šest sloupů a za nimi jsou vidět dveře.

Vešel jsem, smrtonosný jako chřestýš.

Tedy, tak se mi to zdálo. Otec Kirill měl pravdu, v celé Gildě jsem byl ten nejlepší. Zkušenost a mistrovství, plamenomet a meč, palcát, báječná puška – to všechno bylo v pohotovosti. Kdo se mi mohl rovnat? Právě jsem odstřelil čtyři prvotní upíry, čtyři zrůdy… Oddělal jsem je jako kdyby nic!

Sebevědomí a pýcha…

Kdybych tak věděl, s čím se teď střetnu!

Kdybych to byl věděl, určitě bych nepřišel sám. Byli by se mnou Teslenko i Strugin, Kim i Sarkisjan, Polozov i Jesin, spolehliví bojovníci s hromadou pomocníků! Potom bychom měli šanci zajmout tuhle stvůru živou…

Mentální pach, štiplavý jako ovce, mě táhl nahoru. Stiskl jsem zbraň v rukách a nehlučně jsem vystoupal po schodech, ocitl se na chodbě ověšené frivolními obrazy: Faun souloží s nymfou, tři kostry se zabývají milostnými hrátkami, obrovský černý pes leží na ženě s roztaženýma nohama…

Patero dveří ústilo do téhle chodby. Za prostředními, pootevřenými byly slyšet nějaké zvuky.

Přikradl jsem se k nim, podíval se dovnitř, a na okamžik jsem zkameněl omráčený hnusem. Povážlivá chyba. Byl by to můj konec, kdyby nezasáhla má šťastná planeta… Čurikov byl zaměstnaný a nevycítil vetřelce. Kdyby ano, tak by to byl konec Zabíječe Petra Deutsche.

Byla to ložnice s ohromnou postelí King Size, s benátským oknem a zrcadly na stěnách. Na posteli se válela dvě nahá těla – žilnaté, vyschlé, pergamenově nažloutlé a něžné, nádherné, růžové. Paška-Ras s partnerkou… Osedlal si své telátko a cosi s ní dělal. Pochybuji, že by to byl akt lásky, póza to byla neuvěřitelná, nepohupoval se při tom ani neškubal zadkem, jak to tak bývá v podobné situaci. Žena samozřejmě, že to byl taky upír, pokvikávala a vykřikovala ale nebylo to v poryvech slasti. Ječela bolestí a zdálo se, že kdyby neměla hrůzu a strach z monstra, které ji trýznilo, řvala by zplna hrdla. Na okamžik jsem si představil, že na té posteli znásilňují Annu, a v očích se mi zatmělo. Vždyť tady byla! Byla společně se svou sestřičkou-bosorkou!

Teď jsem si měl vzpomenout na naše heslo: Sine ira et studio, tedy Klidně a nestranně… Na to jsem však byl příliš rozkacený! Kopl jsem do dveří, vskočil do místnosti, přiložil zbraň k rameni a vystřelil. Mířil jsem Paškovi na koleno, abych ho zbavil pohyblivosti, ale monstrum bylo rychlejší než kulka. Nevím, jak se mu to podařilo, uskočil stranou, a i když se nestačil schovat za postelí, zřejmě neutrpěl žádnou úhonu.

„Grrr,“ zařvala moje zbraň. „Grrr… Grrr…“

Zvonivě se rozlétlo zrcadlo a na zem spadl lustr, sražený z háku. Kulka vyrazila část okenního rámu. Další kulky proděravěly strop i stěny, postel a ležící tam ženu, přesněji řečeno to, co z ní zůstalo. Ale Čurikov byl stále nezraněný. Mrskal sebou po pokoji, jako gigantický pavouk z rohu do rohu, nahoru, dolů… Jeho pohyby byly tak rychlé, tak nečekané, že jsem ho nestačil sledovat. Rachotící sheffield ho ke mně nepouštěl. Stejně nehodlal utéct. Nelezl ani k oknu, ani ke dveřím. Vypadalo to, že jsme se mlčky dohodli: Odtud vyjde ven živý jenom jeden.

Nakonec jsem ho přece jen dostal! Upírovo koleno se rozletělo jako hliněný džbánek. Holeň s chodidlem odletěla do zrcadla a zalila ho krví. Rána se okamžitě zacelila, vypadalo to, že disponoval famózní schopností regenerace. Ale rychlosti Rasovi přece trochu ubylo. Tři končetiny jsou přece jen méně než čtyři. Strnul, opíral se o nohu, která mu zůstala a rukama se držel čela postele. Stál ode mě asi tak pět metrů a propaloval mě očima. Měl je temné, bezedné a strašlivé.

„Doskákal jsi, stvůro?!“ sklonil jsem zbraň a cítil se jako vítěz. „Chceš žít? V tom případě si popovídáme.“

„Popovídáme, holoubku sivý,“ zaskřehotal mi odpověď.

Potom ohnul nohu, odrazil se rukama, a skočil po mně. Stalo se to tak rychle a tak nečekaně, že jsem nestačil zvednout luparu. Roztrhal by mi hrdlo, ale zachránil mě zázrak: sheffield se, jakoby sám od sebe, v mých rukách otočil a praštil upíra do čelisti. Na okamžik se mi jeho prsty zaťaly do ramene, drápy roztrhly plášť, košili a kůži, ale úder pažbou byl tak silný, že ho odhodil zpátky k posteli.

Odstřelil jsem mu druhou nohu. Trefil jsem ho v tom okamžiku, kdy znovu skočil. Kulka dum-dum ho odhodila stranou a nahoru. Natáhl neuvěřitelně dlouhou ruku a chytil se háku na stropě. Visel tam a zlehýnka se pohupoval. Vypadal jako hnusná náhrada lustru. Zbraň mu zírala na čelo a zřejmě mu bylo jasné, že už dozpíval.

„Skoro jsem se k tobě dostal,“ ozvalo se od stropu. „Skoro! Žádná škoda. Rameno jsem ti poškrábal nehtíky. Zabiješ mě, ale sám tady chcípneš.“

„Pochybuji, Paško,“ odpověděl jsem a držel ho na mušce. „Mám tuhý kořínek. Na něj tesáky sekretářů nestačí.“

Zaklektal zubama, zachichotal se a škubl pahýly nohou.

„Paška Sekretář! Mýlíš se, holoubku! To v naší prašivé době se skrývám za tím jménem! Ale byl jsem a jsem Grigorij Lukjanič Skuratov-Bělský! Drobek Bělský[11]! Slyšel jsi někdy o někom takovém?“

Ledový chlad mi přeběhl po zádech. V historii našeho ruského státu jsou hrůzné stránky zaviněné vládci, osobami nebo jejich miláčky, ale jsou i takové, na něž je lepší nevzpomínat. Monstrum, kat, který se na mě díval s krvelačným zájmem, dělal a viděl strašlivé věci. Pustošil Moskvu, Poltavu, Novgorod, podřezával, věšel, upaloval… Dokázal se dívat do očí takových stvůr, jako byli Ivan Hrozný, Stalin, Berija… Ale to bylo v šestnáctém století a taky ve dvacátém. Mezi tím byla tři století… Co dělal v té době? Kolik lidí vysál, když se z něj stal upír? Komu sloužil? Koho mučil? Koho znásilňoval?…

Ani jsem to nechtěl vědět. Ať mi to magistr promine, že jsem nedokázal přimět prastarou stvůru k řeči, nedoplnil složku Pavla Pavloviče Čurikova, dokonce jsem ani nezjistil, kolik je mu let. Jestli pět set, nebo o něco míň. Nechtělo se mi. Držel jsem ho na mušce a podrápané rameno mi otékalo, jako kdyby kynulo.

„Tak co mlčíš, otče můj rodný?“ zachraptěl upír. „Vždyť jsi přišel vypátrat naše tajemství. Znám jich opravdu hodně. Jaké chceš? Kde jsou knihy báťušky Hrozného? Kým byl Miťka, kterého nazývali Lžidmitrij? Jak zabili cara Pavla a jeho tělo zneuctili? Jak zabili Gríšku Rasputina? Tak co ti mám říct? Co vlastně chceš?“

„Ale nic. Nepotřebuju tvoje zasraný tajemství,“ odpověděl jsem a ustřelil mu šišku.

***

Ozvěna výstřelu ještě nedozněla a už jsem ze sebe strhl plášť, roztrhl košili a prohlédl si rameno. Byly na něm tři hluboké škrábance. Kůže kolem nich naběhla a zmodrala… Krev z nich tekla pomalu a vymývala hnis. Navíc rány pálily a sílilo to. Jako kdybych dostal gangrénu, takovou podivnou, co se rozvine za pět minut a za deset tě zabije.

Odšpuntoval jsem láhev se svěcenou vodou a vymyl s ní škrábance. Pálení zesláblo. Zopakoval jsem tu proceduru ještě dvakrát. Když jsem se přesvědčil, že krev přestala téct a zmizel i hnis, natáhl jsem na sebe plášť a přešel k posteli. Tam ležely ostatky Drobkovy lásky a taky Drobek sám, bez nohou a bez horní části lebky. Zato s rukama a zubama. Prohlédl jsem si tesáky a polohlasně jsem hvízdl. To bylo něco! Kam se na něj hrabe mamzel du Plessis, nemluvě o Zemském či Dzjubovi! I ostatní prvotní, které jsem si vzal na starost, byli prostě jenom cucáci!

Vytáhl jsem z kapsy náhrdelník a hodil jsem ho na Drobkův trup. Bylo mi líto rozloučit se s památkou na bitvy a vítězství, ale co se dá dělat! Měl jsem obavy, že kdyby se dostala Anně na oči, mohlo by to vyvolat smutek. Anna se u mě usídlila nadlouho, alespoň jsem si to myslel.

„Chceš to?“ zeptal jsem se, když jsem se díval na mrtvé upíry. „Chci!“ dodal jsem právě tak nezvučně.

Osud! Jak je známo, tak tomu se mu uniknout nedá!

Ustoupil jsem ode dveří, vytáhl plamenomet a postříkal postel a mrtvoly proudem hořícího fosforu. Oheň vesele zapraskal, skákal po polštářích a prostěradlech, olízl čelo postele, ochutnal hedvábné závěsy, a potom se ochotně chopil mrtvého masa. Vítr, který dovnitř vletěl rozbitým oknem, rozfoukával požářiště. Přesvědčil jsem se, že to tady neuhasne, minul jsem galerii mistrovských děl s kostrami, co se píchaly navzájem, a seběhl dolů po schodech. Běžel jsem ke strážnici. Porci fosforu do okna, i tam to zaplápolalo. Zbytek na vrata a jakýsi pavilonek… Ať tu všechno hoří jasným plamenem! Hoř, aby měl teploušský šoumen radost! Přijede ze šňůry a pozemek bude čistý, bez upírů, domů, keřů, jen uhlíky tu budou popraskávat… Můžeš začít znovu stavět, když chceš!

Proklouzl jsem dírou ven a plnou parou jsem zamířil ke svému broučkovi. Tady jsem svoji práci skončil. I když jsem tajemství nevyzvěděl, tak mě to nesoužilo. Byl jsem naživu, i to je dobře! Vždyť na každého Zabíječe se najde upír, který bude příliš šikovný a tudíž poslední. Bude to ten, kterého nedostaneš mečem ani střelou takže prohraješ. A i když byl Grigorij Lukjanič krutý a dokonce i jedovatý, nebyl to pro mě ten poslední upír!

Vlezl jsem do auta a prohmatal si rameno. Bolelo to docela dost! Možná pomohla svěcená voda, snad Stěpanova zaklínání, eventuelně můj vlastní organizmus, prostě úspěšná mutace. Nebylo zbytečné, že mě moje matka nosila deset měsíců!

Zavrčel motor a auto se pohnulo z místa. V tu chvíli se v Rubljevce rozhořel požár pořádně. Bouchlo to, třesklo, do výše vyletěl plamen, ale okamžitě zase opadl. Zřejmě se propadla střecha. Všechno, co mohlo hořet, nyní plápolalo ve studnici vytvořené kamennými stěnami za kovovým plotem. Zavyla siréna, neujel jsem ani půl kilometru, a proti mně se vyřítili hasiči se žebříky a statečnými chlapy v přilbách. Hned za nimi se řítila celá kolona červených cisteren. Rubljevka hoří! Zachraňte Rubljevku!… Kdybych podpálil Bílý dům[12], tak rychle by tam nebyli.

Domů jsem přijel kolem páté. Moje čarodějka seděla na pohovce, nohy pod sebou, a vypadala smutně. Přivítala mě jak se patří, objala mě, přitiskla se, sundala plášť, vyjekla, když viděla mé rameno. Naštěstí otok už zmizel a rány se rychle hojily.

„Nic si z toho nedělej. Zůstaneš se mnou a zvykneš si,“ řekl jsem Anně a svlékal si pouzdro s luparou.

Láskyplně jsem pohladil sheffielda, podíval se na vryp na naleštěné pažbě od upířího tesáku.

„Setkali jsme se s Pavlovičem, ale rozhovor se nám nevydařil. Byl až příliš poplašený a nervní! Výsledkem bylo…,“ pokrčil jsem rameny. „Vcelku mi přikázal, abych žil hodně dlouho.“

„Brečet pro něj nebudu,“ řekla Anna, pak se najednou roztřásla, schovala tváře do dlaní a rozplakala se.

„Něco není v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Nepovedlo se… Všichni lhali… Nepove-edlo se, nepove-edlo se!“ To už nebyly slzy, ale skutečný babský nářek.

„Naopak, vyšlo to,“ oponoval jsem jí. „Zabíječ Deutsch je živý, v podstatě celý a Čurikovův popel teď právě prolétá Třetí Okružní. Takže, moje milá, všechno se povedlo.“

„Ne! Nepovedlo! Ty to nechápeš!“ odtáhla ruce z obličeje a zabrumlala: „Mám hlad…“

„Chápu. Brzy bude večer a je nejvyšší čas, abys dostala hlad,“ dotkl jsem se žíly na lokti. „Tady máš oběd. Jenom to moc nepřeháněj.“

„Ne! Ne-e!“

Znovu teskné vzlyky. Pak se vrhla ke mně, objala mě kolem krku, přitiskla se tváří na tvář. Zalévala mě slzami. Zašeptala:

„Petře! Petře, ty nevíš, proč jsem za tebou přišla… Já jsem se přišla vyléčit… Říkaly holky… No, takové, jako jsem já… Říkaly, že existuje taková pověra…

Když se vyspíš se Zabíječem, tak to bude jako dřív… Nebudeš už upírem, ale obyčejným člověkem… Nepove-edlo se to! Ne-e-e!“

„To je teda číslo!“ mihlo se mi hlavou.

Znamená to, že to nebylo sako ani moje mužná postava, ale mělo to úplně jiný smysl, v podstatě ziskuchtivý. Taková výměna zboží – ty mě vyléčíš a já ti řeknu adresu…

Zkameněl jsem a potom skoro neslyšně zašeptal:

„Vypadá to, že jsem tě oklamal, protože jsem nesplnil tvé naděje… Mrzí mě to!“

Anna si utřela slzy.

„Ne, vůbec ne, Petře. To já, já jsem taková! Nestvůra, upír!“ oči se jí rozšířily a nezablesklo se v nich už zoufalství, ale šílenství. „Zabij mě! Zabij! Vždyť jsi Zabíječ! Zabij mě! Já už nechci žít!“

Pohladil jsem ji po hedvábných vlasech.

„Řekni, chtěla bys zůstat se mnou? Když se ta hloupá pověra… Kdyby se to povedlo?“

„Ano.“

„Zůstala bys tady kvůli pocitu vděčnosti, nebo kvůli něčemu jinému?“

Anna strnula v mém objetí. Vypadalo to, že se sama sebe ptá a luští vzniklý problém – Co je to láska?

Vděčnost, soucit, sexuální přitažlivost, strach ze samoty, nebo instinkt, který jí velí zanechat své geny v potomstvu?… Nebo něco jiného? Sakrální tajemství, nevysvětlitelný fenomén, ve srovnání s nímž jsou všechna ostatní tajemství jen prachem ve větru, nebo loňský sníh?…

„Ne, vděčnost s tím nemá nic společného,“ řekla nakonec. „Prostě bych zůstala, Petře. Prožila bych život s tebou, všechny smutky i radosti. Kde je Kay, tam je i Gerda.“

„Co je jinak? Nevyléčil jsem tě… Ať! Co se změnilo?“

„Jenom to, že nejsem člověk. Jsem sama sobě protivná! Já…“

„Poslyš,“ můj prst se dotkl jejích ztuhlých rtů. „Poslyš, milá… Dneska jsem byl v Rubljevce. Je tam mnoho žen v podobné situaci, a žijí. Sají své muže a baví se, jak se dá. Dokonce i knihy píšou.“

Chtěl jsem ji naštvat. Vím to podle sebe – hněv pomáhá zahnat myšlenky na smrt. Když jsem se válel na zemi v Bitčevském parku a madam du Plessis seděla na mé hrudi… Raději nevzpomínat. Nechám si to, až budu psát memoáry.

Dosáhl jsem svého. Anna vzplála.

„To není totéž! Nedostala jsem se do té situace z vlastní vůle! Já nechci sát tvoji krev!“

Vytáhl jsem nůž a řízl se do dlaně.

„Řekla jsi: Všechny smutky a radosti! Teď máme společné hoře, ale není to už jenom tvoje neštěstí. Proto neodmítej nabídku danou z lásky.“

Pár okamžiků váhala pak vzlykla a přitiskla si moji dlaň k ústům.

Mezihra 4

Telefonní hovor předsedy městské zdravotní komise s hlavním lékařem nemocnice Vasila Blaženého

Předseda: Cholodove, to seš ty?

Hlavní lékař: Erneste Kuzmiči, to jsem já. Poslouchám.

Předseda: Přivezli k tobě novináře Razuvajeva?

Hlavní lékař: Ano. Asi před hodinou. (Je slyšet šustění papírů) Děláme mu právě rentgen a vyšetření. Připravujeme transfuzi.

Předseda: Dohlédni na to, Cholodove, aby všechno bylo v kategorii extra. Kvůli tomu pacientovi volali z Gildy. Je ti to jasné?

Hlavní lékař: Vím o tom, Erneste Kuzmiči. Vím! Přijeli s ním tamti… V černých pláštích… Dva sedí v pokoji, další chodí za sestrami a lékaři jako přivázaný! Všechno je v nejlepším pořádku.

Předseda: Hele, Cholodove, dávej si pozor. Osobně dohlédni, aby krev šla správným směrem, tedy do pacienta a ne naopak… Znám tvé chuligány a hrdlořezy! Osobně na to dohlédni! Ručíš mi za to hlavou.

Hlavní lékař: Není mi moc líto hlavy při takovém platu.

Předseda: Hele, Cholodove, nešaškuj a poslouchej! Víš, kdo volal z Gildy? Samotný magistr Michail Sergějevič! Ten tě podřízne a ani při tom nemrkne! Tebe i mě a všechny doma včetně koček a psů!

Hlavní lékař: (Chichotá se) Moje tchýně má pekinéze, je mrňavý a vzteklý! Ať je podřízne oba, líto mi to nebude! (Zase se chichotá) Samozřejmě si dělám legraci. Prostě si nedělejte starosti, Erneste Kuzmiči. Obsloužíme ho jako víno.

Předseda: Dej si bacha Cholodove, dej si bacha…

***

Další napadení novináře

Rubrika Novinky týdeníku Krev národa

Drzost kriminálních živlů v hlavním městě je právě tak zarážející jako nečinnost policie, zvlášť když se to týká novinářů. Řada vražd, které se udály v posledních letech, udělala tuto profesi stejně nebezpečnou prací jako mají požárníci, ženisti a další představitelé extrémních typů zaměstnání.

Tentokrát byl napaden spolupracovník naší redakce, zvláštní korespondent V. Razuvajev, autor mnoha publikací, které usvědčují matadory takzvaného upír-byznysu. Minulý pátek vrazi vtrhli přímo do jeho bytu a těžce ho zranili. Určitě by zahynul, kdyby některý z obyvatelů domu nestačil zavolat o pomoc. Nikoli na policii, ale daleko kompetentnějšímu orgánu. Když dorazili Zabíječi, došlo k zuřivému a urputnému boji se skupinou banditů, v němž zahynulo přinejmenším patnáct zločinců. Razuvajev byl dopraven do jedné z moskevských nemocnic, kde se nachází pod bezpečnou ochranou.

Jsme s tebou, Vlade! Rychle se uzdrav!

***

Lidé v černém proti lidem v růžovém?

Kronika probíhajících událostí. Přehled hlavního města, orgán strany Čisté ruce

V rubljevské části města úplně shořel dvoupatrový palác, který patřil významnému představiteli show byznysu, jehož jméno nebudeme uvádět. I když majitel v domě nebyl (tento měsíc trávil na šňůře vystoupení), našli požárníci a vyšetřovatelé v ruinách stavby ohořelé kostry minimálně šesti lidí a také dvou mrtvých bojových psů – mastinů. Vyšetřovací verze požáru je jednoznačná: všechna těla, včetně psů nesou stopy násilného jednání. Konkrétně: lidé mají rozbité hlavy, a to ihned vyvolává základní otázku – Byli to vůbec lidé? Expertíza, v jejímž průběhu budou prozkoumány jejich čelisti, to ozřejmí.

K verzi předem naplánované vraždy a podpálení se kloní i představitelé místních ochranných struktur, které pracují v Rubljevce. Podle slov dvou hlídkujících pracovníků k nim kolem poledne přistoupil muž, představil se jako požární inspektor, a začal se vyptávat na cestu k vilám významných obyvatel Rubljevky. Evidentně to byl zastírací manévr, neboť v těchto vilách se neznámý už neobjevil. Dá se předpokládat, že vyrazil úplně jiným směrem, k podpálenému paláci.

Nyní o tom nejpikantnějším faktu, který nám nedovoluje zveřejnit jméno šoumena, který přišel o majetek. Je poměrně dobře známo, že patří ke čtyřprocentní menšině, což přineslo této osobě velké množství skandálů, které, jak je u nás dobrým zvykem, se podařilo zamést pod koberec. Co se týče lžiinspektora, tak to byl, podle popisu ochranky, vysoký, silný muž v černém plášti. Je známo, že takové pláště nosí členové jisté organizace a právě tak je známo, čím se tito obětaví lidé zabývají. Z toho vyplývá otázka: Co to bylo za bandu, která si udělala hnízdečko na panství růžového šoumena? Čím se lišili tito stálí obyvatelé od normálních občanů? Jenom svou růžovostí, nebo tíhnutím k jiné barvě, barvě krve? V těchto předpokladech je určitá dávka jistoty, neboť do této chvíle gildu Zabíječů růžoví nezajímali. Že by se teď situace změnila?

***

Tajné setkání v apartmánech hraběnky Bátoryové

Hotel VIP třídy Transylvánie, Podmoskví, Gorki 12

Hraběnka: (Mluví rozčíleně italsky) To on ho zabil! Nemám nejmenší pochybnosti, Cesare! Byl to ten Zabíječ!

Zavraždil ho a spálil! (V hrůze lomí rukama) Ten prvotní, nad nímž se smiloval… Ten poslíček… Řekl, že zná každého z nás, a že se k nám dostane… A taky se dostal! K Rasovi!

Vévoda: (Mluví italsky) Mor a cholera! Přestaňte kvílet, seňoro! Jestli se Deutsch s Rasem setkal, tak už mu po nás nic není. Dozvěděl se, co potřeboval.

Hraběnka: (Náhle se uklidnila) Proč si to myslíte?

Vévoda: Ani vy, ani já, nikdo z nás, by nemlčel při pohrůžce smrtí. Ras nebyl výjimka, řekl všechno. (Nalévá hraběnce i sobě víno a pije) Jenom si pomyslete! Tenhle Deutsch, prosťáček, neurozený odrodilec, je druhým z lidí, kdo zná Velké Tajemství! Ta nicotnost!

Hraběnka: A! Takže tu byl někdo první… Kdo?

Vévoda: Můj otec. To si myslíte, že by se nebál zodpovídat se před Bohem za své činy, že by se nebál Soudného dne? Ale on věděl! Věděl, a proto mohl dělat bez bázně všechno, čeho se mu zachtělo.

Hraběnka: Vy jste mu to řekl?

Vévoda: Ano.

Hraběnka: Nebyl našeho plemene? On byl jídlo?!

Vévoda: Všichni lidé nejsou jídlo, dobře to víte, Alžběto. Mezi nimi jsou tvorové, kteří mají k nám blíž než k lidem. Můj otec k takovým patřil. Řekl jsem mu to, aby se netrápil výčitkami svědomí. Viděl jsem v tom synovskou povinnost.

Hraběnka: To by stačilo, neoddávejte se vzpomínkám. Uhnuli jsme od tématu. (Pije víno) Mám pocit, Cézare, že se mýlíte, Zabíječ se Tajemství nedozvěděl. Ta myšlenka mě zneklidňuje.

Vévoda: Nezjistil? Jak jste na to přišla?

Hraběnka: Ras je mrtvý. To znamená, že nemohl vykoupit něčím svůj život, nebo to možná nestihl. Promyslete si to, Cesare!

Vévoda: Hmmmm.

Hraběnka: Vidím jenom dvě možnosti: Buď řekneme to, co chce Deutsch vědět… Deutsch a ti, co stojí za ním… Nebo…

Vévoda: (Naklonil se k ní) Porca madonna! To druhé nebo se mi líbí daleko víc. Je to naše město a naše země! Tak to je a také bude, zaklínám se Satanem! Celá tahle čeládka nám byla dána jako krmivo! (Ve vzteku ukazuje tesáky) Skoncujeme s těmi, kdo tomu brání! Vypijeme je a jejich mrtvoly vyhodíme na skládku!

Hraběnka: (Zamyšleně) Skládka… Opravdu skládka… Kuncevská nebo Rožděstvěnská… To jsou velmi tichá místa! Opuštěná! Kdybychom ho tam vylákali…

Vévoda: Samozřejmě že přijde, když mu to s Rasem nevyšlo. Za předpokladu, že mu to nevyšlo! Určitě přijde! Znám takové tupé, tvrdohlavé paličáky. To jednou v Piemontu…

Hraběnka: (Přeruší ho) Nemusí přijít sám.

Vévoda: Já tam taky nebudu sám. Jak říkal můj přítel Macchiavelli, prozíravost panovníka je jedna z jeho nejvyšších ctností.

11. kapitola

Magistr

Vlada propustili z nemocnice druhý den. Přivezl ho Kim, mlčenlivý Korejec, ve svém stříbrném BMW a předal mi ho z ručky do ručky. Můj parťák byl čilý a veselý, jako kdyby mu nikdy netrčela mezi žebry noha od židle, jako kdyby se před pár dny neloučil se životem, a nešeptal mi do ucha závěť. Cestou přiměl Kima zastavit, navštívil obchod, samozřejmě, že ne Půlrublík nebo Hnidopich, nakoupil jídlo a jako zákusek lahvinku šampaňského a koňak. Nezapomněl ani na Sibiřskou, ale to bylo pro spasitele ďjáčka Stěpana.

Se vším tímhle bohatstvím zamířil ke mně do sklepa, uviděl tam Annu a omdlel. Seděla na pohovce a četla si v moudré práci Palmera Eldriche Psychologie upírů a vypadala jako mladá filmová hvězda, která se rozhodla doplnit si vzdělání.

Vlada však tohle nemohlo vyvést z míry, za svou reportérskou kariéru viděl hvězd až až, jak oblečených tak svlečených, s knihami i bez nich. Příčina byla úplně někde jinde – sesterská podoba. Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty… Nevím, co si pomyslel, ale čelist mu spadla až na prsa

„T-to je k-kdo?“ zašeptal.

„To je Anna sestra té…,“ nechtělo se mi říct čarodějnice a tak jsem dodal: „… té dívky z Dávky.“

Potom jsem představil svého partnera. Vlad se vyrovnal s překvapením, zasypal ji komplimenty, které přijímala blahosklonně. Umí, prašivec, ženám lichotky podat! Předpokládám, že to patří k talentu žurnalisty.

Přešli jsme do kuchyně a začali na talíře rozkládat klobásy a sýry, vyměňovali si zkušenosti. Vlad o nemocnici, já o Rubljevce. O Anně jsem mu pověděl taky. Můj partner mě vyslechl, zadíval se na krabičku šprotů a hlubokomyslně pronesl:

„Samozřejmě, je to dívka s problémy, ale kdo je dneska nemá? Ženy jsou záhada sama o sobě, ani věštci do nich nevidí. Mohl bys narazit na takovou potvoru, že by ses ještě rád sám stal upírem.“ Důvod k takovým úvahám měl po dvou bouřlivých rozvodech a dělení majetku.

Sedli jsme si v trojici ke stolu, otevřeli šampaňské, nalili koňak, nám s Annou, jen tak maličko, zatímco Vladovi pořádně a vypili na přátelství a lásku. Moje čarodějnička zrůžověla a dokonce se začala usmívat. Byla milá a krásná, nebyla to čarodějnice, ale víla, kterou stvořili pro radost… Jenom v životě se jí nezadařilo. Na sestru neměla štěstí, možná i na rodiče, ale určitě na Rasa… Vzpomněl jsem si na tu mladou ženu v jeho posteli a představil si, co dělal s Annou a moje srdce se sevřelo žalem. A taky vztekem, protože další dvě zrůdy jsem zatím nenašel. I když Annu nemučili, tak se smrtí Virije měli mnoho společného.

Asi za dvě hodiny se Vlad vypravil k sobě. Na prahu mě pleskl do ramene a šeptl:

„Dobře, tak je to dobře! Byl jsi jako šutr. A na holých kamenech tráva neroste.“

Určitě tuhle frázi vyčetl u některého z klasiků. Sečtělý vychcánek!

Doprovodil jsem ho a vrátil se do pokoje. Sedl jsem si k ponku a začal brousit katanu.

Vžik-vžik, vžik-vžik…

Anna odložila Psychologii upírů a mlčky se na mě dívala hnědýma očima. Vypadali jsme jako postavy z rytířských románů: paladin ostří svoji zbraň a dáma jeho srdce, překrásná princezna se na něj dívá, mlčí, ale slibuje mu pohledem lásku a věrnost. To nějakou chvíli trvalo. Potom se zeptala:

„Co chceš dělat, Petře?“

„V jakém smyslu, miláčku?“

„No, Tajemství jsi nezjistil… A Pavlovič, ta černá duše, je mrtvola.“

„Správně,“ souhlasil jsem. „Myslím si, že tím to nekončí. Ještě mi zůstali dva klienti a mám na nich osobní zájem. Budeme čekat na návrhy.“

Anna zašelestila stránkami knihy.

„Tady se říká, že upíři jsou velmi mstiví.“

„To je pravda.“

„To znamená, že já musím být taky taková,“ řekla smutně. „Zabil jsi Marii touhletou šavlí. Já tady sedím a nemohu jí odpustit. Odpustit to, co udělala se mnou… Vyškrtla jsem ji ze svého života Kvůli tomu, že jsem…“

Annin hlas utichl. Nevyptával jsem se jí ani na rodiče, ani na studium, ani na to, co se událo mezi ní a sestrou. Až bude chtít, tak mi o tom poví sama. V Gildě se ví, že takové věci se mezi příbuznými dějí. Má to několik příčin, tou nejčastější je závist. Co se dá prominout cizímu člověku, to vlastnímu ani náhodou. Třeba Anna začala studovat a Marii vyhodili od zkoušek… Nebo dal Anně přednost nějaký kluk… Nebo ji máma měla raději… Kdo ví! Vlad má pravdu, ženy jsou záhada sama o sobě a ani věštci do nich nevidí.

Vžik-vžik, vžik-vžik…

Anna přerušila ticho:

„Na co ti to Tajemství je, Petře? Vím, že to není pro tebe… Nech to být! Třeba tě nechají na pokoji.“

„Nemohu. Za prvé mě na pokoji nenechají, za druhé mám smlouvu. Zabíječ je jako ženista, smlouvu poruší jen jednou v životě.“

Škubla sebou, chtěla něco namítnout, ale v té chvíli vřískl mobil.

„To jsem já, parťáku,“ Vladův hlas zněl rozčileně. „Přeposlali mi maily z redakčního kompu a je tu něco pro tebe. Tedy, myslím si, že je to pro tebe. Je to takový podivný mejlík… Poslali ho včera v noci. Mám ho vyhodit?“

„Pošli mi ho,“ řekl jsem a zamířil k počítači.

Usedl jsem před monitor a pomyslel jsem si:

„Už třetí den jsem se nepodíval na gildovní svodky, dopisy ani objednávky. Je to jasné, prožívám medový měsíc, plus nějaké ty příhody na Rubljevce.“

Zlostně jsem praštil do klávesy. Vážné věci tam byly tři. Dotazy od magistra, otce Kirilla a ten dopis, který mi přeposlal parťák. Magistr po mně chtěl zprávu o rubljevské operaci a já mu odpověděl, že mu ji vbrzku pošlu. Otec Kirill se zajímal o novinky v jisté věci. Mail nebyl podepsaný. Odepsal jsem, že zatím žádné nejsou. Pak jsem se zamyslel a přidal, že brzy budou. Zákazníci se začnou hemžit.

Bylo tomu tak.

Otevřel jsem poslední dopis:

Zítra v šest ráno. Kuncevská skládka. Výměna informací.

Anna se ocitla za mými zády a najednou jsem ucítil její dech na zátylku.

„To je to, na co jsi čekal?“

„Ano. Napsali to Vladovi do redakce.“

„Proč ne přímo tobě?“

„To je narážka, Aničko. Chtějí mi ukázat, že o nás toho vědí opravdu hodně. O Vladovi, o mně, o naší spolupráci a dokonce i o tom, že ho propustili z nemocnice. Myslím si, že kdyby neměl u sebe ochranku, živý by odtamtud nevyšel.“

Přitiskla se ke mně tváří.

„Půjdeš tam?“

„Samozřejmě.“

„Dej mi nějakou zbraň. Půjdu s tebou. Jsem silná.“

„Nechci tě ztratit tak brzy, hnědoočko. Doufám, že se mnou budeš žít až do stáří,“ políbil jsem jí na dlaň. „V principu je to správná myšlenka, je lepší jít tam ve dvojici než sám. Ale ještě lepší je, jít tam s celým komandem. Na pozvánce není, že bych měl přijít sám.“

„Kam jde Káj, tam jde i Gerda,“ řekla umíněně.

„Ne dneska. Trénovali mě na Zabíječe, a když si to budeš přát, tak tě taky vycvičím. Nejdřív teorie, potom praxe. Abys neměla dlouhou chvíli, tak si vezmi tohle,“ vytáhl jsem ze zásuvky dveřní identifikátory a nějaké peníze. „Kup si něco na sebe.“

Vzal jsem luparu a meč a opustil byt. Postál jsem na dvoře a ujistil se, že z ulice sem nejde pach upírů, zřejmě stáhli sledovačku nebo ji svěřili fízlům monsignora Furseje. Ze střechy jsem ucítil známou emanaci, a když jsem ji prověřil, bylo mi jasné, že tam sedí Pafnutij. To mě uklidnilo. Když se Anna vydá na procházku, dohlídne na ni.

Zalezl jsem do broučka a začal kroužit uličkami, průjezdy, dvorky. Pracoval jsem na té proceduře tak, jak to má být. Ujistil jsem se, že mě nikdo nesleduje a zamířil jsem na Presnu, minul zoologickou zahradu, zabočil do nenápadné uličky, ještě chvíli jsem kroužil, a pak zastavil u nenápadného domku, na němž visela podomácku vyrobená vývěsní tabule: Společnost stomatologů-amatérů. Pod tímhle pseudonymem znali Gildu jenom její členové, a to ještě ne všichni. Až od učňů druhého zasvěcení.

Když jsem se ocitl uvnitř, musel jsem ochrance ukázat pověření. Prošel jsem kolem garáže, která zaujímala valnou většinu nadzemní části budovy, a sešel dolů po úzkém schodišti. Pak jsem vešel do magistrovy pracovny. Mnohé z nás, teď mluvím o Zabíječích, to táhne ke sklepením a kasematům bez oken, k úzkým přímým chodbám, které se dají postřelovat po celé délce, k jasnému světlu a pevným dveřím.

Magistr tyto zvyky schvaloval a sám je podporoval. Proto se presněnský opěrný bod nacházel v bývalém protileteckém krytu. Vybudovali ho v jednačtyřicátém a evidentně byl určený pro vysoké hodnostáře. Stěny má betonové, stropy vysoké, místo dveří průlezy jako na ponorkách. Sklonil jsem hlavu a vešel k magistrovi.

Seděl za masivním stolem. Vlevo měl počítač a telefony, vpravo stojan s granátometem a chladnými zbraněmi. Za zády, na stěně, visel bronzový erb – koště a psí hlava. Světla tu bylo tolik, že se mu odráželo od lysiny na hlavě.

„Posaď se a podej hlášení,“ zaškrábal pilník na plechu.

Sedl jsem si a deset minut podával zprávu. Přece jen jsem toho měl dost, od Rubljevky do Kuncevské skládky. Magistr mě vyslechl, bubnoval při tom prsty na desku stolu. Pak přimhouřil oči a přejel mě pohledem od hlavy po paty.

„Teď se mě zeptá na Věž,“ pomyslel jsem si. „Zeptá se mě, jak jsem se tam procházel uprostřed upírů, jak jsem se bavil s Harveyem a proč mě nevyčenichali… Teď přišel čas na takové otázky. Popřemýšlel si nad mojí historkou pár dní a teď se na mě rozeřve!“

Ale magistr začal o něčem úplně jiném a z jeho hlasu zmizel skřípot a plech. Byl to úplně tichý hlas:

„Ta dívka, která k tobě přišla… Ta iniciantka… Chceš si ji nechat? Opravdu?!“

„Ano.“

„Bojíš se?“

„Ne. Je mi jí líto.“

„Tak to je v pořádku. V naší práci je důležité někoho litovat. Ale,“ kazatelsky zvedl prst, „…zřídkakdy! Aby se ta lítost nestala zvykem.“

„To se nestane,“ ujistil jsem ho.

„S Rasem, jestli to byl on, ta stvůra, ses vypořádal dobře. Co se týče toho rendezvous na smetišti, tak to si ještě teď promyslíme. Požádali tě, abys přišel v šest ráno? V tom případě máme ještě čas. Připravíme se!“

Povídali jsme si ještě asi hodinu. Když jsem vstal, magistr se také zvedl z křesla a stala se věc skoro nevídaná, roztáhl ústa v úsměvu.

„Takže co se týká té tvé dívenky… Jak jí… Anna?… Normálně se soužití s iniciantkou nedoporučuje, ale takové věci se stávají. Byly a jsou,“ znovu významně zvedl prst a povzdychl si. „Co máme, tím se i krmíme… Kromě toho naše pravidla nejsou dogma a mísit se do citové sféry našich lidí nemáme právo. Tím spíš, že se třeba najde způsob nebo lék, jak udělat ten proces vratný… Prozatím ti dám radu. Pomáhá umělá krev. Vyrábí ji Chase Medical, stojí dvě stě dolarů za ampuli. V Stolešnikovské uličce je americká lékárna, tam se dá koupit. Samozřejmě, že se nepije, ale podává injekčně.“

Ohromeně jsem na něj zíral a pak vykoktal:

„Můj bože! Odkud tohle víte?“

Jeho úsměv se ještě rozšířil.

„Co si myslíš? Koho mám za ženu?…“ pak ukázal směrem k průlezu. „Jdi! Ráno se potkáme. Chase Medical, zapamatoval sis to?“

Ke svému broučkovi jsem se dostal v úplném tranzu.

„Řekl mi magistr pravdu, nebo mě chtěl jenom podpořit?… Dobrá otázka!“

Odpověď na ni jsem neměl, tak jsem sedl do auta a vydal se domů.

***

Něco se změnilo. Ucítil jsem to okamžitě, jakmile jsem přestoupil práh. V následujícím okamžiku jsem měl sheffielda v rukách a pod levým loktem se mi poškubával jílec katany. Zastavil jsem se u dveří, prohlédl chodbičku a potom nasál mentální emanaci, co se roztékala po sklepení. Na pach Anny už jsem si zvykl. Do něj se zamíchal ještě jeden. Taky jako kdybych ho znal, ale rozčilení a strach mi nedovolovaly, abych si ho zařadil. Třeba Anna z neopatrnosti nezavřela dveře, nebo se stalo něco jiného, něco strašlivého… Vtrhl sem upír a jakmile vejdu do pokoje, uvidím, jak rve tesáky její šíji, uvidím podlahu zalitou krví a tvář zkřivenou předsmrtnou křečí… Ten obraz byl tak zřetelný a jasný, že mi srdce spadlo do kalhot. V tu chvíli mi nedošlo, co je Anna zač, myslel jsem na ni jako na slabou, bezbrannou dívku.

Nevzpomínám si, jak jsem se ocitl v pokoji. Moje vědmička seděla celá a nepoškozená na pohovce, nožky v botách s ostrými, tenkými podpatky spuštěné na zem. Vedle ní ležely krabice a balíky. Pod pohovkou někdo supěl a převaloval se. Možná se snažil vylézt, nebo se uložit pohodlněji. Ale Anna byla ve střehu a všechny pokusy mu znemožňovala podpatkem. Po každé ráně se zpod pohovky ozývaly bolestivé výkřiky a pohyby ustávaly.

Musím poznamenat, že moje pohovka je kapitální, váží pár metráků a má krátké nožky. Dá se pod ni zasunout kufr, ale jen s velkými obtížemi, ale živého upíra? Tak to je otázka, Anně se to povedlo. V tom okamžiku se můj strach změnil v ulehčení a ulehčení ve veselí. Možná nebylo vhodné, z pohledu toho, kdo byl pod pohovkou.

„Kdes ho ulovila?“

„Šla jsem se projít…,“ bác podpatkem po ruce, „… a tenhle týpek se za mnou táhl jako ocas. Evidentně slídil. No, a tak jsem ho svázala… Na dvorku, když jsem se vrátila.“

Anna natáhla nožky a pochlubila se:

„Podívej se, jaké nádherné boty! Italské! A ještě jsem si koupila šaty, džíny a nějaké to prádlo a…“

„Ať vyleze,“ řekl jsem.

„Ať,“ souhlasila moje vědmička a v očích se jí mihl hladový záblesk. „Budeme ho vyslýchat?“

„To není potřeba. Je to můj známý.“

Annino obočí vylétlo vzhůru.

„Zná-ámý? Máš mnoho kamarádů mezi upíry?“

„Přesně dva,“ odpověděl jsem a úporně jsem se snažil nerozchechtat se.

Pafnutij funěl, když vylézal zpod pohovky. Začal se oprašovat. Byl celý olepený pavučinami. Na hlavě měl modřinu od podpatku, ta však už skoro zmizela. Anna si ho zvídavě prohlížela ale nebylo v tom už nepřátelství.

„Nebylo tam trochu těsno?“ zeptal jsem se.

„Pomiluj mě, Hospodine!“ Pafnutij si setřel pavučinu z tváře. „To je ale ženská! Koně v trysku zastaví! Nejsem kůň, ale přece jen jsem upír… Co jsem si vytrpěl strachu, než jsem se tě dočkal!“

„Sledoval jsi ji?“

„Samozřejmě, viděl jsem ji s Pavlem Pavlovičem, ať je mu Bůh milostiv. A najednou… Ta… Vyšla z tvého bytu… No, pomyslel jsem si: dostala se satanská cháska nějakým tajným vchodem k tobě, schovali se a čekají na tebe! A ona se vypravila pro posilu… Tak jsem se rozhodl to prověřit!“

Anna si posměšně odfrkla:

„Co to je za hastroše? Co je to zač?“

„Rab boží Pafnutij,“ představil jsem našeho hosta „Pátá kolona naší pravoslavné církve v brlohu upírů. Můj konzultant a pomocník při pátrání.“

„To jsem nevěděla!“ Nějaké zvláštní pokání se v Annině hlasu neobjevilo.

Její očka když se na něj dívala svítila zle nedobře.

„Má hlad,“ domyslel jsem si.

„Nevěděla! Nevěděla! Měla ses zeptat, krasavice,“ ukřivděně se bránil Pafnutij. „A ne okamžitě ránu do šišky a zastrčit pod pohovku! Přece jen jsem duchovní osoba… Tedy, byl jsem…,“ dodal s povzdechem.

„Moje slečna se trochu unáhlila. Přijmi naši omluvu,“ řekl jsem.

„Tvoje slečna? Ale vždyť ona je… Ta…,“ Pafnutij se zasekl.

„Jsem Zabíječ. Mám s vaším bratrem, tedy vlastně sestrou… delikátní vztah,“ změnil jsem veselý tón na pracovní. „Předpokládám, že zítra se naše problémy vyřeší. Jak mám oznámit výsledek? Přes tebe?“

„Chraň nás Hospodin,“ můj host se pokřižoval. „Já žádná tajemství znát nechci, ani to pro mě není.

To je pro vyšší hierarchy a oni ať si řeší, co se má říct bratrům a lidem.

Otec Kirill přijde do kostela, kde už jste se setkali. Říkáš, že zítra?“

„Večer, počítám tak v kolem deváté hodiny, když…,“ podíval jsem se na Annu a slova jestli budu naživu se mi zasekla v krku.

„No, tak to abych šel.“

Pafnutij vysekl poklonu, úkosem se podíval na pohovku a zamířil k východu. Doprovodil jsem ho. Když jsem se vrátil do pokoje, shodil si plášť a pronesl:

„Jeden chytrý člověk mi něco poradil. Je jeden americký preparát od firmy Chase Medical… Zajel jsem do lékárny a koupil ho. Deset kubíků ráno a deset večer. Můžeš si to píchnout do žíly?“

Zašátral jsem v kapse pláště a vytáhl dvě balení s ampulemi a stříkačkami. Podal jsem je Anně.

„To je krev?“ zeptala se a podívala se na štítek.

„Syntetická. Ale pomáhá to.“

„Ten chytrý člověk je kdo? Lékař?“

„Ne. Je to… Hm… Vcelku bych řekl, že je to člověk, který má se ženou stejný problém jako my. Tak mi to řekl. Jestli je to pravda, nevím. Zkusíš to?“

„Samozřejmě.“

Anna si vzala můj dárek a zmizela v koupelně.

„Je hodně nemocí na světě,“ přemýšlel jsem, „některé hodně špatné jako například AIDS, cukrovka, rakovina, nefropatie… Přesto lidi žijí díky injekcím, chemoterapii a bůhví díky čemu. Žijí roky, desítky let, tak proč by se nedalo žít na krvi? Třeba se časem najde nějaký lék, nebo se stane zázrak a byla nemoc a najednou není… Některé nemoci berou lidem krásu, rozum, sílu, ale tohle všechno mé vědmičce zůstane. Síla určitě… Pafnutije svázala a zastrčila pod divan.“

Vrátila se zrůžovělá a vypadalo to, že i spokojená.

„Nemáš hlad?“

„Vypadá to, že ne. Je to jako nitrožilní výživa… Není to nic příjemného, můj milý, ale nemůžu každý den pít tvoji krev!“

„Kdykoliv budeš chtít.“

Anna se zatočila v nových botách, prošla se sem a tam, pohupovala bedry. Přešla od knihovny k ponku a potom se na mě podívala. Úkosem se podívala a bylo v tom pohledu hodně lstivosti.

„Koupila jsem si noční košilku. Mám ti ji ukázat?“

„Určitě,“ kývl jsem. „Blíží se večer, takže je nejvyšší čas.“ Popadla krabici z pohovky a opět se vřítila do koupelny.

12. kapitola

Bitva na Kuncevské skládce

Slunce se vynořilo nad Kuncevskou skládkou a ozařovalo zrezavělá, slisovaná auta, kopečky vytvořené směskou z plastových láhví, kusů betonu, rozbitých cihel a skla, rokle, v nichž bublala organická brynda, pláně tvořené kostmi a shnilou zeleninou. Smrad tady byl odpovídající – hniloba, fekálie, rez, spálená umělá hmota. Sem tam se k nebi zdvihaly namodralé proužky jedovatého dýmu, důsledek ohňů a vědě neznámých chemických reakcí, které probíhaly v tom příšerném hřbitově technického pokroku. Obraz završovaly tu a tam trčící trámy a armovací železa, hromady rozlámaných cédéček a videokazet, hroudy rozbitých dřevěných obalů, pole automobilových pneumatik, sádrové sochy bývalých vůdců. Nějaký vtipálek je rozložil tak, že připomínaly obry z Velikonočního ostrova. Ranní větřík nad tím vším zdvihal prach a smetí. Zdálo se, že ruce vůdců natažené do družného pozdravu, ukazují, kam má ten smradlavý mrak zamířit.

Skládka byla opuštěná a čekala na světlé zítřky, kdy v daleké budoucnosti sem přijedou buldozery a odpadky, vyvržené hlavním městem, udusají. Pak se na to všechno nasype písek a vyroste tu něco bělokamenného a skleněného, možná sídliště a v něm supermarkety Hnidopich či Půlrublík. Nicméně tu byli i netrpěliví lidé, kteří se rozhodli nečekat na takové divy. Chatrče poházené po celém teritoriu skládky zkrášlovaly krajinku originálními konstrukcemi z beden, azbestocementových desek, vlnitého plechu a cihel. Kolem nich se poflakovaly zamračené osoby ve vaťácích, tričkách a nátělnících, prostě zvláštní smetištní plemeno s odulými držkami a matnýma očima. Nehledě na jejich přítomnost se Kuncevská skládka výborně hodila pro přestřelky a rvačky. Spletitá krajina probouzela taktické myšlení a kromě toho se tady mrtvoly ukrývaly daleko lépe než na hřbitovech. Co se týče mých klientů, tak těm se to místo obzvláště líbilo, protože jim dávalo možnost posvačit po předpokládaném vítězství. Samozřejmě, že krev obyvatelů smetiště nebyla žádnou delikatesou, ale když ryby neberou, tak se hodí každá. Bude to stačit pro celou upírskou bandu. Možná měli obyvatelé skládky rodičovský den, nebo místní svátek, kdy přijedou na návštěvu hosté z dalších skládek hlavního města.

Dojel jsem po rozbité cestě k šiku sádrových soch a vylezl z broučka. Přede mnou bylo náměstíčko z pevně udusaných odpadků. Vlevo, asi tak třicet metrů, za příkopem, stály chatrče obyvatel skládky, vpravo se nacházel členitý terén zavalený betonovými bloky a deskami. Přímo přede mnou se tyčil násep z pneumatik. Koloseu se to příliš nepodobalo, ale na druhou stranu sochy bývalých vládců jsou publikum nenáročné a skromné, nepotřebují ani chleba ani divadlo. Zastavil jsem se u nohou generálního sekretáře s mohutným obočím, jehož jméno jsem si nedokázal vybavit, a přichystal se na čekání. Na hodinkách jsem měl přesně šest hodin ráno, ale chápal jsem, že můj klient je příliš vznešená persona na to, aby přišel včas. Měl právo na privilegium zpozdit se, právě tak jako šlechta na privilegium první noci.

„Zato další už nebude,“ pomyslel jsem si škodolibě a nahmatal pod pláštěm katanu a zbraň.

Nějak se mi nechtělo věřit, že si vyměníme informace, podáme si ruce, a rozejdeme se. Velmi nepravděpodobné! Tajemství zůstane tajemstvím, ale krev Kolji Virije mě hnala směrem ke mstě. A proto jsem věděl, že Borgia neodejde ze smetiště, ale ulehne jako bezhlavá mrtvola do hrobu společně se zelím, a bude tam hnít až do soudného dne. Ostatně jsem si myslel, že vévoda přemýšlí o tomtéž, jen hnít měl Zabíječ Petr Deutsch.

Šest nula pět. Na cestě se objevila oblaka prachu. K mému broučkovi dorazil nádherný Rolls Royce. Měl barvu býčí krve, pozlacený chladič, tónovaná skla. Z auta vylezli dva – Borgia a urostlý upír, tělesný strážce. Vévoda přejel pohledem skládku a její obyvatele a opovržlivě zkřivil rty. Pak zamířil ke mně. Šeredný strážce šel hned za ním.

Odlepil jsem se od sochy generálního sekretáře a udělal několik kroků vstříc. Jako kdyby mě pohledy sádrových soch postrkovaly do zad. Všichni, vousatí, holohlaví, s mohutným obočím i kníratí jako kdyby mi říkali: „Dej mu, proletáři! První zákon socializmu je bít vykořisťovatelské buržousty, kteří z dělnické třídy vysávají krev! Bij ho! Bij ho do šišky, až z něj bude stříkat krev!“

Byl jsem však lhostejný k jejich plamenným výzvám. Když jsem měl k Borgiovi asi šest metrů, rozevřel jsem plášť a ukázal mu hlaveň lupary.

„Stát! Blíž ne!“

Zastavili se. Samozřejmě, že upíři mohou takovou vzdálenost překonat jediným skokem, jenže to by se ke mně dostali už bez hlav. Mám slušné reakce.

Vévoda se zadíval na moji zbraň. Ocenil jateční sílu sheffielda, sklonil trochu hlavu na stranu a pronesl:

„Deutsch.“

„Borgia.“

Kývl, když na mě přišla řada. Vévoda se koutkem úst ušklíbl, blýskl po mně svými ohromnými tesáky. Teď už se nedíval na luparu, ale mně přímo do očí. Zornice měl strašlivé, černé, mrtvolné, stejné jako u mrtvého Rasa. Táhlo od něj stejně jako před tisícovkou let, dvěma tisíci lety, třemi… hnusným smradem. Tihle dva středověcí relikti toho viděli opravdu hodně, daleko víc než oči opričniků. Když nic jiného, tak byl asi o padesát let starší než Ras.

„Zabil jsi Rasa.“ řekl prastarý upír.

„Taky tě zabiju, když se nedomluvíme,“ odpověděl jsem a mrkl na generálního sekretáře s mohutným obočím.

Borgiova tvář sebou škubla. Vévoda byl zcela jednoznačně naštvaný, ale nedával to na sobě znát. Přezíravě přejel pohledem sochy vůdců a zabručel:

„Teď cítím, že jsi potrava. Ve Věži tomu bylo jinak. Proč?“

„Měli jsme v úmyslu vyměnit si informace, seňore. Kdo první vyloží na pult svá tajemství? Jsem přesvědčený, že já to nebudu.“

Césare Borgia si promyslel moje prohlášení a navrhl:

„Ty slovo, já slovo. Začni!“

„Existuje taková firma Chase Medical,“ sdělil jsem mu.

„Dál!“

„Dál ty! Řekl jsem toho snad dost!“

„Velké Tajemství je prastaré. Nikdo nevědět, kdo ho předat našemu plemeni. Před tisícovkou let, dvěma tisíci, třemi… Nikdo nevědět.“

„To nestačí. Je prastaré, no a co? V čem je jeho podstata?“

„V tom, že mohu dělat s tebou i všemi lidičkami, co se mi zlíbit,“ vévoda se vítězoslavně zašklebil. „Stačí, Deutschi?“

„To je málo, Borgio. Řekni mi podstatu.“

Ale upír mlčel, prohlížel si pustinu s betonovými bloky, díval se na horu pneumatik a šklebil se. U chatrčí za příkopem přibylo lidí. Vzplály tam táboráky, obyvatelé skládky se chystali snídat. Naše setkání je netankovalo, dokud se nezačne střílet. Generální sekretář s mohutným obočím na mě shlížel s mlčenlivým souhlasem.

„Vypadá to, že naše vyjednávání uvízlo ve slepé uličce,“ řekl jsem.

„Ani náhodou,“ oponoval vévoda „Ty hloupý, jako každá potrava. Ty říct Chase Medical… To být farmaceutická firma že? Vidím, že to tak. Je to napsané na tvůj přiblblý ksicht. Oni vymyslet nějaký preparát?“ Upřel na mě hypnotický pohled. „Mluv!“

„Až po tobě!“

Znova jsem mrkl na sochu a namířil jsem na Borgiu luparu. Neudělalo to na něj žádný dojem. Otočil se ke strážci a udělal jakési gesto, bylo tak rychlé, že jsem zaznamenal jenom rozmazaný pohyb. Šereda pronikavě hvízdl a hora pneumatik se najednou rozsypala. Desítky postav lezly z jejích trosek, další se zvedly z jam a výmolů betonové pláně. Vlna dusivé emanace se ke mně dovalila a donutila abych sebou trhnul.

„Jak vidíš, připravil jsem se,“ pravil vévoda „Máš výborný zbraň. Ale já jich mít víc.“

Upíři se pohnuli ke mně. Byli to pouze prvotní, ani jeden iniciát tu nebyl, ale šli s nimi i ozbrojení přisluhovači. Na moje záda zíralo dobrých čtyřicet hlavní. Nergalovo plemeno nemá střelné zbraně příliš v lásce a používá je málokdy. Sluhové, to je jiné kafe, jim nic nebrání vzít do ruky třeba kulomet. Eldriche to ve své Psychologii upírů vysvětluje tím, že se to datuje odedávna ještě z doby primitivních pušek, mušket a děl. Rány od mušketových kulí byly ohromné a od dělových ještě větší. Z takových ran vytékala krev velmi rychle a přicházela vniveč. V naší technologické éře jsou zbraně ještě strašlivější, navíc různorodější. Kulka z kalašnikova dokáže urvat ruku, nebo udělá díru jako pěst. Dámský browning dokáže zabít právě tak spolehlivě, jako úpravně. Nicméně nepřízeň vůči zbraním mezi upíry zůstala. Daleko víc se spoléhají na mrštnost, sílu a své přirozené zbraně.

Kolem mě se uzavřel smrtící kruh. Byla jich víc jak stovka, posluhovači s automaty a upíři s tesáky. Sem tam někdo měl v ruce porcovací nůž, nebo tesák, ti zřejmě patřili k Javdetově bandě. Jejich počet přilákal pozornost obyvatel skládky. Odulé tlamy si sedly na kraj úvozu, jako kdyby chtěly chytat rybky, nebo se pokochat, jak si to se mnou vyřídí.

„Vezměte mu zbraň! Na zem!“

Servali ze mě plášť a povalili na záda Dva upíři mě drželi za ruce.

„Takhle popravili Kolju Virije,“ prolétlo mi hlavou.

Teď jsem se podobal rozšlápnutém broukovi.

„Máš strach?“ zeptal se mě pohledem sekretář.

„Samozřejmě, že mám!“

Před očima se mi objevila uplakaná tvářička Anny, hned za ním Štěpánova, Vlada, Michaila Sergejeviče a dokonce i báťušky Kirilla.

Mimochodem, bez toho posledního bych se klidně obešel.

Vévodův obličej se vznášel nade mnou. Usmíval se.

„Ty se bát, že naše setkání se dostat do slepá ulička? Nezajít! My v něm pokračovat regolamento… Podle pravidel. Chápat? Já se ptát, ty odpovídat!“

„Propadni se do pekla, ty papeženský zmrde!“ odpověděl jsem a ještě leccos dodal o jeho matce, otci a sestřičce Lukrécii.

Ach, jak bohatý je náš ruský jazyk! Dobře to řekli klasici: Je možné lásku v něm vyznat, i do prdele poslat, a to nejen obyčejné, ale třeba i třípatrové.

Vévoda zbledl. Modravá bledost stékala z černých vlasů po tvářích, na podbradek. Úzké rty se rozevřely a objevily se ohromné tesáky. Zdálo se, že ještě okamžik, a zahryzne se mi do krku.

Nicméně se to nestalo. Borgia se narovnal, natáhl ruku a do ní mu vložili moji luparu. Prohlédl si ji a zamířil ji na mě.

„Mám ti odstřelit noha? Nebo ruka?… Možná lepší mezi noha. Hned začít mluvit!“

Šťouchl mě ústím do břicha a stiskl kohoutek. Nic se nestalo.

Obyvatelé skládky se rozchechtali a začali nadšeně hýkat. Jeden z nich vytáhl pořádnou trubku, nasadil si ji mezi nohy místo penisu a významně jí pohoupal. Znamenalo to: Nechceš to zkusit taky se mnou?

Vévoda kývl jejich směrem:

„Vybijte ta špína!“

Tři upíři zamířili k úvozu a Borgia si začal nedůvěřivě převracet můj sheffield v rukách. Studoval ho s týmiž rozpaky jako komisař Fursej. Jako kdyby nevěřil vlastním očím, prohmatával pažbu, šmátral pod hlavní, jak marně hledal zásobník. Ale ten nebyl nikde k nalezení. Jenom hladké dřevo a černěná ocel hlavně. Vévoda se pokusil zbraň zlomit, aby se dostal do zbraňové komory, ale to se mu nepovedlo. Svíral ji čím dál tím víc, jeho vojáci zvědavostí napínali šíje a kulili oči. Sheffield však odolával.

„Hele koukej, seňore, aby ses nepřetrhl,“ zašklebil jsem se.

Borgia po mě vrhl zlostný pohled a zasyčel:

„Abych ti uřízl koule, tak na to mi stačí kudla!“

Potom otočil zbraň ústím proti sobě a podíval se do hlavně.

„Porca madonna! Ono to není nabité! Je to hračka bez kulí!“

Spletl se, upír! Moc se spletl! Byl to jeho poslední omyl v životě, protože mojí lupaře na žádných upířích tajemstvích nezáleží…

„Gr-rau!“ zařvala a vévoda se bez jediného hlesu svalil na zem.

Bez výkřiku a taky bez hlavy.

V tom okamžiku všeobecného překvapení odhodil skládkař, sedící u příkopu, trubku a mrskl po vévodových bojovnících granát. Nade mnou zavyly střepiny, zaječeli ranění a svalili se mrtví. Vytrhl jsem ruce z upířích tlap, přetočil se stranou, odhodil upíra od sebe a sáhl pro katanu. Vyskočil jsem, dupl upírovi na ruku a zaslechl, jak mu zachrastily lámané prsty. Odcitoval jsem vévodu, jenom s malou úpravou:

„Mám ti uříznout ruku, nohu nebo to, co máš mezi nohama?“

Usekl jsem mu hlavu. Je to bezpečnější.

Od příkopu už sem běželi skládkaři, jejich oči už nebyly zamžené, jejich úprk byl bleskurychlý, nápor sveřepý a ruce nelítostné. Byli tady všichni nejlepší – Žora Teslenko, Váňa Bezrodnyj, Polozov i Jesin, Kim, Strugin, Šeka Gubajdulin, Pivorunas, Sarkisjan a jejich učňové.

Přiřítili se a pozvedli zbraně…

A začala moskevská řež motorovou pilou. Takový mlýnek na maso, jaký nebyl ani v Kill Billovi a dalších hollywoodských superfilmech. Opravdu to bylo něco, protože tam to jsou triky a hra, zatímco u nás v Rusku, to bylo doopravdy. Pravda, motorová pila tam nebyla, zato se střílelo z bazook a protipancéřových zbraní, spalovalo napalmem z plamenometů a polévalo bílým fosforem. Na skládce přišly ke slovu i sekyry, meče, řetězy a trubky. Nad Kuncevskou skládkou se rozléhalo vytí, sténání, řev a rachot. Meče se střetávaly s dranžíráky a s žíznivým čvachtáním se vpíjely do hrdel. Odlétaly nohy obuté do kvalitních bot a ruce, které stále ještě držely zbraně. Padaly hlavy, praskaly kosti a krev se lila jako brusinkový sirup z prasklé cisterny. Obyvatelé skládky se v hrůze poschovávali za sádrové proletářské vůdce a ti pozorovali boj s lehkým posměškem: Takových už jsme viděli!

Samozřejmě, že viděli, viděli například tanky v moskevských ulicích, útok na Bílý dům v Kremlu. Co je proti tomu masakr na opuštěné skládce? Že jsou to upíři ze Spasské věže? Tak se oddělují slupky od semínek…

Boj trval nějakých patnáct minut. Zajatci se nebrali, milost se nedávala. Ani jeden z upírů odtud neodešel. Když jsme zlikvidovali poslední ložisko odporu, shromáždila se kolem magistra dvacítka Zabíječů. Učni bloumali kolem, přinášeli useknuté hlavy k sádrovým vůdcům a dobíjeli přisluhovače. Někteří byli zraněni, sotva se drželi na nohou napětím a únavou.

„Teslenko, přivolej dopravu,“ nařídil magistr. „Sarkisjan prohlédne zraněné. Dohlédni na mládež, ať ze sebe smyjí upíří krev. Nepotřebujeme vředy a gangrénu. Gubajduline, spoj se s policií a novináři, informuj je. Můžeš říct, že akce úspěšně skončila tudíž mohou přijet. Pavel Semjonyč tady zůstane kvůli identifikaci. Kdo má na starosti tuhle čtvrť?“

„Gavrjučenkov,“ napověděl Strugin. „Energický, pracovitý a není to pitomec. I když, samozřejmě občas…“

„Tak, tak, to se stává!“ řekl magistr. „Proto se postarej, aby všechny upíry přepočítali a zanesli do protokolů. Za každého je prémie. Dokud se nesejde tvůj součet s komisařovým, tak protokol nepodepisuj!“

„Jasně, Michaile Sergejeviči,“ odpověděl Strugin.

„V tom případě je to všechno. Ostatní mají volno.“

Vytáhl jsem láhev se svěcenou vodou, kapesník a otřel si tvář od jedovaté upíří krve. Potom jsem vyhledal plášť a zbraň. Taky jsem sheffielda otřel, aby se nezlobil, že jsem dopustil, aby se dostal do upířích rukou. Dotkl jsem se škrábance na pažbě, povzdychl si a řekl:

„Moc sis pospíšil, kamaráde, když jsi vévodovi rozstřelil šišku… Co teď bude s Tajemstvím? Jak se ho teď dozvíme? Teď už je naší poslední nadějí jenom hraběnka…“

Přijely naše autobusy, magistrova černá Volha a mobilní zdravotnicko-umývací pracoviště. Sarkisjan tam zahnal učedníky. Gubajdulin cosi mumlal do telefonu a Strugin se znepokojeným výrazem ve tváři přepočítával zabité. Pivokrunas odháněl obyvatele skládky, kteří se rozhodli prošátrat kapsy zabitých upírů. Ostatní kolegové ze sebe setřepávali prach, myli se a čistili zbraně. Magistr vylezl na kopec z pneumatik a stál tam opřený o meč. Dohlížel na pořádek.

Zasunul jsem zbraň pod plášť a zamířil k broučkovi. Nádherný vévodův Rolls Royce, s tónovanými skly, stál hned vedle a blýskal se jako vánoční hračka.

„Drahá trofej,“ pomyslel jsem si a ohlédl se po Teslenkovi, protože ten má u nás na starosti kořist.

V tom okamžiku se zadní dveře auta otevřely a v nich se objevily ženské nožky nebývalé krásy a ladnosti. Za nimi se objevil kraj úzké sukně, tmavovlasá hlava v klobouku se závojem a potom i to ostatní. Dáma to byla vysoká a graciézní. Přísný černý kostým s oranžovými výšivkami na hrudi, bledá tvář skrytá za závojíčkem, jasné karmínové rty a žhnoucí zachmuřené oči ji dělaly záhadnou a neodolatelnou. A taky velice známou!

„Jaké to setkání!“ nadchnul jsem se a vytáhl zpod pláště luparu. „Samotná hraběnka Bathoryová!“

„Někdo tady čaruje,“ pomyslel jsem si.

„Zbraň tady není nutná,“ prudkým pohybem odhrnula závojíček. „Zabíjet také ne! Když mě zabijete, nic se nedozvíte!“

„Jste rozhodnutá se se mnou o něco podělit?“ zeptal jsem se a mrkl do auta.

Nikdo tam nebyl kromě řidiče. Strachem se celý naježil.

„Rozhodnutá! Teď!“ Odpověděla s důrazem na posledním slovu.

„Proč ne dřív?“

„Protože dřív jsme byli tři a teď jsem zůstala sama. Nemuseli bychom se tady oddávat mlácení prázdné slámy. Jste připravený jet se mnou, Zabíječi?“

„Proč? Vysvětlit si to můžeme i tady.“

Madam nakrčila krásný nosík.

„Tady? Na takovém hnusném, špinavém a smradlavém místě? Na očích těch stovek otrhanců? Promiňte mi, Deutschi! O tajemstvích se beseduje na úplně jiných místech. Při svíčkách, v pohodlných křeslech a s lahvinkou starého vína… Mělo by to být na úrovni. Nesešli jsme se kvůli dostihům nebo volbám do vaší Dumy!“

Měla pravdu. Přinutil jsem hlas opatrnosti zmlknout, sklonil zbraň a zavrčel jsem:

„Dobře. Jeďte přede mnou.“

„A to kam?“ ozval se skřípavý hlas.

Hraběnka sebou trhla. Mířil k nám magistr. Oči se mu blýskaly jako kočce, když zahlédne vrabce.

„Kampak to míříte?“ opakoval.

„Na romantickou snídani při svíčkách,“ oznámil jsem mu. „Madam si přeje podělit se o nějaké informace.“

„Ach tak!“

Magistr se obrátil celým tělem a zadíval se na moji klientku. Jeho ruka svírala palaš a vypadalo to, že se rozhoduje, jestli ji zabije na místě, nebo ji potrápí nejistotou.

Alžběta Bathoryová zbledla ještě víc.

„J-jak se máte, magistře?“ řekla a rty se jí třásly.

„Díky vašim modlitbám…,“ napůl vytáhl meč z pochvy, a pak ho tam zase s třeskem zarazil zpět. „Co tady děláte?“

„Přijela jsem s vévodou. Jenom jsem ho doprovázela. Jsem tady jako pouhý pozorovatel! Nemáte nejmenší důvod mě z něčeho podezřívat… Tedy z něčeho nedovoleného.“

„Copak musím mít důvod?“ zaskřehotal magistr a přitom se nepříjemně usmíval. „Musím mít důvod, abych upíra zkrátil o hlavu? Mrzkého pijáka krve, svinskou babu, která…“

Hraběnka sebrala poslední zbytky sebeovládání a napřímila se.

„Vy mě urážíte, magistře! Vy! Tehdy, jako vaše žena…“

„O tom nemluvte!“ zařval magistr a vytrhl meč z pochvy.

Situace se mu začínala vymykat z rukou, proto jsem se rozhodl do ní zamíchat.

„Připomínám, že mám smlouvu. Smlouvu natolik vážnou, že mi dali tolehleto,“ sáhl jsem do kapsy, vytáhl pomačkaný papír a podal ho magistrovi. „Tak, je od samotného metropolity. Gilda a Zabíječi vždycky splní svoje povinnosti. V tom nám, kromě hraběnky, nikdo jiný nepomůže. Jinak se budu muset vydat hledat Drakulu.“

Magistr si přečetl papír a zlehka ochladl. Jít do sporu s naší matičkou církví se mu nechtělo o nic víc než komisaři Fursejovi.

„Tajemství, tajemství…,“ nespokojeně zabručel. „Je to nesmysl, pitomost! Ať ti řeknou cokoliv, všechno to budou kecy a lež!“ Jeho pohled se vrátil k hraběnce. „Je to tak, moje krasavice?“

„Mýlíte se,“ řekla „Velké Tajemství existuje, ale je známo jen některým z nás. A to je… Je…,“ hraběnka složila ruce na hrudi. „Je to něco strašného! Pro vás jako potravu, ale ne pro nás!“

„Potrava bývá různá, madam. Je jí možné se i udávit,“ řekl magistr. „Dobře, tak jeďte! Ale bez podrazů! Aby se Deutschovi ani vlásek na hlavě nezkřivil! Pokud ano…,“ pohrozil hraběnce mečem. „Dám vám čas do oběda. Kde bych měl najít Vaši osvícenost, vím. Hotel Transylvánie, Gorki 12, že ano?“

Alžběta Bathoryová byla bledá, ale teď přímo zezelenala. Taky mě to překvapilo. Vypadá to, že magistr znal její noru!

Nicméně ji nechával z nějakých důvodů být. Třeba i on měl uzavřenou nějakou smlouvu… A nastražil to tak, aby Zabíječ Deutsch odstranil dva upíry, kteří znali Velké Tajemství. Spoléhal na to, že třetí se vyplaší až k smrti… Demoralizovaný protivník není protivník. Je to samozřejmě docela složitá kombinace, je v ní hodně neznámých, například Anna. Znám však magistrovu chytrost, takže bych ho nepodceňoval.

„Chtěl jste mě vystrašit?“ Hraběnčin hlas zakolísal. „Tak to se vám povedlo!“

„Vystrašit? Něco takového?“ pronesl magistr. „Je to něco jako pomsta. Víte, já si špatné pamatuji hodně dlouho.“

„Proč se mi mstíte? A právě teď?“

Magistr přimhouřil oči a podrbal se na pleši:

„A co to bylo za drby o mojí ženě?“

Tím jejich beseda skončila. Vlezl jsem do svého broučka a jel za Rolls Roycem do hotelu Transylvánie.

13. kapitola

Velké tajemství

Jak bylo slíbeno, snídaně se odehrávala při svíčkách, v útulných křeslech a s lahvinkou francouzského Cabernetu na stolku. Díval jsem se na víno v tenkých křišťálových pohárech.

„Je červené a ne bílé. Hraběnce se to asi líbí, protože to připomíná krev.“

Její pokoje v Transylvánii byly vybavené s vybraným přepychem. Obrazy Maneta, Toulouse-Loutreca, Degase byly určitě originály. Řezbou zdobený nábytek v gotickém stylu, vzorované parkety, mramorový krb, staré lustry a dveře s vynalézavou inkrustací. Nádherné útočiště, jen ovšem skrz naskrz načichlé upíry! Nora zaujímala celé patro, řady pokojů se táhly zleva i zprava od salonu a každý z nich měl svůj význam. Ložnice, šatna, budoár, koupelna… Co dál potřebují hrabata či hraběnky?… Nebyl to prezidentský nebo královský apartmán, prostě to bylo patro Ermitáže, nebo možná Louvru. Hotel patřil hraběnce Bathoryové, takže ho mohla zabrat i celý, od střechy až po sklepení.

V salonu, kde jsme seděli, zakrývaly okna zvenčí žaluzie a zevnitř těžké, světlo nepropouštějící závěsy. V místnosti panovalo pološero. Hraběnka očividně nemilovala sluneční svit, ani elektrické světlo. Možná to byl pozůstatek středověkých zvyků, nebo snad kvůli tomu, že při svíčkách její romantický zevnějšek vítězil. Ale možná, tohle pološero a svíčky byly svéráznou dekorací pro tohle rendezvous. Možná, že měly jen podtrhnut základ a smysl toho, co jsem měl vyslechnout. O velkých tajemstvích se nedebatuje v kuchyních ubohých slumů. Pro takové je nutné zcela jiné prostředí, třeba palác, nebo minimálně vila na Rubljevce. Třeba taková, v níž jsem si to rozdal s Rasem.

Alžběta Bathoryová upíjela víno drobnými doušky, dívala se do plamenů svíčky a mlčela. Oddávala se vzpomínkám?

Měla na co vzpomínat, když nic jiného, tak její věk přesáhl čtyři století, a to už je pořádná doba, celá historická perioda. Údaje o tom, kde se pohybovala po své zdánlivé smrti, Gilda neměla specialisti v naší firmě měli za to, že svůj titul a jméno znovu odhalila až tady v Moskvě. Legalizace! Ať ji vezme čert!

Jak říká magistr:

„Jedenadvacáté století je věkem tolerance a politické korektnosti!“

Madam postavila pohár na stolek a upřela na mě planoucí oči.

„Borgia zahynul… I Ras… Ale já je nelituji. Všechny triumviráty, které z historie znám, se velmi rychle rozpadly. Teď vládnu já. Je vám to jasné Zabíječi? Já!“

„To vám blahopřeju,“ ozval jsem se. „Takže se dostaneme do etapy perestrojky? Nová moc, nová politika a další a další?“

„Možná, Zabíječi, možná. Borgia i Ras byli příliš nadutí a arogantní, příliš netrpěliví, spojení se starými časy a ztratili pružnost. Vidím shodu mezi nimi a vašimi vůdci. S těmi, kteří vás dovedli ke katastrofě. Jsem daleko trpělivější a dávám přednost domluvě. Všichni chtějí žít, a aby mohli žít, musí jíst. Je to tak Deutschi? Když magistr bude ochoten ke kontaktům… Za předpokladu, že vy budete prostředníkem…“

„O tom pochybuji, hraběnko. Nepropadejte iluzím.“

Poprvé jsem si všiml, jak divně mluví, jasným, čistým hlasem, ale prakticky neotevírá ústa. Evidentně to bylo dáno dlouhým a úporným tréninkem. Sem tam mezi jejími karmínovými rty probleskly zuby, ale snažila se neukazovat tesáky. To je velké umění pro upíry.

„Jsem ochotná udělat první krok,“ řekla hraběnka „Nechci se vyptávat na vaše tajemství, i když jsou velmi zajímavá. Velmi velice. Dokonce i van Helsing nedokázal předstírat upíra a vám se to povedlo. Jak?“ madam udělala pauzu, jako kdyby čekala odpověď.

Nedočkala se, a tak rozčarovaně pokračovala:

„Není to zase až tak důležité. Jestli někdo vyrobil preparát… Nebo způsob…,“ upřela na mě planoucí oči. „Způsob, kterým lze přejít na druhou stranu, tak to budu jedině ráda. Víte proč?“

„Jsem jedno ucho, hraběnko.“

„Je to most mezi námi, Deutschi. Most k tomu, abychom se začali navzájem chápat,“ Alžběta Bathoryová se pousmála a bezděčně ukázala tesáky. „Teď se mohu zeptat vás, jídla Zabíječe. Líbilo se vám být upírem?“

„Chytrá mrcha! Jakoby se neptá na tajemství, ale stejně ho chce ze mě vytáhnout!“

Pokrčil jsem rameny a řekl:

„Porozumění mezi námi je v úplně jiné rovině. Preparáty k tomu nejsou potřeba.“

Myslel jsem na Annu, na moji hnědookou vědmičku, ale ona to pochopila jinak. Opřela se do křesla a vrhla na mě vítězný pohled, dotkla se tenkými bílými prsty límečku žaketu a olízla si rty jazýčkem. Co je pravda, to je pravda, byla velmi krásná. Byla to krása hada, který zhypnotizoval oběť.

„Chcete, Deutschi, abych se svlékla? Proč ne…,“ rozepnula si horní knoflíček. „Nebudete zklamaný.“

„Takové mosty si necháme na jindy,“ řekl jsem. „Teď bych prosil blíž k tématu.“

„Máme snad naspěch?“ Kdyby tam nebyly ty její tesáky, tak by byla okouzlující.

„Máme, a velmi. Magistr nám nedal tolik času. Jestli se tu v poledne objeví…“

Úsměv okamžitě zmizel. Evidentně se s magistrem setkat nechtěla

„Když k tématu, tak k tématu,“ řekla s povzdechem. „Řekněte mi, Deutschi, jste věřící?“

„Ani v nejmenším.“

„To je dobře. Budete to mít lehčí, protože to vás podrží. Nevylučuji, že to, co řeknu, nepochopíte, nebo nebudete chtít pochopit. Bude vám to znít jako vtip… Počítejte s tím, že na vtipkování nejsem naložená.“

„Ani já ne.“

Plameny svíček se najednou zatřepetaly, i když vzduch v místnosti se ani nepohnul, byl jako v rodinné hrobce. Ztuhnul jsem a na skráních mi vyvstal ledový pot.

„Proč?…,“ prolétla mi hlavou myšlenka.

Strach, ani lehké obavy, se mě nedotkly, ale najednou jsem pocítil tu hlubokou propast čtyř set let, která nás s hraběnkou dělila. Ta propast byla hluboká a temná, ale pod ní se tajily další. Byly to zmizelé životy tisíců a tisíců upírů, které se ztrácely v minulosti, možná až ke Gilgamešově sluhovi, tomu upírskému prarodičovi. Ve srovnání s tím byly čtyři stovky let muška jenom zlatá.

„Je vám známo učení o Soudném dni?“ zeptala se hraběnka „Je to velmi stará součást všech náboženství. Jednoho dne se přeruší řetězec času, mrtví vstanou z hrobů, a spolu s živými je budou soudit bohové, nebo nějaký superbůh… Všechny a všechno! Hříšníci budou odsouzeni k věčným mukám a spravedlivým se dostane ráje a blaženství.“

Mluvila a já se jí díval do tváře ozářené svícemi. Jejich plameny zesílily, takže spíš připomínaly pochodně. Ale místnost i nadále tonula v pološeru. Světlo padalo pouze na Alžbětu Bathoryovou a v jejích očích bylo možné spatřit vítězství.

„O čem to vlastně mluví?“ pomyslel jsem si. „Boží soud, hříšníci, spravedliví… Co to je za blbost?! Co to je…“

Ozval se vzdálený rachot hromu. Tma zhoustla, jen hraběnčina tvář, nádherná a strašná, se mi rýsovala před očima. Karmínové rty se pohybovaly.

„Tajemství… Veliké tajemství… To jste, Deutschi, chtěl poznat? Vy i ti, co vás poslali?… Tak poslouchejte! Poslouchejte a vězte, že v budoucnosti žádný Poslední soud nikdy nebude, nedostane se vám ani rozhřešení, ani odpuštění, ani trestu nebo blaženství. Soudný den už je za námi! Poslední soud už zasedal a vy jste odsouzeni! Všichni! Všichni do jednoho! Odsouzeni a předáni nám! Nám a vaší vlastní zlobě!“

Rachot hromu utichl a záře svící pohasla. Setřel jsem si pot z čela

„Pitomost!“ Hlas jsem měl ochraptělý. „Blbost! Lež! Výmysl! Kdyby k něčemu takovému došlo, jak bychom na to zapomněli?… Celovesmírný soud, mrtví vstávají z hrobů, Bůh, v celé své slávě a síle, sestupuje na Zemi a všichni ho vidí… Miliardy živých a desítky miliard mrtvých… Ostatně, kam se poděly všichni ti nebožtíci?“

„Soud proběhl už dávno,“ řekla hraběnka „Kdy? To nikdo neví, ale tehdy asi na Zemi nebyly miliardy lidí. Nebožtíci zůstali nebožtíky, živí živými, ale zbaveni vzpomínek na to, co se stalo. To je součástí trestu, Zabíječi.“

Alžbětina tvář byla unavená a pobledlá, jako kdyby vyslovené tajemství z ní vysálo veškerou energii. Tma v místnosti se rozpustila. V mém poháru, plném rudého vína zářily ohnivé pablesky.

„Jak to tak vidím, Deutschi, vy mi nevěříte. Ale to ani nemusíte. Vaší povinností je jen předat to, co jste slyšel, těm, kdo vás najali. A ještě jim řekněte tohle…,“ hraběnka se na okamžik zamyslela „Řekněte jim: Copak by lidičky mohli dělat takové ničemnosti a ohavnosti, kdybych neměla pravdu? Vy nás nenávidíte, říkáte, že jsme monstra proklaté Nergalovo plemeno… Ale co jste vy sami? Jenom si vzpomeňte na krvavá povstání, revoluce, teror, popravy disidentů, zničení celých národů. Jen si vzpomeňte, co se stalo nedávno, třeba na tábory ve vaší zemi, na bombu shozenou na Hirošimu, na Majdanek… Vy sami jste zabili miliony, desítky milionů! Tolik, kolik my nesníme za statisíce let! A víte co, Deutschi…,“ snížila hlas až k šepotu, „myslím si, že pro některé z vás to tajemství nebylo… Borgia přiznal, že to řekl svému otci, a jsem přesvědčená, že i další o něm věděli. Znali a ničeho se nebáli… Věděli, že žijí v epoše po Soudném dnu, že vy všichni jste prokletí… Ve dvacátém století to věděli minimálně dva… Vzpomeňte si na jejich jména a zděsíte se…“

„Dost!“ vykřikl jsem, nebo to byla bolest, která mě trhala na kusy?

Mohl jsem ji teď zabít, ale nebyla by to pomsta za Kolju Virije, ale nízká msta člověka, kterému řekli pravdu. Velmi nepříjemnou a hnusnou, ale pravdu: možná byl Soudný den jen fantazií, ale to ostatní si nevymyslela. Co bylo, to bylo! Proto jsem nechal svůj sheffield v holstru a katanu v pochvě. Prostě jsem se zvedl a vyšel ven. Pronásledoval mě hraběnčin smích.

Kolem hotelu se rozkládal park. Jedle a břízy, sosny, duby, jívy i osiky… Mezi stromy se proplétaly cestičky. Lemovaly je nádherné záhony s pivoňkami a růžemi. Po tmavém pokoji bylo sluneční světlo obzvláště zářivé, ranní vzduch chladný a svěží, vonělo to tady zemí a ostrou vůní jehličnanů. Šel jsem k autu, díval se na tu pohodu a pomyslel jsem si:

„Svět je krásný! Mohl Bůh, za předpokladu, že existuje, pohrdnout takovou krásou? Nebo jen ustoupil před nehodnými stvořeními? Vždyť jsme se nezměnili od té doby, co se konal ten proslulý den. Stále jsme lakomí a chamtiví, nemilosrdní a suroví, a je v nás příliš málo lásky. Zdá se, že jsme ještě horší, protože jsme zbohatli o znalosti, což nám dovoluje hromadit všechny možné nepotřebnosti, o jakých se nesnilo římským císařům a obchodníkům s černými otroky.

Řekla mi hraběnka pravdu? Nebo to byla důvtipná lež, která mě měla zastrašit a poplést? Gildu, církev a celé lidstvo? Nějaká teorie… Něco takového, co vymyslel Bajkalov, ale převrácené vzhůru nohama? Vždyť podle jejího postulátu byl svět i lidé předáni upírům a monstrům, která nebyla upíry, ale ještě něčím daleko strašnějším a nebezpečnějším. To, o čem mluvila hraběnka, hrůzy válek, mučení, koncentráky, popravy, to všechno pro mě bylo jenom stránkami dějin, filmovými obrázky, a proto jsem to bral jako spektakulární, i když to stálo za uvážení. Co jsem se na to nadíval! Hrůzy, které by vystačily na několik životů! Ale teprve co vidíš na vlastní oči, tak tomu věříš.“

Vzpomněl jsem si na mladého vraha Andrjuchu a mladou ženskou Ksjušu, která tak toužila po slávě, že ji neděsily ani upíří tesáky. Vzpomněl jsem si na Dávku a vypatlaná děcka, co se tam po nocích potulovala. Vzpomněl jsem si na upíří poskoky a renegáta Furseje, na mého parťáka s propíchnutým hrudníkem i na dívku roztrhanou u popelnic. Na mnohé okamžiky jsem si vzpomněl, na školku Vasilka v Izmailovu, na Společnost péče o bezdomovce, i na Půlrublíky a Hnidopichy a mrtvého Kolju Virije, masakr na skládce, který se udál dneska ráno. Ale nejvíc jsem myslel na Annu a její sestru Marii. To Bůh musí vidět, jak je to krutá historie, do níž jsem se dvakrát zamíchal. Tohle všechno jsem viděl na vlastní oči a zdravý rozum mi napovídal, že takhle to být nemá. Nesmí, jestli jsme lidi a ne zvěř! Když něco takového existuje ve skutečnosti, tak to nevylučuje, že mi řekli pravdu. Tvůrce nás odsoudil, proklel a předhodil nestvůrám, aby nás roztrhaly. Jenže těmi nestvůrami jsme my sami…!

Bylo mi tak hořko z té myšlenky, že se mi chtělo vytáhnout zbraň a vystřelit do nebes. Abych tak dal najevo tady jsem, Hospodine, slyšíš? Tady jsem já, Deutsch, boží lovec, krotitel zlých sil. Nenechávej mě v pochybnostech! Ukaž mi cestu! Dej mi sílu, abych mohl dál bojovat s upíry! Jestli pro mě nemáš dary, tak je měj alespoň pro Annu a dopřej jí trpělivost a neber jí naději! Buď k ní milostivý!

„Anno! Anno!“

Vykřikl jsem její jméno a najednou pochopil, že nepřemýšlím o tamtom, není mi z toho smutno. Jestli už Soudný den proběhl nebo ne, jestli nás Bůh opustil a dal v plen upírům a maniakům, nebo se rozhodl nás jenom vystrašit, tak mně do toho nic není! Z velkých tajemství vyplývají velké problémy, ale ty já řešit nebudu. To předám otci Kirillovi, patriarchovi, papeži, nebo třeba dalajlámovi v Tibetu! Byli zvědaví, sluhové boží, tak se to dozvědí! A pak ať oni rozhodnou, co se stalo a co ne! Moje problémy jsou daleko skromnější a ten hlavní sedí v Třetí Berenďajevské na pohovce, čeká na mě a přemýšlí o tom, jestli má žít, nebo ne… Prozatím se rozhodla žít v tomhle plačtivém údolí, je vidět, že jí je Zabíječ Deutsch drahý a nechce se jí ho opustit. Naštěstí se našla umělá krev. Bude žít na náhražce, bude skrývat svoje tajemství, a potom její trpělivost praskne a řekne:

„Zabij mě, Petře, zabij! Vždyť jsi Zabíječ!“

Tak to je můj problém. Pro někoho to může být drobnůstka, pro mě ale ne!

Zastavil jsem se a opřel čelem o sosnu, vdechl její smolnou vůni a v hlavě se mi vyjasnilo.

„Když se objeví problém, tak ho musíme vyřešit. I kdyby to mělo trvat celý život!“

Už jsem nepřemýšlel o Soudném dni, o Bohu, který nás opustil, o urážlivých řečech hraběnky. Odlepil jsem se od stromu a zamířil k broučkovi. Neušel jsem ani tři kroky a strnul uprostřed cestičky s pusou ohromením otevřenou dokořán.

Přede mnou byly dveře. Dveře v cihlové stěně, s dvěma okénky, zateplené černou koženkou, s blýskající se mosaznou klikou. Dveře trčely mezi dvěma břízkami a přímo za nimi rostl vysoký javor, který celým svým vzhledem naznačoval:

„Nevěř tomu, co vidíš! Je to jenom tvoje představa, nebo pitomá dekorace.“

To zrovna! Věděl jsem, moc dobře jsem si pamatoval, co je za těmi dveřmi! Nepříliš široká místnost, která se jakoby táhne do nekonečna. Klenutý strop s lampami, stěny obložené dubovým dřevem a podél nich regály, vitríny, police a truhly… Skladiště podivných předmětů, Hospodinův lazaret, jak řekl Stěpan… Tajný sklad, kterému vládne anděl! Nebo to není anděl, ale nějaká entita záhadný vesmírný skladník, který ví daleko lépe než návštěvníci, co potřebují, ne co potřebují, ale co musí mít za každou cenu!

Přelud skříněk z palisandru se přede mnou zavlnil. Zásuvky nabité kosmetikou a všelijakými lektvary, lahvičky, krabičky, flakonky, vůně růží, jasmínu, šeříku… Masti a tinktury, prášky a tabletky, různobarevné tablety, které jsem tam viděl minule… Modré, žluté, zelené, kulaté, zářící víc než diamanty. Ten kouzelný lék, který přinesl Stěpan… Co tam ještě bylo? Co pro mě přichystal vesmírný skladník tentokrát?!…

Lupara, která visela pod pláštěm, se najednou zahřála. Přinutila mě bezděčně se zachvět. Nespouštěl jsem oči ze dveří a zamířil k nim. Usmíval jsem se:

„Třeba už Soudný den proběhl, není s námi žádný Ježíš, Alláh ani jiné božstvo, ale Obchůdek tu je! Je tady!“

Dveře se otevřely a já vešel.

5. mezihra

Fragment poznámky

Orgán VNPO[13] ruské pravoslavné strany

… hnusné a pomlouvačné fámy. Opakujeme: jsou to pomluvy, které šíří bezbožníci, nepřátelé církve Kristovy a jakékoli jiné víry, kteréhokoli vyznání. Tvrdí, že za posledních čtrnáct dní řada vyšších hierarchů spáchala sebevraždu, i když takový akt je hříchem z pohledu kterékoli ze tří základních světových církví. Jmenují mezi těmi hierarchy dalajlámu, několik muftíů, řadu vysokých hodnostářů katolické, pravoslavné i protestantské církve a dokonce i Jeho Svatost papeže! To je hnusná lež laciných bulvárních žurnalistů, kteří se honí pouze za senzacemi! Ve skutečnosti Jeho Svatost papež, který byl v požehnaném věku…

Kuba, láska má

I řekl Satan:

„Stvořím monstra, která budou drásat rod lidský po věky věkův, pít krev mužů, i žen, i dětí. Nebudou nikoho šetřit! Budou dlouhověcí, krutí, nemilosrdní, silní, nezranitelní, zákeřní a prohnaní, takže s nimi nedokáže bojovat žádný ze synů Adamových.“

Hospodin se ušklíbl a pravil, že na každou prohnanou prdel se najde bota, která ji trefí.

Bible, kniha Šalamounových podobenství

1. kapitola

Internacionální povinnost

Letadlo přistálo na havanském letišti v noci, ve tři dvanáct místního času. Byl to speciální let a kromě nás s Annou bylo v prostorné kabině jenom asi dvacet pasažérů, kteří přiletěli na ostrov svobody za byznysem, nebo možná ulovit mečouna, či jinou potvoru karibského moře. Ani jsem nestačil mrknout a poslední spolucestující zmizel v otevřených dveřích letadla.

Anna spala pohodlně stulená v měkkém křesle. Vzal jsem ji na ruce, hedvábné vlasy mě lechtaly za uchem, krk mi ovíval její teplý dech. Políbil jsem ji na nos a potom na tvář. Moje žena se neprobudila. Zamířil jsem k východu, kde na nás s úsměvem čekala stevardka. Dívala se na mě a na Annu tak, jak se obvykle dívají na novomanžele – dojatě a s trochou závisti. Kývl jsem jí a sešel po schůdcích na zem.

Vzduch byl hutný, vlhký a horký. Nemohl jsem uvěřit, že v Moskvě je květen a stromy se teprve začínají zelenat. Podle našich severských měr bylo teď na Kubě parné léto a hvězdy byly ohromné a zářivé. Vonělo moře, rozpálené kameny a asfalt pod nohama chytal podrážky bot. Bezděčně mě napadlo, že svoji uniformu jsem si vzal zbytečně, v černém plášti se tady chodit nedá.

U letadla na nás čekala dvojice: nevelký, podsaditý muž s mohutným knírem a mladý mulat, krasavec.

„Plukovník Alessandro Cortes,“ představil se kníráč perfektně rusky.

Pak kývl směrem k mulatovi:

„Kapitán Miguel Arruba, můj pomocník a zástupce. Vy jste kompaněro Deutsch?“

„Petr Deutsch,“ potvrdil jsem jeho dohad.

Cortés přejel pozorným pohledem Annu. Knír se mu pohnul.

„Seňorita je vaše sekretářka?“

„Seňora je moje žena a pomocnice,“ suše jsem odvětil.

Kapitán Arruba také zíral na Annu a protože neměl knír, pohyboval ušima. Možná to znamenalo krajní stupeň vzrušení. Chápal jsem je, bylo na co se podívat. Annina sukně byla krátká a topík ještě kratší.

„Žena… Bueno[14], done Pedro! Prosím, do auta,“ pronesl plukovník se sotva znatelným akcentem.

Zamířili jsme k otevřenému jeepu. Z letadla už vykládali naše zavazadla, truhlu s mým vybavením a tři obrovské kufry s Anniným oblečením. Arruba si sedl za volant, já, s Annou na klíně, vedle něj a kníratý plukovník se vmáčkl dozadu mezi truhlu a kufry. Slyšel jsem, jak heká a vrtí se, aby se pokusil líp se uvelebit.

Jeep se pohnul, ale ne k letištní budově, jejíž okna zářila na kraji ranveje, ale přímo na opačnou stranu. Zdálo se, že nám nikdo nebude kontrolovat pasy, pleskat do nich razítka a rýt se v kufrech. Předpokládal jsem, že celní kontrola nepatří mezi pojmy kubánské pohostinnosti. Bylo to lepší, když jsem si vzpomněl na obsah mé truhlice.

„Jedeme do hotelu?“ zeptal jsem se.

„Ne, done Pedro, k vrtulníku,“ zafuněl za mými zády Cortes. „Jste unavený? Chce se vám spát?“

„Jsem Zabíječ a potřebuji spát tak tři čtyři hodiny denně a vyspal jsem se v letadle.“

„Ale seňora, vaše žena…“

„Done Alexi… Mohu vám tak říkat?“

„Samozřejmě, konpaněro.“

„Nemusíte se o ni bát, done Alexi. Dokáže spát, dokonce i když stojí na hlavě.“

Mlčení. Potom se plukovník zeptal:

„To je takový ruský vtip? Pochopte, done Pedro, studoval jsem kdysi v Moskvě na Akademii a rusky mluvím stejně jako vlastním jazykem. Avšak některé projevy vašeho humoru…“

„To není vtip, to je pravda,“ odpověděl jsem. „Mojí ženě je dvacet dva let a spánek v mládí je pevný a hluboký.“

Abych pravdu řekl, trochu jsem si zalhal. Moje Anna je bývalý upír, jedna z mála na naší planetě, která se dokázala z vampýrizmu vyléčit. Tou nejzázračnější cestou, to musím uznat. Když jsem naposledy navštívil Obchůdek, podaroval mě pěti modrými pilulkami. Už jedna stačila aby se z Anny stal normální člověk. Bez problémů se to však neobešlo. Teď spí tak pevně, že by ji nevzbudilo, ani kdyby jí u ucha stříleli z pušky, a jí daleko víc než kdy před tím.

Zastavili jsme u vrtulníku. Byl to stařičký sovětský Mi-8 pomalovaný žlutozelenými pruhy. Kolem něj se hemžili svalnatí maníci v helmách a kamuflážních uniformách. Nakládali nějaké bedýnky a balíky. Miguel Arruba na ně zařval, tři vojáci se chopili mé truhly a Anniných kufrů a odnesli je do kabiny. Následoval jsem je a usedl za křeslo pilota. Annu jsem stále nesl na rukách, bylo příjemné cítit váhu jejího těla, vdechovat její vůni a cítit, jak mi prameny jejích vlasů kloužou po skráni.

Plukovník sebou pleskl na vedlejší křeslo. Kapitán Arruba a jeho vojáci se rozesazovali za mými zády. Otočil jsem se a přepočítal je. Byl jich rovný tucet, všichni s kalašnikovy a granátomety. Kromě toho měli dlouhé, mírně zahnuté meče, kterým se ve zdejším kraji říká mačety. Zřejmě jsou to protřelí chlapíci, sem tam někdo měl jizvu na tváři nebo mu scházel prst. Ale, samozřejmě, s upíry zkušenosti neměli žádné.

Cortes, když si všiml, že si je prohlížím, řekl:

„Družstvo osobní gardy komandanteho. Doprovázejí nás jako bojová podpora.“

„Kompaněros veteranos,“ dodal Arruba. Vrtulník vzlétl, udělal kruh a zamířil na jihovýchod. Světla Havany pod námi zazářila a zmizela

„Buď sbohem, moře,“ řekl jsem si. „Sbohem slunečné pláže, příjemné hotely, restaurace, avenidy s palmami a tanec za měsíčního svitu. Buďte sbohem, siesty, karnevaly, urostlé mulatky tančící ohnivé tance! Anna bude hodně rozčarovaná. Bude mít proč! Tři kufry oblečení. Mám dojem, že si s sebou dokonce vzala přehoz z norkové kožešiny… A proč?…“

Mimochodem, co se týče mulatek. Na Kubu jsem chtěl letět sám, jenže Anna mě nepustila. Jsme tři roky šťastně svoji. Myslel jsem si, že už si zvykla že práce je práce a je zbytečné dělat stíhačku. Navíc je to nebezpečné. Tím spíš, že má svoji práci, přednášky, cvičení, semináře, ročníkové práce, a tak dále. Prostě všechno, co má na triku studentka filoložka. Co se ale týče Kuby, tak se zaťala jako vrtačka do zdi. Zeď, to jsem já… No a začala do mě vrtat. Připravuji si svoji truhlu a moje vlaštovička si dala ruce v bok, nožkou se o ni opřela a pravila:

„Sám nepojedeš! Taky chci jet do zahraničí.“

„Až se vrátím, tak zajedeme do Paříže nebo Londýna,“ odvětil jsem jí.

„Na co je mi Paříž nebo Londýn! Moje specializace je španělská filologie!“

„No dobře, tak se vypravíme do Španělska. Do Madridu, Toleda, nebo Sevilly. Na pláže Costa Bravo. Zajedeme si do Malagy, do Grenady nebo Cadizu. Budeme pít jerez a tančit až do úpadu.“

„S tebou si tak zatancuju! Kromě toho jsme ve Španělsku byli už dvakrát!“

„No a co, sluníčko moje? Tak tam pojedeme potřetí,“ povídám a ukládám sheffielda do truhly. „Španělsko není nějaká Francie nebo Švýcarsko. To je království! Monarchie si člověk musí vážit, už jich tak moc na Zemi nezůstalo. Kromě toho jsme v Cadizu a Grenadě nebyli. Z Cadizu pochází samotný Kryštof Kolumbus…“

Dupla si!

„Nic nechápeš, Petře! Chci teďka do Latinské Ameriky! I když to není Brazílie nebo Argentina, tak alespoň na Kubu! Tam je taky dobře – palmy, oceán, pláže se zlatým pískem,“ najednou měla v očích takový toužebný výraz. „Navíc karnevaly, mulati v bílých kalhotách, čokoládové mulatky… Jsi pohledný mužský a samotného tě k nim nepustím!“

„Tak je to! Žárlíš. Mimochodem, musím tě upozornit, že na Kubě je reálný socializmus, takže mulati se tam možná dochovali, ale čokoládové mulatky nikoli.“

„Kam by se poděly, drahý?“

„No, to nevím… Pracují tam, kde jim přikážou… Jako číšnice, štukatérky, krejčové… Slouží u policie… Takže všechny mají co na práci.“

„Stejně tě nepustím!“ A v tom okamžiku předložila poslední argument: „Kdo ti tam bude překládat? Ze španělštiny znáš akorát dvě slova: No pasaran![15]“

Prostě a jednoduše mě ukecala. Sbalila si tři kufry s oblečením. Toalety, sedmero plavek, večerní šaty, koktejlky, šortky, topy, sarongy, sluneční brýle, boty, klobouky, sandály… No, ať má moje milá radost, jen když mi krev nepije! Vždyť se něco takového stalo, tedy v počátcích naší známosti.

Vrtulník skřehotal a letěl nad tmavými palmovými lesíky, silnicemi s osamělými automobily i nad spícími městečky. Gardisti pospávali na půl oka, čímž potvrzovali můj názor, že jsou to chlapi zkušení, kteří znají přísloví: Voják spí, ale služba běží dál. Prohlížel jsem si je a došlo mi, že Kubánci patří ke třem druhům – jsou bílí, černí a čokoládoví. Ale žádné čokoládové bonbónky, to patří jenom mladým ženám a dívkám.

„Kam vlastně letíme, done Alexi?“ zeptal jsem se, abych přerušil mlčení.

„Do Camanayagusu,“ řekl plukovník. „Městečko v předhůří Sierra Grande Ochovalco. Tam je vojenské letiště. Dál už pojedeme jeepy.“

„Dál… To znamená kam?“

„K místu událostí,“ vytáhl mapu a rozložil ji na kolenou. „Tadyhle je Camanayagus, jedenáct kilometrů od něj je Karimba. Tam byla objevena hrobka.“

„Hrobka?“

„Starodávné pohřebiště,“ ozval se kapitán Arruba.

Rusky mluvil se silným přízvukem.

„Tomu bych rozuměl,“ řekl jsem. „Potřeboval bych se podívat na tu hrobku a okolní krajinu.“

„Našel ji don Luis Baryega, profesor archeologie. Před čtyřmi měsíci,“ pokračoval Cortes. „Teď pracuje v Karimbě. Hledá… Jak se to… Artefakty rané španělské vlády ze šestnáctého století. Ukáže vám tu hrobku. Naštěstí Baryega zůstal naživu. Ale už po několika dnech se objevily první oběti.“

„To je jasné, že se objevily,“ zamyslel jsem se a kývl hlavou.

„Od tohoto okamžiku prosím o podrobnější výklad, plukovníku. Jaké oběti? Kde je našli? V jakém stavu?“

„V zásadě to byli obyvatelé vesnic z okolí Karimby. Sedm žen a výrostků, dva muži. Všem to rozervalo hrdlo nebo měli stopy zubů na krku. Mysleli jsme si…,“ Cortes zmlkl, jako kdyby upadl do rozpaků.

„Zajímají mě jakékoli vaše hypotézy, done Alexi,“ řekl jsem. „V mojí práci neexistují maličkosti.“

„Bueno! Samozřejmě, vy to víte líp, done Pedro,“ plukovník si zamyšleně nakroutil knír. „Ty vesnice leží v horách, místa jsou to poměrně pustá… Mysleli jsme si, že to je třeba zdivočelý pes… Ani ne tak vlčák nebo rotvajler, ale třeba mastino… Ale ovčáci v těch místech mají obyčejné psy, drobnou rasu. Navíc ty rány se psímu kousnutí nepodobaly, byly příliš, jak bych to tak řekl, pečlivé. Takže se objevila další hypotéza… Hmmm… Politického ražení… Pletichy amerických imperialistů, chápete? Předpokládejme, že chtějí zastrašit obyvatelstvo, destabilizovat situaci… Posílají sem z Floridy renegáty a ti…“

„Bylo by lepší vyděsit lidi ve větších městech,“ oponoval jsem. „Například v Havaně a ne v málo osídlených horách.“

„Také jsme došli k tomuto závěru,“ pronesl plukovník. „Promysleli jsme to… E-e-e… Uvážlivě, a rozhodli jsme se, že tady řádí tuko-tuko… To znamená čarodějové. No, víte, kult woo-doo, krvavé orgie, zombie a podobně.“

Pokrčil jsem čelo a úkosem se podíval na svoji milovanou ženu. Spala jako mimino, tudíž jsem to s ní nemohl prokonzultovat.

„Woo-doo…,“ zabrumlal jsem. „Mám pocit, že to je na Haiti a ne u vás.“

„Tak, tak, na Haiti,“ potvrdil za mými zády kapitán Arruba „Ale Haiti je kousek, jenom za průlivem. Tak osm deset kilometrů od nás. Oni k nám protékat… Nebo prosakovat?“

„Stává se to, stává,“ potvrdil Cortes. „Ale na východ, na pobřeží Guantanamo a ne do oblasti Las Villas, kde leží Karimba. To je centrální provincie a sem se nedostanou. Lovíme je a věšíme.“

„To je vynikající řešení sporných otázek,“ souhlasil jsem. „Takže tuhle hypotézu jste taky zavrhli…“

„Potom začali mizet muži, mladí, silní a zdraví… Jejich těla se nenašla zato počet zmizelých prudce narostl a kalamitní oblast se velmi rozšířila,“ plukovník ji ukázal na mapě, „od Karimby přes Tabajo-Ninja do Las Tomados. Dokonce i do San Cristobalu del Apakundo.“

„U Apakundo…,“ začal kapitán, ale plukovník na něj vrhl hrozivý pohled a Arruba zmlkl.

„Něco mi pánové zamlčují,“ domyslel jsem si.

Zamračil jsem se a podíval se na mapu. Přede mnou ležela celá Kuba. Není to až tak malý stát, i když je menší než Velká Británie. Není to legrace, vždyť má na délku víc jak tisíc dvě stě kilometrů! Její šířka v některých místech, přesahuje i sto kilometrů. Je tady všechno – hory, města bažiny, džungle, řeky, pláně i kopce… Plus šachty po našich raketách, rum, tabák a mulati. Ti, pravda nemají na sobě bílé kalhoty, ale maskáče.

Co se však na Kubě nevyskytovalo, byli upíři. Samozřejmě, že tu byli, ale bylo jich velmi málo, prvotních tak desítka navíc poměrně nízkého stupně, a sotva jedna, dvě stovky iniciantů. Upíři se rozmnožují v demokracii a socializmus, zvlášť v podobě proletářské diktatury, jejich rozmnožování příliš neumožňuje. Stačí jen malé podezření a hned jsi postavený ke stěně. To jsem neřekl já, to je mínění Magistra. Náš šéf je moudrý člověk, který toho viděl až až. V totalitárních režimech je všechno pod kontrolou a každá podivnost nebo zvláštnost vám dává poměrně velkou šanci ocitnout se u zdi před hlavněmi pušek. Nebo v uranových dolech, při kácení lesů či na třtinových plantážích… Takže za vlády komandante je upírů na Kubě velmi málo. A když tu nejsou, tak místní gardisti nevědí, jak s nimi zacházet.

Zato u nás máme zkušeností až až! Kdybychom je raději neměli…

Kubánci se nejdřív obrátili na policii, tedy na mravnostní policii. Tam jim to spočítali. A ještě jak! Pravili jim, že musí zaplatit pětkrát tolik, co v Rusku, neboť nyní je komerční doba, a žádné kuře nehrabe zadarmo. Nepotřebujeme váš rum, ani cukr, ani tabák. Všechno se bude platit v tvrdé valutě a bylo by vhodné neprovádět to převody z banky do banky, ale přímo do generálských kapes. Magistr se o tom dozvěděl a setkal se s kubánským vyslancem. Setkal se, pohovořili spolu, a proto jsme s Annou tady my, letíme nad Kubou do Camanayagusu, což je v předhůří Sierra Grande Ochovalco…

Magistr mi řekl:

„Je to internacionální povinnost! Je to chlap, který se drží tvrdých pojmů! Neřeknu, že těch předchozích, socialistických, ale právě tvrdých. Ostatně, dá se to vyjádřit třeba jako ušlechtilých… Nebo je to hrdost, co mi to našeptává? Když může Rusko pomoct, tak to musí udělat, aniž by za to vyžadovalo peníze, koncese nebo něco jiného. Dobro se vždycky započítá a vrátí se zpátky.“

„Dobře, začali mizet muži… Mladí, silní a zdraví…,“ zopakoval jsem. „A pravděpodobně některého z nich vbrzku načapali nad obětí a zjistili, čím se baví. Vyděsili se a rozhodli se ho zabít. Tak nějak to bylo?!“

Kapitán Arruba udiveně pozdvihl obočí a plukovník se zatahal za knír.

„Si, done Pedro… Odkud to víte?“

„Praxe a zkušenost!“ vysvětlil jsem jim. „Je to standardní situace. Prvotní upír se nacucal krví, zesílil a začal plodit inicianty. Každý z nich potřebuje svoji bandu, klan, ochranku, sluhy, poskoky a vybírá si k tomu lidi silnější a zdravé… Ty zrůdy, dřív nebo později, začnou mít hlad, takže potřebují krev. No a dřív nebo později je někdo přistihne… Kdo?“

„Pracovník z místního kamenolomu, dvacetiletý kluk,“ řekl Cortes. „Lidi ho viděli, jak vysává krev z ženy. Tady mnoho lidí má pušky… Začali střílet, udělali z něj řešeto, ale on zdrhl do hor s desítkou kulí v těle. Tehdy se zjistilo, co je zač…,“ plukovník se hořce usmál. „Kulky nestačí, je potřeba osikový kůl! Jenže osika u nás neroste!“

„To jsou předsudky,“ ozval jsem se. „Žádná osika, česnek a podobné jiné pitomosti, done Alexi. Musí se střílet výbušnými kulemi do hlavy, aby z nich mozek vyletěl jako fontána. Do těla je to úplně zbytečné, jejich regenerace je šílená. Plus síla a rychlost… Nesmí se pustit příliš blízko, roztrhají vás na kusy.“

Chvíli si plukovník a kapitán moje slova promýšleli, a potom Arruba pronesl:

„Já instruktovat lidi, naše gvardios muchachos[16]. Výbušné kulky nějaké najdeme.“

„Vaše zbraně mají příliš malý kalibr,“ řekl jsem. „Je lepší střílet z podvěšených granátometů.“

„Budeme s tím počítat.“

Letěli jsme už dvě hodiny a nad ostrovem svobody začínalo svítat. V těchto šířkách přichází úsvit bleskově: hvězdy poblednou a zmizí, nad obzorem se objevil okraj slunečního disku. Bezoblačné nebe nabralo barvu tyrkysu. Modro nahoře, zeleň dole… Nevysoké kopce, koruny stromů, houštiny, pole, bouřlivě tekoucí říčka… Moře jsem neviděl, leželo asi čtyřicet kilometrů jižně a osmdesát kilometrů severně. Mimochodem na východě a na západě bylo taky. Přece jenom to byl ostrov! Ať se člověk hne kam chce, všude je slaná voda

„Blížíme se ke Cumanayagusu,“ řekl Alejandro Cortes.

Z výšky městečko vypadalo jako roztroušené bílé kostky na říčním břehu. Obklopovaly ho plantáže cukrové třtiny s už klíčícími rostlinkami. Sem tam z té zeleně trčely střechy velkých stodol. Nehledě na časné ráno, tu a tam pobíhaly drobounké lidské postavičky, a nad komíny domů se vinul kouř. K severu od městečka krajina stoupala a na obzoru se tyčily hory obalené zelení.

Vrtulník přistával, drclo to s ním, a Anniny oči se pootevřely. Rád se dívám, jak se probouzí – rty jakoby posílají vzdušný polibek a zornice má jako zlatistý achát. Přesvědčil jsem se, že se na nás Cortes nedívá, a políbil jsem ji za ouško. Pošeptal jsem:

„Už jsme doletěli, vlaštovičko.“

Hukot motoru utichl a dveře se otevřely. Gardisti začali vylézat z kabiny. Anna zívla a protáhla se.

„Už jsme v Havaně, drahý?“

„Jsme na Kubě,“ odpověděl jsem diplomaticky. „Třeba bys mohla slézt z mých kolen? Docela jsi mi je přeseděla.“

Anna se nadzdvihla a pohledem přelétla kabinu.

„Seš si jistý, že je všechno v pořádku? Mám pocit, že jsme letěli jiným letadlem a s úplně jinými lidmi.“

Gardisti začali vykládat vrtulník, tahali ven pytle a dlouhé bedny v nichž rachotilo železo. Kapitán Miguel Arruba tomu velel, plukovník Alejandro Cortes na kohosi mával rukama, možná na řidiče jeepů, které mířily k místu přistání. Letiště nebylo veliké, z jedné strany, hned za ním, začínalo městečko, z druhé to byla pustina porostlá kaktusy. Každý z nich měl listy ve tvaru lopaty a byly porostlé ostny.

„Zaspala jsi přestup,“ řekl jsem Anně. „Půjdeme? Čekají na nás.“

Vylezl jsem ven a pomohl jí vystoupit.

„Kde je Havana?“ zeptala se a rozhlížela se kolem. „Kde jsou pláže a hotely? Kde jsou muzea a paláce? A nakonec, kde jsou palmy?“

„Palmy tu nejsou, zato kaktusů hromada,“ mávl jsem směrem k pustině. „Bude ti to vyhovovat?“

Jakmile jsme vystoupili, práce se zastavila. Všech dvanáct gardistů a pětice řidičů stálo s otevřenými ústy, málem jim odkapávaly sliny… Zírali na Annu. Kapitán zařval na podřízené a pak, společně s plukovníkem, zamířili k nám a odclonili tak Annu před hladovými pohledy.

„Dovolte mi, abych vám představil seňoru Annu Deusch,“ řekl jsem. „Mimochodem, mluví výborně španělsky.“

„To je dobře, dokonce výborně,“ poznamenal Cortes a nakrucoval si pyšný knír.

V tom okamžiku zaskřehotaly tři kulomety, až nám zalehlo v uších. Španělština se od ruštiny liší tím, že se jí dá mluvit rychle. Rychle, rychleji a nejrychleji! Rapido[17]! Rapido! Při tom je nutné rozmachovat se rukama usmívat se, uklánět a poškubávat celým tělem. Čekat na to, až společník dokončí větu, není nutné, všichni brebentí současně a perfektně si navzájem rozumějí. Ruština je mohutná a plynulá, jako tok Volhy, zatímco španělština je bleskurychlá, jako bouřlivý tok Quadalqivíru. A právě tak nepochopitelný. Všechno, co jsem dokázal zachytit, bylo bella donna. Měl jsem dojem, že kapitána a plukovníka uchvátil zevnějšek mé ženy.

Zrůžovělá Anna se ke mě obrátila:

„Velmi milí caballeros! I don Alejandro, i don Miguel! Víš, radí mi, abych se převlékla,“ Anna popotáhla nahoru vršek svého topiku. „Říkají, že cubanos v této provincii nejsou zvyklí na minisukně. Dokonce existuje výnos commandante, který povoluje jejich nošení jenom v lázeňské zóně. Kde jsme teď?“

„Jsme tam, kde se nosí pevné boty a polní uniformy,“ řekl jsem. „Míříme do hor a tam, přísahám na hlavu Drakuly, je plno hadů a škorpiónů.“

„Takže se mám převléct?“

Anna se otočila a zamířila k vrtulníku, ale Cortes ji chytil za loket galantně ji políbil ruku.

„Seňora nemusí spěchat. Teď pojedeme do Karimby a seňora se může převléct v hotelu. Dokonce se tam může i vysprchovat.“

Anna blahosklonně přikývla. Rozsadili jsme se v autech a vydali se na cestu.

2. kapitola

Hrobka

Karimba ležela na úbočí hory, na obou březích poměrně bouřlivě tekoucího potoka. Městečko bylo asi desetkrát menší než Cumanayagus, spíš to nebylo ani městečko, ale vesnička v předhůří. Nicméně mělo náměstí s pěti kamennými budovami – kostelem, policejní stanicí, magistrátem, poštou a tavernou. Hotel s pyšným názvem Piazza Espaniola se rozkládal nad tavernou a obsahoval celé čtyři pokoje. V tom nejlepším, se sprchou a s proleželou postelí King Size, jsme se usídlili my s Annou. Ve dvou dalších plukovník a kapitán. Ve čtvrtém bydlel don Luis Barriega archeolog z Havany, s nímž jsme se teprve měli seznámit. Naši gardisti se usídlili na policejní stanici a na poště.

Rozbalili jsme a dali se do pořádku. Umyli jsme se, ale sprchovat jsme se nesprchovali, protože netekla teplá voda. Oholil jsem se, Anna na sebe natáhla džíny a skromnou halenku. Potom jsme sešli dolů, abychom se nasnídali. Vývěska nad hospůdkou hlásala Paella, myslel jsem si, že je to něžné ženské jméno. Podle Anny to však bylo jakési místní jídlo, buď rýže se zeleninou, nebo s treskami, eventuelně s krakaticemi. Nejsem vybíravý v jídle, ale chutě mám konzervativní, proto jsem si vybral míchaná vajíčka. Anna cosi zaštěbetala španělsky. Přinesli jí tenké placky namazané červenou omáčkou a cosi, co se podobalo zkvašenému ananasu.

Jídlo podávala černooká seňora, nebyla to čokoládová mulatka, ale běloška jižansky opálená. Mravy tady byly prosté: pokaždé, když přinesla talířek s jídlem, se u nás zdržela tři čtyři minuty, aby si popovídala s mojí ženou. Soudě podle gest, tématem besedy byla dlouhá sukně černooké a její srovnání s džínami mojí ženy. Mlčky jsem pojídal praženici a byl jsem neskonale šťastný. Anna, vlaštovička moje, se stala ženou, opravdovým člověkem. Kým byla před tím, bylo lepší nevzpomínat… Blahoslavený Obchůdek. Blahoslavené jeho dary, kouzelné pilulky!

Dostal jsem tehdy lahvičku s pěticí modrých hrášků. Jeden byl pro Annu, další pro magistrovu ženu, která podle šéfa také takový kouzelný lék potřebovala. Tři mi ještě zůstaly. Hlídal jsem je jako oko v hlavě a vždycky jsem je měl u sebe. Život je podivuhodná věc! Aby se člověk změnil v upíra, na to není potřeba vynaložit žádné velké úsilí. To proběhne samo sebou s darebáky a všiváky a taky s těmi, které iniciuje prvotní, ať už násilím, podvodem nebo na jejich vlastní přání. Opačný proces je nemožný. To tvrdí všechny autority, od svatého Juliána až po Richarda Speera. Dokonce i v Astrálním kodexu Lev Bajkalov jednoznačně tvrdí, že zpětný proces je nemožný. Také jsme si to mysleli. My, to znamená gilda Zabíječů, od magistra Michaila Sergejeviče až po posledního učedníka. Kdo by to měl vědět líp než my!?

Stávají se však na světě zázraky, občas se stanou věci neskutečné… Například moje Anička… Sedí tady, štěbetá, směje se, jí svůj zkvašený ananas a zalévá to kávou. Jenom někdy, v noci, v extázi, cítím, jak se mi její zoubky zarývají do krku… Ale jsou to zoubky a ne tesáky!

Přidali se k nám kapitán s plukovníkem. S nimi přišel vysoký, postarší seňor, hubený a spálený sluncem, s dlouhým nosem vpadlými tvářemi a řídkými vlasy. Úplný don Quiote, jenom lavór na hlavě mu chyběl. V zubech svíral doutník, tlustý na dva prsty. Obklopoval ho dým jako staříka Chottabyče, který právě vylezl z konvice. Velmi barvitá osobnost! I když už nebyl nejmladší, stejně se díval jako orel!

„Profesor don Luis Barriega,“ představil ho Cortes. „Archeolog a spolupracovník havanské univerzity a Národního muzea. Seňor Luis našel tu hrobku.“

Potřásli jsme si rukama a trojice mužů si přisedla k našemu stolu. Barriega vytáhl doutník z úst a zahlaholil zvučným basem:

„Neovládám ruštinu, mládeži. Jak se budeme bavit? Anglicky, francouzsky, německy nebo španělsky? V zásobě mám ještě švédštinu, italštinu, latinu nebo řečtinu.“

Začal mluvit anglicky a musím přiznat, že jsem ho chápal asi tak z poloviny. Anna se odtrhla od svého ananasu a vypálila ze sebe slova rychlostí protiletadlového kulometu. Vyhovovaly jí všechny jazyky kromě řečtiny a švédštiny.

„Je chvályhodné, že tak mladá dáma je už polyglot,“ začal se usmívat Barriega a podíval se na mě.

Pohled měl ostrý jako břitva.

„Done Pedro, vy jste historik, nebo filolog?“

„Ne. Moje specializace je úplně jiná.“

„Don Pedro je specialista na upíry!“ pospíšil si dodat Cortes.

Archeolog udiveně zamrkal.

„V jakém smyslu, dovolte mi se zeptat?“

„V povýtce praktickém,“ odpověděl jsem a přejel prstem po krku.

„Ach tak… Hm…,“ don Luis potáhl z doutníku a vypustil oblak dýmu. „Chcete, amigo[18], abych vás doprovodil k pohřebišti?“

„Nejen doprovodil, ale také pověděl o všech svých nálezech. A to co nejpodrobněji.“

Mluvit anglicky nebylo pro mě nejjednodušší, ale Anna mi to nejnutnější napovídala občas vsunula do mé angličtiny nějaké to slůvko španělsky. Mám to doma zlatíčko! Nebylo zbytečné, že jsem ji vzal s sebou.

„Víte, done Pedro,“ pronesl Barriega, „do těch míst už nechodím. Pastevci, vesničané i lovci se těm místům vyhýbají. Je to nebezpečné, příteli, nebezpečné… Jak pro mě, tak i pro vás, právě tak jako pro vaši překrásnou ženu. Tam v okolí… Hm… se objevily podivné existence… Nejsou to banditi, nicméně… No, když jste jednou přes ně expert, tak víte, jak je nazvat.“

„Půjde s námi oddíl komandos,“ vmísil se do rozhovoru plukovník Cortes. „Osobně vám zaručuji…“

„Komandos nejsou potřeba,“ zavrtěl jsem hlavou. „Půjdeme ve trojici – don Luis, já a moje žena. Jestli se chcete, done Alexi, připojit, nemám výhrady. Ale naše expedice musí být malá. Ti, které hledáme, jsou velmi opatrní a já bych je nechtěl vyplašit.“

„Nicméně…,“ začal Cortes, ale já jsem ho poplácal po rameni.

„Nemějte strach. Bude s námi moje lupara.“

„Lupara?“ Na plukovníkově čele se objevily vrásky. „To ruské slovo nechápu!“

„Zbraň se zkrácenou pažbou od firmy Sheffield,“ vysvětlila mu Anna a dodala s úsměvem: „S kulkami dumdum. Zastaví slona v běhu.“

Všem Kubáncům vylezlo obočí na vrch hlavy. Potom se Barriega přeptal:

„Mladá dáma z něj také střílí?“

„Ne, profesore! Mám takový nožíček, asi takový,“ Anna roztáhla ruce asi na půl metru. „Japonská katana z vynikající oceli. Dostala jsem to od muže jako svatební dárek.“

„Panna Maria! Proč?!“ vykřikl plukovník.

„Abych mohla bránit svoji dívčí čest!“ vysvětlila mu Anna a vrátila se ke svému ananasu.

Na minutu se rozhostilo ticho. Hospůdka byla v tuto ranní hodinu pustá, náměstí bylo také vylidněné, jen u policejní stanice postával strážný v uniformě. Černooká seňora přinesla kávu, prohodila několik slov s Annou, pak si sedla do chládku u baru a s neskrývaným zájmem sledovala naši společnost. Stolek, u něhož jsme seděli, a několik dalších bylo vyneseno z místnosti na ulici a jen pruhovaný slunečník nás chránil před slunečními paprsky. Na náměstí poletoval bělavý prach zvedaný větříkem, u plotu kostela rostly rozložité stromy, které obklopovaly dřevěné lešení nejasného účelu. Hned vedle magistrátu stála řada bicyklů, zřejmě dopravní prostředek místních úředníků. Obytné domy, obklopující náměstí jako prsten, zakrývaly výhled na třtinové plantáže a nepříliš širokou bouřlivou říčku. Na severu byly vidět hory, jejichž šedohnědá úbočí krášlila bujná zeleň. Hory se mi vůbec nelíbily. Představoval jsem si kamení, suť, labyrint rozsedlin a soutěsek, stezičky přístupné jenom kozám a všechny další příjemnosti.

Don Luis rozdrtil oharek v popelníku.

„Dohodnuto, amigos, odvedu vás k hrobce! Čeho bychom se báli, když mladá seňorita má svůj nožík?“ Archeolog vytáhl další doutník, prohlédl si ho, čichnul k němu a zasunul si ho do náprsní kapsy. „Jdeme na to hned. Jenom si vezmu krumpáč a nějaké nástroje.“

„Domluveno,“ dopil jsem kávu a vstal. „Done Alexi, jdete s námi?“

„Samozřejmě. Přistavím auto.“

Cortes šel pro jeep a my s Annou jsme vystoupali do našeho pokoje ke třem kufrům a jedné truhle. Odložil jsem černý plášť, protože jsem se rozhodl, že na to, abych v něm lezl po skalách, je příliš velké vedro. Přes rameno jsem si pověsil opasek s vrhacími noži a sheffield v holstru. Katanu a kinžál jsem si zasunul za opasek. Druhý meč, což byla dobrá japonská práce, si vzala Anna, právě tak jako šurikeny a láhev se svěcenou vodou. Byla odhodlaná a na pláže s palmami si ani nevzpomněla. Měla jako bývalý upír, velmi rozvinutý lovecký instinkt.

Nazula si pevné boty a z kufru vytáhla dva slamáky. Svůj jsem odmítl, protože krempa zužuje pole vidění.

Sešli jsme do baru po vrzajících dřevěných schodech. U nálevního pultu stáli kapitán Arruba a černooká servírka. Oba se usmívali a cvrlikali jako párek zamilovaných cvrčků. Když nás kapitán uviděl, zvážněl a bedlivě si prohlédl moji zbraň. Pochvalně kývl a vyšel za mnou na ulici. Stáli jsme pod pálícím sluncem a Arrubův pohled zamířil na horský hřbet.

„Je tam ještě jiná osídlení,“ řekl mnohoznačně. „Za Karimbou je Dos Pintos, San Oponcha, Trabajo Ninja, Los Nikitos…“

„Los Nikitos?“ opakovala po něm Anna a zašvitořila španělsky.

Když si vyslechla odpověď, vysvětlila mi to:

„Říká, že Los Nikitos tak pojmenovali na počest Nikity Sergejeviče Chruščova. To jsme měli takového prezidenta?“

„Prezidenta ne, ale generálního tajemníka,“ řekl jsem. „Co je s tím Los Nikitos, kapitáne? Zůstala tam raketová sila nebo něco podobného?“

„Sila ne,“ zavrtěl hlavou Arruba „Chtěl jsem říct: Los Nikitos, Los Tornados a dál San Christobal del Apakundo. Tam…“

Na náměstíčko vyjel jeep s plukovníkem, kapitán okamžitě schlípl a nestačil mi prozradit nějaké to státní tajemství.

Z Paelly vyšel don Luis s ohromným ruksakem na zádech a krumpáčem v ruce. V ruksaku mu řinčelo cosi kovového, nahoře měl svinutý plášť a malý sochor. Kdyby ještě měl mušketu a kord, byl by to konquistador doby Karla I. jak vyšitý.

Usadili jsme se do auta. Barriega dopředu vedle plukovníka a my s Annou na zadním sedadle. Zařval motor, jeep čile vyjel z náměstí, a zvedal při tom oblaka prachu. Bylo devět hodin dvacet minut ráno a slunce pálilo tak, až se tavil mozek. Ale já, stejně jako všichni Zabíječi, nejsem příliš citlivý na vedro a zimu, klidně se mohu procházet po rozžhavených uhlících nebo arktickém sněhu bosky. Jsme v určitém slova smyslu mutanti a od normálních lidí se prostě lišíme. Není to nic příjemného, ale co s tím naděláš… Pro upíry je normální člověk jenom potrava, ale nás se bojí, a taky mají proč!

Opustili jsme městečko a vyjeli na prašnou cestu. Auto poskakovalo z díry do výmolu. Anna se ke mně přitiskla a zašeptala mi do ucha:

„Rosita říkala…“

„Stop!“ zarazil jsem ji. „Kdo je Rosita?“

„Jak kdo? Smaženici a kávu ti přinesla!“

„Aha, černoočka. Tak o čem jste si povídaly?“

„O tancování. Říkala že večer je na náměstí procházka, není to karneval, ale něco podobného. Odpalují se petardy, střílí se ze zbraní, pije se a tancuje…“

„Taky si chceš zastřílet a zatancovat?“

„Chci si zatancovat!“

„Tak v čem je problém?“

„Potřebuju dlouhou sukni. Takovou, jako má Rosita. Puntíkovanou nebo květovanou.“

„Koupíme ji,“ ubezpečil jsem ji.

Jeep řval, když jsme přejížděli malý potok, vyjel asi dvě stě metrů do kopce, a pak se zastavil. Skály nad námi visely jako věže gotického kostela. Nebe bylo hluboké a modré, sluneční záře oslepovala oči. Na okamžik jsem se soustředil a pokoušel se ucítit upírskou auru, ale nic z toho nebylo. Vonělo to tu zelení, rozpáleným kamením a od našeho jeepu to zavánělo benzínem.

„Dál už je prudké stoupání,“ oznámil nám don Luis, když vylézal z auta. „Budeme se muset, mládeži, trochu namáhat. Dál už cesta nevede.“

S těmi slovy si zasunul do úst doutník, cvakl zapalovačem a zamířil vzhůru. Následovali jsme ho.

„Šikovnej starouš,“ pomyslel jsem si. „Už je mu určitě přes šedesát, ale metelí jako kamzík, a ještě navíc táhne na zádech ruksak. Archeologové jsou zvláštní pronárod, dělníci historických věd. Chůze, kopání a tahání těžkých věcí je věc jim blízká. Neprodřou si kalhoty v pracovnách a navíc jsou celý den na čerstvém vzduchu.“

I když náš vzduch byl čerstvý jen přibližně. Plukovník také dýmal jako parník.

Vyšplhali jsme prudkým svahem asi tři sta metrů a průsmykem jsme překonali horský hřbet. Za ním se prostíral poměrně široký terénní stupeň, který se na vzdáleném konci opíral o další vysoké stěny. Byl to pustý kraj porostlý kaktusy, neduživými palmami a řídkými keři s rudými květy. Tu a tam se povalovaly v hrdém osamocení ohromné balvany. V některých případech vytvářely celé řady, jindy naopak kopce. Byl to pro mě nehostinný kraj. Moji klienti nejsou milovníci přírody, takže moje práce probíhá převážně v místnostech a v poli se vyskytuji výjimečně, jen v těch případech jako byla například bitva na Kuncevské skládce. Navíc skládka je technologický produkt a na jejím území se nenacházejí malebné balvany, píchající kaktusy či množství roklin, které jsou tak vhodné pro přepadení ze zálohy. Nicméně jsem žádné upíry necítil, takže jsem se zklidnil.

„Plato Puncha,“ řekl don Luis. „Kdysi se tu pásla divoká prasata. Už je dávno vybili, takže tady zůstali jenom hadi a ještěrky,“ vypustil do vzduchu kolečko dýmu a ukázal kupředu rukojetí krumpáče. „Támhle máme namířeno, amigos. Dávejte pozor na okolí! Tady se už našly čtyři mrtvoly, dvě na platu a dvě u skal, kde jsme nechali auto.“

Plukovník tasil pistoli a natáhl kohoutek. Měl berettu se zásobníkem na patnáct nábojů. Je to dobrá zbraň, ale má příliš malý kalibr. Kromě toho jsem věděl, že nehledě na moje rady nebude střílet do hlavy, ale do hrudi a nohou. Prostě vojáci to mají zažité. V případě boje byla Anna se svým mečem užitečnější než Cortes. Minimálně věděla, kam udeřit a jak.

Přešli jsme plato, kličkovali mezi kamením, křovisky a kaktusy. Z jejich plochých, zelených „listů“ trčely strašidelně dlouhé ostny. Za tím živým plotem, u samotné skalní stěny, se jako nejasný stín rýsovaly jakési ruiny. Dvě kamenné stěny, zbytek střechy, pozůstatek úzkého okna a základy z balvanů pospojovaných stářím potemnělou vápennou maltou. Nebyla to velká stavba, tak osm kroků na délku a šest na šířku. Kameny ve stěnách prakticky nebyly otesané, zřejmě je posbírali tady na místě a použili je. Do jedné ze stěn zasadili lépe opracovaný úlomek a na něm byl vytesaný kříž. Jenom kříž bez jakéhokoli nápisu.

Uvnitř nic nerostlo. Kameny z rozpadlých stěn vyrovnali podél jejich zbytků.

„Trochu jsem to tady vyčistil,“ vysvětlil don Luis a shodil z ramen ruksak. „Chtěl jsem najmout dělníky a začít průzkumné výkopy, jenže se mi to nepodařilo. Nedovolil to.“

„Kdo?“ přejel jsem pohledem prastaré rozvaliny.

„On,“ archeolog nás dovedl ke kamenu, na němž byl vytesaný kříž. „Ležel tady.“

V tom, jak bylo řečeno „on“, bylo možné vycítit celou plejádu prožitků: smutek, soucit, neukojenou žízeň badatele a kromě toho i mystický strach. Don Luis Barriega se bál.

„Co ho mohlo vyděsit?“

U mých nohou se tmavěla náhrobní deska s hrubě otesanými okraji. Povrch měla mírně opracovaný, i na něm byl vytesaný kříž, právě takový, jaký byl na kamenu ve stěně. Ani jméno, ani datum narození a smrti, prostě nic… Anna si přisedla a dotkla se dlaní náhrobní desky, jako kdyby se snažila nahmatat neviditelná písmena. Potom zvedla oči k archeologovi.

„Kdo to byl, done Luisi?“

Barriega pokrčil rameny.

„To ví, milá seňoro, jenom Hospodin. Kdybych mohl prozkoumat jeho oblečení, brnění, zbraně… Nebo si ho alespoň vyfotografovat… Jenže aparát jsem s sebou neměl. Musím se přiznat, že jsem ani nepočítal s tím, že bych tady mohl něco najít. Byl jsem v takzvaném slepém výzkumu, lovil jsem štěstěnu… Co jsem ulovil, sám nevím!“

Podrážděně zabafal z doutníku a podal mi krumpáč. Sám se chopil malého sochoru.

„Pomozte mi, done Pedro. Odsuneme náhrobní kámen stranou.“

Pohnuli jsme deskou. Pod ní se ukrývala úzká štěrbina hluboká asi tak jako člověk, vykopaná v kamenité zemi. Na její stěnách se ještě zachovaly stopy nářadí, sekáče nebo krumpáče podobného tomu, který jsem držel v ruce. Ani zem, ani kameny se nesesypaly. Na dně se černaly dřevěné zbytky, v nichž jsem jednoznačně poznal rakev. Nejspíš byla dubová, vyztužená zrezavělým železem.

Anna i plukovník se sklonili nad jámou. Energicky gestikulovali a drnčeli cosi španělsky. Barriega vytáhl z ruksaku fotoaparát, plastikové schránky a celý vějíř škrabek a lopatek. Potom začal fotografovat stěny hrobu, zbytky střechy, kříže vytesané do kamenů, otevřený hrob, napůl zetlelou rakev… Vypadalo to, že ztratil naději, že by se sem dostal ještě jednou, a tak se rozhodl využít příležitosti.

„Co to znamená, done Luisi?“ zeptal jsem se ho svojí pidgin-english. „Co je to za stavbu? Kostelík?“

„Kaple, vztyčená nad prachem mrtvého,“ vysvětlil mi archeolog. „Soudě podle zdiva a některých dalších detailů bych soudil na šestnácté století, nebo začátek sedmnáctého. Jenomže v ní nebyl prach mrtvého. Představte si, příteli, byla tam mumie. A to uběhlo čtyři sta let! Byl trochu vyschlý, ale jinak vypadal, jako kdyby ho pochovali včera. A to v našem tropickém klimatu!“

„Zajímají mě detaily. Jak vypadal? Co měl na sobě? Kolik mu asi bylo?“

„Byl to muž kolem šedesátky, svalnatý, opálený, vousatý… Na sobě měl kamizolu, kalhoty a vysoké boty. Zcela jednoznačně Španěl, konquistador, ale žádný obyčejný voják. Měl u sebe meč, bandalír, zlaté šperky… Bohaté oblečení, vypadal jako grand. Látka i kůže samozřejmě zetlely, meč zrezavěl, ale na mrtvole nebyla jediná stopa rozkladu… Dokonce bych řekl, že tělesné změny, podmíněné stářím, nebyly až tak výrazné. Zázrak!“

„Co se stalo dál?“

„Byl jsem vyvedený z míry! Zasunul jsem desku na místo a uháněl do Karimby pro nářadí a fotoaparát. Už se stmívalo, takže jsem se s celou výbavou dostal ke kapli až druhý den. Představte si, že hrob byl prázdný! A víte, done Pedro…“ archeolog se otočil k Anně a Cortesovi a ztišil hlas. „Víte, seňore, nejsem až tak nábožensky založený… Ale když jsem tady stál, díval se na tu prázdnotu, na shnilé pozůstatky rakve a ptal se sám sebe, kam mohl mrtvý zmizet…,“ škubl rameny,

„…najednou jsem pocítil, jak mě zalévá chlad z hrobu… To bylo strašlivé! Pochopil jsem, že mi hrozí nebezpečí, že tady nemám co dělat… Příšerný a tísnivý pocit! Utekl jsem, done Pedro! Já, Luis Rodrigo Fernando Barriega, který otevřel tolik hrobů, že by to vystačilo na celý hřbitov!“

„Vaše štěstí, že jste utekl,“ odsekl jsem. „Děkujte své intuici!“

Archeolog nechal klesnout fotoaparát a upřel na mě oči.

„Opravdu si myslíte, že…“

„Existence upírů už dávno není děsivá pohádka,“ odpověděl jsem mu. „I když jsem ochotný přiznat, že tohle není obyčejný případ. Obvykle nedokážou spát v rakvi čtyři sta let, žijí a krmí se velmi aktivně. Máte nějakou hypotézu, kdo by to mohl být?“

„Desítky,“ řekl s křivým úsměvem don Luis. „Tady na Kubě a na Haiti, které se kdysi říkalo Hispaniola a na pevnině od Kalifornie do Chile bylo tolik Hispánců z významných rodin, tolik gaunerů, dobrodruhů a vojenských velitelů, že jejich soupis by zabral nejednu stránku. Byli to drsní lidé, musím to přiznat, krutí, bez jakýchkoli morálních zábran. Jakmile ucítili zlato, tekla krev proudem… Vražda na vraždu, zrada na zradě…“

„To je vhodný materiál pro upíry,“ zabrumlal jsem si pro sebe a opustil rozvaliny kaple.

Don Luis začal pracovat škrabkami a lopatkami, bral vzorky dřeva, země, kamení. Anna s plukovníkem mu pomáhali. Já se schoval do stínu a promýšlel jsem vzniklou situaci. Prastarý hrob a prázdná mohyla mě neděsily. Je těžké vyplašit někoho, kdo zná Velké tajemství upírů, kdo s nimi bojuje řadu let, a dokonce, promiň mi, má milá, sem tam někoho napojil svou krví.

Nepříjemné pocity, které zachránily dona Luise, jsem tedy necítil. I když, abych řekl pravdu, docela dost mě to překvapilo. Upíři se mohou dostat do stavu podobného letargickému spánku, ale že by v něm vydrželi čtyři sta let?

Podivný případ! Ta prastará monstra, která se seznámila s mým mečem nebo s kulkou ze sheffielda, prožila stovky let. Možná někdy upadala do spánku, ale nikdy to netrvalo staletí. Probíral jsem si v paměti jejich jména: Drobek Skuratov, Cesare Borgia, vévoda Valentino… Mamzel Viviene du Plassis, Drakulova milenka. Hraběnka Alžběta Bathoryová, která mi prozradila Velké tajemství upírů, a proto byla stále ještě naživu.

Existovaly ještě další nestvůry, k nimž jsem se ještě nedostal, a za každým z nich se táhla historií krvavá stopa, která se občas přerušila na roky, maximálně na pár desetiletí. A to jenom proto, že jsme nevěděli pod jakým jménem páchal dotyčný upír své zločiny před dvěma sty nebo třemi sty lety.

„Je to unikátní případ,“ pomyslel jsem si. „Až se vrátím, přiměji svého partnera Vlada, aby se poryl v knihovnách a archivech, třeba tam najde nějaké analogie.“

Archeolog nastrkal nástroje a schránky se vzorky do kapes batohu.

„Tak tady jsem skončil, amigos. Chcete se podívat po okolí, done Pedro?“

„Ani ne,“ odpověděl jsem. „Tady naší oživlou mrtvolu nenajdeme, ani lidi, které změnil.“

„Jste o tom přesvědčený?“ zeptal se plukovník.

„Ano. Necítím tady jejich přítomnost. Můžeme se vrátit.“

Bylo poledne a slunce nemilosrdně pálilo. Zaléval mě pot. Opět jsme přešli plato a začali se spouštět dolů po prudkém svahu. Plukovník Cortes šel vpředu, galantně nabízel Anně ruku v těch nejnebezpečnějších místech. Za nimi šel Barriega, dýmal z doutníku a v ruce nesl krumpáč. Šel jsem o kousek stranou, tak, abych viděl všechny své společníky, a aby mi přitom nepřekáželi v případné střelbě. I když jsem necítil upíří emanaci, měl jsem se na pozoru. Kuba není Moskva. Když se to vezme kolem a kolem, je to jiná polokoule, jiné klima, jiní lidé, takže možná i upíři tu mají jisté odlišnosti. Třeba jsou kubánští upíři ti nejchytřejší na světě… Sedí ta potvora schovaná v nějaké štěrbině, vůbec ji není cítit, a pak vyhupsne na světlo boží!

Všiml jsem si, že Cortesova beretta je už schovaná v pouzdru a to je zapnuté.

Neomluvitelná lehkomyslnost!

Plukovník byl zřejmě přesvědčený, že když je cesta příkrá a vyžaduje úsilí, tak to bude obtížné i pro upíry. Jinými slovy, tady nás nemohou z ničeho nic napadnout. Na strmém úbočí se nedá skákat, člověk se musí dívat pod nohy, uvažovat, kde se chytne rukou…

To je velká chyba!

Pro upíry taková skála je něco jako taneční sál. Jsou to potvory obratné a lidé se s nimi nemohou srovnávat. Myslím tím obyčejné lidi.

Scházel jsem dolů, dával pozor na své společníky a vyhlížel jeep, který jsem zahlédl hluboko dole na udupané trávě. Byl to poměrně nové, silné, vojenské terénní vozidlo americké výroby. Bůh ví, jak se dostalo na Kubu. Cortes ho nechal na volném prostranství. Nic podezřelého kolem nebylo vidět, žádný pohyb ve křoví ani stopy v trávě. Jenže nejsem nijak dobrý stopař, a kromě toho, vzdálenost byla příliš velká.

Rozhlížel jsem se kolem a přemýšlel o nálezu Luise Barriegy, o španělském vojákovi z hrobky. Významný grand, postarší muž… Mohl to být kdokoli, náčelník oddílu konquistadorů, velitel lodi, který bojoval s piráty nebo jen převážel nakradené věci, mohl být majitelem panství na Kubě nebo dokonce guvernérem ostrova. Je divné, že takového člověka nepochovali někde poblíž kostela v posvěcené zemi, ale zakopali v divočině, kde žila jen divoká prasata… Určitě pro to měli svůj důvod! Nebožtík byl zřejmě taková osobnost, že se i v té epoše násilí a krutosti odlišoval od svých soukmenovců. To by leccos vysvětlovalo. Podle Bajkalovovy teorie se právě takoví vyvrhelové a zrůdy měnili v prvotní upíry.

Najednou jsem zacítil známou mentální emanaci. Nepřicházela z plata ani z kamení okolo, ale z místa kde stál náš jeep. Zápach sílil každým krokem. Už jsem nepochyboval, že na nás čekají u auta. Nebyli v křoviscích, tam se nemohli schovat. Anna, Cortes a Barriega pochodovali dolů a živě se bavili, rozmachovali se rukama. Cosi si španělsky vysvětlovali. Anna se smála, plukovník si nakrucoval knír a starý archeolog dýmal z doutníku. Ničeho si nevšimli. Od toho jsem já Zabíječ, abych jako první vycítil malér.

Vytáhl jsem luparu a zrychlil. Předehnal jsem je. Annin smích za mými zády v tom okamžiku utichl. Moje vlaštovička vycítila, že to tady smrdí! Sheffield mi klidně ležel v rukách jako smrtonosný náklad. Vnímal jsem chlad pažby i hlavně, moje báječná zbraň se na slunci nezahřívala a to mě uklidňovalo. Připomínalo mi to, že jsme jeden celek. Ten pocit byl jasný a ostrý. Pot na skráních mi najednou oschl, bušení srdce se zpomalilo a slunce mě vypustilo ze svého žhavého objetí. Pot, prach, nezvyklá krajina, pach cizí země, to všechno najednou ztratilo význam. Teď jsem byl vojákem připraveným bojovat. Božím lovcem, jak mě kdysi nazval archimandrita Kirill.

Nohy mě samy nesly k jeepu.

„V trávě a řídkých keřích se neschová,“ blesklo mi hlavou. „Znamená to, že je zalezlý za autem.“

Nebyl tam sám, na to byl pach příliš silný.

„Kolik jich je? Dva Tři?“

Rozhodl jsem se, že víc než trojice tam nebude.

„Čtyři se pod autem neschovají!“

Vypadá to, že počítali se snadnou kořistí – stařec a dívka se nepočítají. Muži nejsou pořádně vyzbrojeni, nemají bazooky ani samopaly. Jenom předpotopní luparu a pistoli. Zato krve je víc jak dvacet litrů! To je velké pokušení. Obzvlášť pro druhotné, kteří se stali upíry jenom před pár měsíci.

Přibrzdil jsem asi tak pět metrů od auta a křikl:

„Tak polezte ven, vy čubčí děti! Přišlo jídlo!“

Samozřejmě, že mi nerozuměli, ale tón byl daleko důležitější než slova. Těm vznětlivým kubánským upírům jsem nabízel souboj. Zbraň a meč proti tesákům, ďábelské rychlosti a žízni po krvi.

Zbytek se udál v několika vteřinách.

Tři! Přece jenom tři! Polonahé zrůdy vylétly zpod auta. Rychlí, ale nemohli soupeřit v rychlosti s Rasem, kterého jsem oddělal v Rubljevce. Ve srovnání s nimi byl Ras orel! Prastarý netvor, dravý a smrtelně nebezpečný… Takových, jako je on, je na světě deset nebo dvacet a dostat podobného, to je hrdinský čin i pro Zabíječe.

„B-bach,“ zašeptal můj sheffield.

Upír se ani nestačil zvednout. Zřítil se zpátky pod kola s prostřelenou lebkou. Druhého jsem sejmul ve skoku. Kulku jsem mu vsadil přímo mezi oči.

Třetí mě chtěl povalit a rozervat mi hrdlo, ale najednou tu nebyl, polaskal jsem ho pažbou do hlavy. Ustoupil jsem a usekl mu ji katanou. Iniciáti a ještě navíc bez příliš velkých zkušeností.

Moji společníci dorazili za mnou. Anna byla klidná a svěží jako jarní růže, ale na tvářích mužů se usadil výraz ohromení a zdrcenosti. Don Luis nervózně žvýkal oharek doutníku a plukovník šmátral rukou u pasu. Vypadalo to, že se snaží vytáhnout pistoli. Jeho nádherný knír visel dolů jako dvě chcíplé žížaly.

„Muchas gracias[19]…,“ nakonec ze sebe vymáčkl Cortes. „Jak jste je!… Ani jsem pouzdro nestačil rozepnout! Vy, done Pedro, vy jste…“

„… profesionál,“ ukončil jsem jeho nadšení.

Potom jsem se sklonil nad zabitými, rozevřel jim dýkou čelisti a prohlédl si jejich tesáky.

„Ještě jim nestačily narůst příliš velké, done Alexi. Jsou to druhotní, iniciáti.“

„Co to znamená, kompaněro?“

„Vysvětlím vám to později. Poznáváte některého z nich? Třeba tohohle?“ Píchl jsem mečem do useknuté hlavy.

Plukovník pokrčil rameny. V tom okamžiku se do debaty vmísil don Luis. Vyplivl doutník, otřel si čelo kapesníkem a pronesl:

„Ten, kterému jste, done Pedro, ráčil useknout hlavu, je Pablo Nero z Karimby. Pošťák. Rozvážel dopisy a noviny na kole. Zmizel před třemi měsíci. Ještě jednoho poznávám podle tetování,“ ukázal na mrtvolu, která měla na předloktí vytetovaného Fidela.

Komandante byl jako živý, i s vousy, baretem a odhodlaným výrazem ve tváři.

„To je Alonso Cueva pastevec z Oponchi. Je mu čtyřicet a kdysi sloužil v armádě. Velký fantasta! Po třetím panáku rád vyprávěl, jak bojoval s kontras v Zátoce sviní[20].“

„Jste si jistý?“ zeptal se pochybovačně Cortes.

Barriega hrdě vzpřímil hlavu

„Plukovníku, třicet dva let jezdím do těchto krajů! Znám tady každý kámen, od Cumanayagusu do Sankti Spiritusu! Každý kámen, každého člověka! Jenom toho třetího nějak nepoznávám!“ Vrhl pohled na bezhlavý trup.

„Dobře,“ zabručel plukovník. „Pošlu sem lidi, aby sebrali mrtvoly.“

Mluvili španělsky a Anna mi jejich povídání přeložila. Nastoupili jsme do auta a plukovník ho otočil na krví zalité trávě. Sedl jsem si k němu. Celou cestu jsem mu vysvětloval rozdíl mezi prvotními a druhotnými upíry a vykládal hypotézy Bajkalova a dalších specialistů. Literatura o upírech se na Kubě moc nenosila, jestli Cortes něco četl, tak to byly objevy svatého Juliána. Vzhledem k nedostatku upírů se tady zabývali třídním bojem a likvidací zákeřných plánů amerického imperialismu.

Besedovali jsme o příjemném a potřebném tak dlouho, než jsme dojeli do Karimby, na náměstí k hospůdce Paella, kde na nás čekal kapitán. Nejsem si jistý, jestli jsem poznamenal, že je to mulat?… U všech lidí s tmavou kůží – černochů i mulatů se bledost projevuje specificky. Neblednou, jejich kůže zešediví. Miguel Arruba byl šedivý jako popel.

1. mezihra

Ze zápisků Pedra Sancha, sekretáře a kronikáře výpravy

Dosáhli jsme té země léta Páně 1532, ať nám je Ježiš Kristus oporou a ochranou! Spustili jsme se z hor, byla tam krásná úrodná dolina několik mil široká, takže po těžkém putování uprostřed skal a kamení nám připadala jako zjevení boží. Mnozí z nás si pomysleli, že celá země je taková a zaradovali se v duši své. Tehdy jsme ještě nevěděli, že tato země se nepodobá Starému a Novému Španělsku a těm ostrovům, které byly objeveny v Novém světě jako první. Tahle země se táhne mezi Mar del Sur, Jižním mořem, a ohromnými nepřístupnými horami v délce tisíce mil. Převážně je nevlídná, nehostinná a neúrodná, osídlená nepřátelskými kmeny. Je v ní málo stromů, obilí a trávy, zato mnoho kamení, skalnatých hor, soutěsek, propastí a rozsedlin. A také zlata, což vykupovalo v našich srdcích všechny její nedostatky.

Hned za generál-kapitánem jsme sešli do údolí. Bylo nás sto šedesát osm, všichni v brnění, s dobrými toledskými meči, arkebuzami a falkonety. Část vojska šla pěšky, další jeli na koních, které se podařilo uchránit na cestě přes hory. Všichni to byli lidé zkušení a zakalení, vojáci, kteří bojovali s divochy už na ostrovech, v Novém Španělsku, v Panamě a dalších místech.

Co se týče generál-kapitána a v budoucnosti guvernéra a markýze, bylo mu už víc, jak padesát ale lišil se tělesnou výdrží, rozumem i panovačným charakterem. Říkalo se o něm, že nepochází z rodové šlechty, že v minulosti byl chudým koňákem. I když dosáhl své hodnosti, nenaučil se číst a psát. Je možné, že je pravda v těch tajných šuškandách a povídání, že generál-kapitán prožil v Novém světě víc jak třicet let, žil i na ostrovech a mnoha dalších místech kontinentu, velel mnohým výpravám, uměl zklidňovat divochy a vládnout svým lidem. Nikdo si nedovolil pochybovat o jeho moci, nikdo kromě…

Ze svědectví Pedra Catania, účastníka expedice

Divoši byli zděšeni zvuky střelby a ještě víc je vyděsili jezdci, neboť nikdy neviděli koně. Na náměstí i za jeho hranicemi nastala strašlivá jatka. Vojáci místního vládce propadli panice a přestali klást odpor. Mysleli jenom na to, jak utéct a zachránit si život. Ale vrata v hradbách byla příliš úzká, proto nemohli utéct všichni najednou. Ti z nich, byly jich asi dvě až tři tisícovky, co se nacházeli nejdál, se vrhli ke hradbám a částečně je pobořili.

Kamení jim padalo na hlavy. Ten průlom byl široký možná deset kroků a hradba, proražená lidským přívalem, byla vysoká minimálně jako člověk a navíc velmi široká. Za hradbami ležela pláň a divoši se tam vrhli. Naši jezdci je pronásledovali a zabíjeli po stovkách. Pěšáci, kteří zůstali na náměstí se vypořádali s divochy tak rychle, že velmi brzy byli všichni předáni meči.

Jezdci, kteří křižovali pláň, křičeli: „Bijte je! Nabodávejte je na kopí! Ať nikdo neunikne!“ Když oddíly, stojící na pláni, viděly vyděšené utíkající, také zakolísaly a daly se na útěk. Celé údolí bylo plné jejich vojáků a mnozí z nich byli zabiti. Už přišla noc a jezdci jezdili sem a tam a probodávali divochy meči a kopími.

Toho dne bylo zabito šest nebo sedm tisíc vladykových vojáků. Mnozí měli useknutou ruku nebo nohu, jiní utržili další rány. Kdyby neměli takový strach z koní a rachotu arkebuz, dokázali by ti lidé nás zavalit jenom svým počtem.

Oni však nebojovali, prchali jako králíci, které pronásleduje vlk. Zabíjeli jsme bezbranné.

Nakonec trubač zatroubil na ústup. Vrátili jsme se do tábora, odložili zbraně a nechali odpočinout koně. Vypravili jsme se ke generál-kapitánovi, abychom mu poblahopřáli k slavnému vítězství. Žádný z nás nezemřel a také nikdo nebyl raněn.

3. kapitola

San Cristobal del Apakundo

Kapitán Arruba se klepal jako ratlík.

„Apakundo,“ blekotal, „Apakundo…“

Plukovník houkl na podřízeného a začali se bavit španělsky. Uviděl jsem, jak Anna zbledla a škubla rameny.

„Jako kdyby jí byla zima,“ pomyslel jsem si.

„Co se stalo, miláčku?“

„Arruba dostal hlášení,“ zašeptala mi do ucha. „Tajné hlášení… Jenom se mě neptej od koho. To nevím, o tom nemluví… Baví se o nějakém sídle nebo vile v blízkosti Apakunda. Vypadá to spíš na zemědělskou farmu nebo haciendu… Naši klienti tam byli. Nenechali naživu nikoho, ani lidi, ani zvířata. Půl druhé desítky mrtvých těl a všichni vysáti do sucha.“

Dotkl jsem se Cortesova ramene.

„Žena mi všechno přeložila, done Alexi. Kdy se to stalo a kde?“

„Minulou noc!“ Plukovník vytáhl mapu, roztáhl ji na stole a nehtem ukázal na neviditelnou tečku. „Tady. V horském údolí, nedaleko San Cristobal del Apakundo. To je největší osada v Sierra Ochovalco.“

„A taky nejcivilizovanější,“ dodal don Luis anglicky a také se díval na mapu. „Měl tam panství Diego Camillo Pinosa.[21]“

„Kdo to byl ten Pinosa?“

„O, grande hombre[22]! Byl to velký byznysmen za Batisty[23], plantáže cukrové třtiny, tabákové továrny, export ovoce, rybolovný průmysl, vlastní banka a mnoho dalšího…

Velmi bohatý člověk! V horách vlastnil haciendu a v ní teď…“

Plukovník Cortes se zamračil.

„To nemá žádný vztah k danému případu, done Luisi. Vrátíme se našemu problému, kompaněros. Takže tři stvůry na nás čekaly na platu Punto. Celá banda zaútočila na rolnická obydlí šedesát kilometrů severozápadně. Nezůstal jediný přeživší, takže nevíme, kolik jich bylo. Kdybychom měli soudit podle počtu zmizelých, mělo by jich být kolem dvaceti až třiceti. Jste expert, done Pedro. Co na to říkáte?“

„Iniciáti se musí živit minimálně jednou za dva tři dny. To znamená, že během tří dnů se objeví další oběti. Prvotní, jejich vůdce, musí nakrmit své vojsko… Vyberou si další farmu, kterou přepadnou. Navrhuji, abychom se přesunuli do Apakunda, zjistili, kde se skrývají, a zaútočili na ně. Udělat to musíme velmi rychle, nejlépe zítra.“

„Proč se rozdělili?“ zeptal se plukovník. „Tři tady u Karimby, a velká část u Apakunda?“

„Naše bývalá mrtvola iniciovala několik desítek upírů. Mezi nimi bude určitě několik vzpurných a umíněných jednotlivců, kteří se nehodlají podřizovat vůdci. Takže krajinou se kromě velké bandy potulují, done Alexi, i menší skupinky. S nimi se vypořádáme později. Teď je naším hlavním úkolem zlikvidovat prvotního. Jejich vůdce.“

Kapitán Arruba a archeolog si prohlíželi mapu, a jak se mi zdálo, o něčem se potichu šeptem hádali. Na náměstí nebyl kromě nás nikdo. V taverně se také nikdo nepohnul, v každém případě jsem černookou Rositu neviděl. Strážný u policejní stanice už nepostával, zmizela i řada kol u magistrátu, všechna okna byla zavřená. Jenom ve stínu kostelíka bylo vidět jakousi postavu, a i ta ležela. Takové liduprázdno mě překvapilo, ale pak jsem si uvědomil, že je právě siesta. Tu na Kubě dodržují právě tak posvátně jako muslimové ramadán.

Povzdychl jsem si a otočil se k Anně.

„Je příliš velké vedro a nemáme nic na práci. Pojďme se připravit. Přesouváme se do Apakunda.“

Přikývla, ale na tváři se jí objevilo zklamání.

„Chtěla jsem na večerní tanečky… Ale zřejmě kvůli té strašné události to stejně odvolají a nikdo se veselit nebude…“

Plukovník Cortes si nakroutil knír a jeho hlas zněl jako med:

„Seňora se nemusí obávat. Zaprvé je informace o nájezdu upírů tajná a místní o něm nevědí. Ani to vědět nepotřebují! To je naše věc, armádní problém, a také úkol vašeho manžela. Zadruhé, jaké by tady v Karimbě mohly být slavnosti? Bude tady pár pastevců, dřevorubců… Taková maderna[24]. Kromě toho jen pár děvčat. V Apakundu je každou sobotu opravdový karneval! Tam je… Jak se to řekne rusky? Jo, folklorní soubor! Je tam daleko víc lidí než v Karimbě a hotel…,“ Cortes přimhouřil oči a nadšeně se začal usmívat. „Není horší než v Havaně! Je tam televize, koupelna a celý den teče teplá voda! Taky restaurace s národními jídly! A obchody a krámky pro turisty! Seňoře se tam určitě bude líbit!“ Úsměv zmizel z jeho tváře a ještě suše dodal: „Ostatně zítra je sobota.“

„To je fantastické!“ řekla Anna „Když je sobota, tak budu tancovat passo doble.“

Otočila se ke schodišti a já šel za ní.

Za půl hodiny jsme sbalili věci a rozmístili se v autech. My, to znamená Cortes s kapitánem Arrubou, já s Annou a hromada gardistů vytržených ze sladkého spánku a siesty. K mému překvapení se s námi vypravil i don Luis. Rozhazoval rukama a přesvědčoval plukovníka, že zná hory a místní lidi, že to tady prochodil křížem krážem, sypal ze sebe jména jeskyní, kaňonů a plání.

Dokazoval mu, že lepšího průvodce by tady nenašel. Možná to byla půlka pravdy, druhou bylo to, že archeologa mučila zvědavost. Patřil k těm vědcům, kterým neschází chleba, když mají na dosah nějaké to tajemství přírody nebo dějin. Měli jsme tajemství, byl jím mrtvý gentleman nebo lépe španělsky caballero, který se probudil po dlouhém spánku. Neměl jsem nejmenší pochyby o tom, že Barriega by prodal ďáblu duši, jenom aby se dozvěděl, kdo to je.

Takže jsme se vydali na cestu v době siesty, což není pro Kubu vůbec charakteristické, a až do šesti hodin večer jsme se natřásali, v prachu a potu, po hrbolaté cestě, která se vinula stále výš do hor. Projeli jsme Dos Pintos, San Oponchu, Trabajo-Ninju, Los Nikitos, Las Tornados a další od sebe neodlišitelná městečka. Všude byl kostelík, pošta, hospůdka, roztroušené bílé domky, kozy, prasata, liduprázdno, ospalé, mazlavé ticho. Po cestě nás s Annou don Luis zasvěcoval s velkým entuziazmem do vztahů kolem San Cristobal del Apakunda, bývalé rezidence Grande hombre Pinosy, místního magnáta. V Apakundu postavil palacco, což znamená palác, v němž se nyní nacházely městské služby, malé muzeum, hotel s restaurací a další kulturní objekty. Kromě toho vlastnil nádhernou vilu v horách, ale co se týkalo současného využití, vědec mlčel, když se nenápadně podíval na Cortese. V minulosti celé Apakundo pracovalo na Pinose, a i dnes mu vděčilo za svůj blahobyt. Tabáková továrna, závod na výrobu rumu, škola nemocnice, vodovod a obchody, to všechno patřilo k jeho odkazu. Samotný Diego Pinos emigroval do USA, žil na Floridě, kde zemřel asi před dvaceti lety.

Kolem šesté jsme dojeli do Apakunda. Byli jsme zpocení, špinaví a zaprášení. To poměrně velké městečko leželo v malebném horském údolí, uprostřed tabákových plantáží a banánových hájů. V údolí stála tabáková továrna a další podniky, zatímco město stoupalo do úbočí. Domy spojovaly terasovité ulice, žebříky, maličkatá náměstíčka. Na samotném vršku trčel kamenný zámek, čtvercový, bývalá Pinosova rezidence. Byl dvoupatrový s věžemi na rozích. Uprostřed, na vnitřním dvoře, byly fontány s květinovými záhony. Před ním se nacházelo prostorné náměstí, místo, kde probíhaly slavnosti, jak nám sdělil don Luis. Byl tu svěží horský vzduch, daleko příjemnější než v Karimbě. Navíc se blížil večer, takže náměstí kypělo lidmi všech odstínů pokožky. Někteří posedávali v hospůdkách a dívali se na televizi, jiní se potulovali po obchůdcích, další se jen tak procházeli s dámami nebo přáteli. Anna, která díky únavné cestě mírně zvadla, znovu ožila. Začala poskakovat na sedačce a cosi si pozpěvovala. Toužil jsem po šťavnatém bifteku, nebo alespoň po ještě jedné míchanici. Horské procházky ve mně probouzejí apetit a od rána jsme nic nejedli.

Část paláce, tu vzdálenější od náměstí, přeměnili na hotel Santiago de Cuba. Zřejmě tady dřív byly panské pokoje. Vysoké stropy zkrášlovaly štukové ozdoby, z pozlacených květů visely křišťálové lustry, zářily parkety, leskly se dřevěné panely a mramorová vana se zdála být tím největším zázrakem. Plukovník nás neošulil! Voda byla skoro horká, televizor z Japonska i když to byl hodně starý model, postele měkké, nicméně neproležené. Anna zalezla pod sprchu a slastně při tom pištěla. Já jsem si ji dal taky. Kompaněro don Luis jedl málo, víc kouřil a popíjel rum z broušené sklenice. Cortes a Arruba projevili záviděníhodný apetit. V trojici jsme zvládli prasátko plněné banány. Anna vepřové nemusí, takže si vystačila s párkem kuřat.

V té době se už stmívalo, na náměstí se rozsvítily barevné ohníčky a dolétaly odtud unylé zvuky rumby. Anna cosi zacvrlikala. Zaposlouchal jsem se a pochytil: „…bessame, bessame mucho…“ Chtěla se procházet a zatancovat si, zatímco já bych byl s chutí zalezl do postele. Dneska jsem udělal kus práce, „zklidnil“ jsem tři upíry. Trochu jsme se pohádali, než jsme dospěli ke kompromisu. Půjdeme do pokoje, ale spát se nejde a budeme se dívat na televizi.

To se nám příliš nepovedlo. Dávali sovětské filmy ze sedmdesátých let a v přestávkách zprávy. Byly to samé pracovní úspěchy a zprávy o zdraví komandante. Za pár dní jsem zjistil, že Kubánci mají nejraději Jen počkej zajíci!, Bílé slunce pustiny a Briliantovou ruku. Z toho posledního filmu epizodu, která se odehrává v Istanbulu. K tomu se ještě vrátíme. Začal jsem podřimovat, ukolébán něžným hláskem mulatky hlasatelky. Rozplývala se nad úderníky, kteří pěstovali tabák v provincii Kamaguey.

Zdálo se mi, že opět ležím na sněhu v Bitčevském lesoparku a mamzel Vivienne du Plessis mi sedí na hrudníku, mačká mi ho koleny, chechtá se a ukazuje ohromné tesáky. Vím, že jsem v hajzlu, zahryzne se mi do krku, roztrhá mě na cucky a vycucne dosucha. Je mi jasné, že nemůžu nic dělat, řetěz a klacek jsou v jedné hromadě sněhu a katana v druhé. Kde jsou dýky, nemám ponětí. Ulovila mě, mrcha, upírská čarodějnice! Je mi z toho smutno, je to bezvýchodná situace. Není ostudnější smrt pro Zabíječe než rukou upíra a ještě ženské. I když jsou mezi babami rozdíly! Mamzel du Plessis dokáže zastavit koně, možná i nosorožce v běhu!…

Tak taková děsivá noční můra mě navštívila.

Prodral jsem se jí a otevřel oči. Opravdu na mně někdo seděl a tahal za uši! Naštěstí to nebyla Vivienne du Plessis, Drakulova milenka, ale moje vlastní žena v noční košilce. Naklonila hlavičku k rameni, podívala se na mě zpytavě a řekla:

„Tak Petře přemýšlím, jestli si mám jít lehnout, nebo jestli tě mám pobláznit.“

„Myslíš, že se ti to podaří?“

„Jistě, a jak,“ usmívá se.

***

Ráno jsme se sešli v Cortesově pokoji na válečné poradě. Annu jsem po snídani vyprovodil do obchůdků, aby se vybavila dlouhou sukní s drobnými kvítky. Samozřejmě, že moje milá měla hromadu sukní, ale takovou ne. U těch jejích si člověk pomyslel, proč by se nedala uvázat kolem krku místo šály. V takové sukýnce se dá tancovat na dýze, ale passo doble nebo rumba vyžaduje jiné oblečení. Nemusí být až ke kotníkům, ale musí minimálně sahat po kolena. Samozřejmě musí být květovaná, to už jsem poznamenal. Blůzka musí být vypasovaná, jednobarevná a pokud možno z atlasu. Boty nesmějí mít jehlový podpatek, ale nepříliš vysoký, pevný podpatek, aby tanečnice neupadla nebo neproděravěla partnerovi nohu. V zásadě měla moje vlaštovička velmi zajímavý program, neboť v Apakundu bylo daleko víc obchodů než Karimbě nebo například v Los Nikitosu.

Plukovník rozložil na stole mapu, ale nebyla to ta původní s Kubou podobnou jataganu, ale top secret s kilometrovým měřítkem. Šlo o okolí Apakunda a byl na ní vyznačený každý pahorek. Začali se s kapitánem Arrabou dohadovat, v jaké díře nebo trhlině by se mohla ukrývat banda třiceti mrzáků. Takových míst tu bylo šíleně moc. Don Luis, coby člověk, který se tu vyznal, dával rady. Já jsem přemýšlel, že na prvotního a třicetičlennou banku iniciátů je našich gardistů málo. Samozřejmě, že to byli drsní muchachos, kam se na ně hrabou naši moskevští policajti, ale přece jen to nejsou Zabíječi, a s upíry zatím neměli nic do činění. Nastávající srážka mohla pro nás dopadnout poměrně špatně. Předpokládejme, že se utkám s tím hidalgem, s bývalou mrtvolou. Pokud ho nedokážu zlikvidovat rychle, tak se to může protáhnout i na deset nebo dvacet minut. V tom případě na každého gardistu připadne dvojice upírů. Pro lidi nezkušené, byť jsou to dobří vojáci, to jednoznačně znamená smrt. Voják uvažuje takhle: Střelím mu kulku do srdce a okamžitě hodí krovky! Jenže pro upíry to neplatí, tím spíš, když jsou dva na jednoho.

„Budou muset střílet granáty!“ rozhodl jsem se, ale hned mi došlo, jak nebezpečné to bude. „Z dálky by to ještě šlo, ale nablízko to schytáme sami, od střepin.“

S touto myšlenkou jsem se zapojil do diskuze. Mluvili jsme rusky, španělsky a anglicky. Cortes překládal, takže jsme si navzájem rozuměli. A čím líp jsme se chápali, tím víc nás to znepokojovalo. Hledání v hornaté krajině o rozloze víc jak dvě stě čtverečních kilometrů vyžadovalo stovky lidí. Minimálně prapor, možná pluk. Nakonec jsem řekl:

„Přivolejte vrtulníky, done Alexi. Tak čtyři. Ať tam přihodí pár čet. Vlastními silami si s tím neporadíme.“

Plukovník se chytil za knír.

„Musíme se s tím vypořádat! Čtyři vrtulníky a pozemní vojsko, to už je vojenská operace! Něco takového nemůžeme připustit, done Pedro! Musíme všechno udělat hezky potichoučku! Abychom neplašili obyvatelstvo a nedávali důvod… Jak se to řekne rusky? Jasně! K fámám, pověstem a drbům.“

„Jaké drby mohou vzniknout?“ zajímalo mě. „Jsou tu zabití, jsou tu zmizelí… Jedněch i druhých je poměrně dost. O tom lidi vědí!“

Na Cortesově tváři se objevily rozpaky.

„Víte, done Pedro, chtěli jsme to zatajit. Něco jsme uvedli jako nešťastný případ, něco jako práci amerických diverzantů… Nesmíme připustit, aby vznikla panika. Lidi nesmějí mít pochybnosti o vítězství socialistické zákonnosti. Cožpak u vás je tomu jinak?“

„U nás,“ řekl jsem, „ta zákonnost vítězí na každém rohu, no prostě všude. Jenom na základě demokracie a ne socializmu. Ten jsme už dávno dostavěli. To je pro nás překonaná etapa.“

Don Luis si vyslechl překlad a rozchechtal se. Pak bodl doutníkem do mapy.

„Necháme politiku politikou, amigos. Jsem přesvědčený, že jsou tady dvě obzvláště podezřelá a tudíž perspektivní místa. Tady a tady… Kangamato, což je jeskynní oblast, a soutěska Siguenza. Tam jsou taky jeskyně a v obou místech jsou zdroje vody. Upíři také musí pít, je to tak, done Pedro?“

„Musí, ale dokážou bez vody vydržet daleko déle než obyčejný člověk. Nemůžeme předpokládat, že jsou připoutaní k pramenům, což rozšiřuje oblast pátrání. Proto stále trvám na těch vrtulnících. I kdyby neměly být čtyři, tak alespoň dva nebo jeden. Ty kaňony a jeskyně je daleko lepší propátrávat ze vzduchu.“

„Bueno. Spojím se s leteckou základnou v Santa Clara,“ nespokojeně couvl plukovník. „Uvidíme, co se dá dělat.“

Kapitán Arruba se úkosem podíval na mapu, potom na mě a zabručel:

„Siguenza je uzavřená oblast. Tam…,“ zmlkl pod přísným pohledem plukovníka

„Uzavřená? Co to znamená? To tam jsou nějaké utajované objekty?“ Sklonil jsem se nad mapu a pokoušel se najít tu Siguenzu.

Cortes houkl na Arrubu a ke mně se otočil s líbezným úsměvem.

„Kapitán mluví špatně rusky. Tady nejsou žádné uzavřené oblasti, ale jsou tady teritoria s ohraničeným přístupem, nebezpečná místa, kde bývají kamenné laviny a sesuvy půdy. Hory… Chápete… Nás se to netýká, i když musíme dodržovat opatrnost.“

Dělal jsem, že mu věřím.

Porada skončila s tím, že jsme se rozhodli prozkoumat jeskyně Kangamato a Siguenzu si prohlédnout shora Cortes vyslal Arrubu, aby připravil lidi, potom se spojil s leteckou základnou a nadiktoval jim koordináty, kde mají hledat. Mluvil španělsky, ale krátce a rychle. Pomyslel jsem si, že jeho slova berou jako rozkaz. Očividně don Alex nebyl obyčejný plukovník, jakých je v kubánské armádě tak jedna či dvě stovky.

Kolem desáté jsme se usadili v autech, nechali dolinu Apakundo za sebou a vydali se do hor. Cesta byla taková, že jeepy řvaly jako stádo žíznivých velbloudů. Vyjeli jsme do průsmyku, spustili se z prudkého svahu a vyjeli na planinu. Sráželi jsme kaktusy a rozháněli ještěrky. Potom jsme opustili auta a pěšky prošli osm kilometrů. Bez ohledu na vedro šli gardisti slušným tempem. Don Luis, náš průvodce, byl na takové expedice zvyklý, a nestěžoval si. Na balvany lezl s rychlostí mladíka. Propletli jsme se mezi ohromnými balvany, které pokrývaly celý svah, a přiblížili se ke svislé stěně rozkryté puklinami a výmoly. V období dešťů tady zřejmě voda vytvářela desítky potoků. Teď po kamenech poskakovaly dva tři vodopády a napájely nevelké jezírko. Za ním byly vidět otvory do jeskyní, kterých jsem napočítal víc jak desítku.

„Legendární místo,“ vysvětlil mi archeolog, když se náš oddíl rozptýlil pod ochranu jednotlivých balvanů. „K pobřeží je daleko a korzáři tady nerozbíjeli stálé tábory, ale v jeskyních ukrývali nakradený lup. Hledači pokladů tady příliš nepátrali, protože se sem není jednoduché dostat ani dneska. Kdysi sem nevedly žádné cesty ani stezky, právě tak jako tu nebyli obyvatelé v dolině Apakundo. Já jsem tu byl, a hned několikrát.“

Hrdě narovnal ramena a vytáhl z kapsy doutník.

„Našel jste něco?“ zajímalo plukovníka.

„Trus netopýrů a jejich kosti,“ řekl Barriega „obojí ve velkém množství. Legendy o pirátských pokladech jsou rozšířené po celé Východní Indii, ale zůstávají legendami, amigos. Tedy kromě dvou tří případů.“

Moji společníci začali mluvit španělsky a bavili se na toto téma. Prohlížel jsem si jeskyně a necítil žádnou upíří emanaci, i když do tmavých děr ve skále nebylo víc jak padesát metrů. Zabíječský instinkt mi také napovídal, že místo není vhodné. Nezasvěcené publikum je přesvědčené, že upíři milují tmu, syrou zemi, sousedství netopýrů a hromady jejich trusu. Nesmysl, žvásty, pitomost! Tím nejdůležitějším pro ně je vhodný přístup a dostatek potravy. To je důvod, proč upíři nejčastěji žijí ve městech, kde je jídlo na dosah a kde se dá lehce ztratit v tisícihlavém davu. Bylo mi jasné, že jestli se nám nepodaří zlikvidovat to ložisko definitivně, rozmnoží se a přemístí se do měst. Do Havany, Santa Clary, Camagueye, kde si budou žít daleko bezstarostněji. Za čtyři měsíce, od té doby, co don Luis otevřel tu čertovu hrobku, se klidně mohli dostat do hlavního města nebo do Santa Clary, což je nejbližší velké město. Nicméně se tam nedostali, zůstali v zemědělské oblasti… Proč? To jsem si nedokázal vysvětlit.

Možná to bylo spojené s tím prastarým prvotním, vůdcem smečky? Vždyť ten tvor, nemohu ho nazvat člověkem, se nepohyboval v toku času, jako ostatní upíři, jako Drobek, Borgia, du Plessis nebo hraběnka Bathoryová. Našeho upíra-kabalera pochovali v šestnáctém století, v období krutosti a barbarství. Probudil se na začátku jedenadvacátého století, kdy se létá do vesmíru a klonují se ovce. Samo sebou, něco se dozvěděl od svých iniciantů, ale ať mu napovídali, co chtěli, musel si v tom udělat jasno sám. Pravda, adaptace u upírů pokračuje velmi rychle… Nebo se ten proces protáhl? Náš hidalgo se nedostal do Havany nebo nějakého centra civilizace, ale do divokých hor Sierra Ochovalco…

Najednou jsem si všiml, že moji společníci mlčí a zírají na mě. Říct jim, že hledání na tomhle místě je zbytečné?… Neměl jsem stoprocentní jistotu, naši klienti se mohli skrývat v hloubi jeskyní, takže jsem to vyřešil šalamounsky:

„Rozdělte oddíl na dvě skupiny, done Alexi. Vy, kapitán a první skupina zůstanete tady a budete pozorovat vchody. Já a don Luis povedeme druhou skupinu a prohledáme jeskyně. Kdybychom se dostali do boje, budete nás podporovat.“

Plukovník kývl na Arrubu:

„Si! Proveďte!“

Za pár minut jsem se, v doprovodu Barriegy a šesti kommandos, ocitl v jeskyni. Byla to ta nejkrajnější, když to bereme od západu. Vojáky vedl seržant Jose Gutierres, obrovský třicetiletý negr. Neměl levé ucho a na tváři se mu skvěla malebná jizva. Rozsvítili jsme svítilny a usilovně jsme jeskyni prohledali. Táhla se do hloubky asi sta metrů a nenašli jsme nic kromě netopýrů a jejich trusu. Můj mentální smysl také mlčel. Pach upírů tu nebyl, zato jiný smrad ano, a nebyl nijak příjemný.

Další tři hodiny jsem bloumal s vojáky po podzemních chodbách a sálech, setřásal z ramen a hlavy netopýří hovna, která pršela ze stropů v hojnosti zcela nezvyklé. Když se už smrad nedal vydržet, omyli jsme se u vodopádu, ale ke konci operace jsme byli špinaví jako čerti, jestli tedy v pekle existuje asanační četa. Co se týče nálezů, měl náš archeolog pravdu, v těch jeskyních nebyly ani poklady, ani upíři. Nic zajímavého, kromě netopýrů a jejich trusu.

Vrátili jsme se k autům a vypravili se do Apakunda. Všiml jsem si, že se plukovník s kapitánem snaží držet ode mě a dona Luise co nejdál. Dělali to však s latinskou delikátností, odsunuli se, když si jakoby prohlíželi cestu, tu si otřeli čelo kapesníkem. Když už jsme dojížděli k Apakundu, zapískal Cortesův telefon. Vyslechl si hlášení a se spokojeným výrazem si nakroutil knír.

„Informace od pozorovatelů z vrtulníku, done Pedro. Pročesali ze vzduchu kaňon Siguenzy. Prolétli ho dobře dvacetkrát. Hlásili, že je to tam obtížné pro průzkum a nezpozorovali lidskou přítomnost. Nicméně něčeho si přece jen všimli. Stíny, kompaněros, stíny! Velmi rychlé stíny, které se míhaly mezi kamením… Stíny nebo siluety nebo něco podobného… Co si o tom myslíte, done Pedro?“

„Jednoznačně nejde o králíky nebo kozy,“ zabručel jsem a snažil se setřást z rukávů netopýří trus. „Jestli rychlé… Zítra to prověříme.“

Dneska jsem toužil jenom po sprše.

Když jsme dojeli do města vyšel jsem do pokoje. Anna nakrčila nosík a sdělila mi, že v nejbližším měsíci mě určitě nebude svádět. Chápal jsem ji. Netopýři v tropickém prostředí, to nejsou holubi nebo slepice. Mýt jsem se musel dlouho a pečlivě. Bojím se, že jsem poskvrnil mramorovou vanu mistra Pinose, právě tak jako popelnici, kam jsem hodil oblečení. Jedna věc mě potěšila: můj oblíbený plášť zůstal v truhlici, a tudíž neutrpěl žádné škody. Shefield a meč jsem však čistit musel.

Večer jsme sešli do restaurace, sedli si na otevřenou terasu a vrhli se na maso, placky s ostrou omáčkou a alkohol. Piji velmi zřídka, ale ta práce byla až příliš špinavá, takže můj žaludek si žádal dezinfekci. Všichni kolem také popíjeli, jedli, povídali si a veselili se. Plukovník sliboval sobotu a ta tu byla, což je v Latinské Americe důvod k oslavám. Právě tak jako neděle.

Na náměstí se rozsvítily ohníčky, lidé se vyvalili do ulic, zaduněly bubny, zachrastily řehtačky. Do nebe se vznesly barevné rakety ohňostroje. Potom se objevily dívky a tanečním krokem obešly náměstí. Byly tam čokoládové mulatky i kávové černošky, právě tak jako zcela bílé dívky. Všechny na sobě měly barevné sukně a péřové ozdoby, velké vějíře a kastaněty. Byly urostlé, černooké a usmívaly se od ucha k uchu. Anna měla stejnou sukni a nožky pod stolem vyťukávaly stejný rytmus. Střídavě okopávala mě a plukovníka, sedícího vedle ní. Kapitán Arruba sebou také poškubával, pohupoval rameny, mlaskal a usmíval se. Plukovník blýskal očima a mladicky si nakrucoval knír. Dokonce i dona Luise to vzalo, nozdry jeho dlouhého nosu se nadouvaly, prsty vyťukávaly na desku stolu ohnivý rytmus samby. Jenom já jsem seděl jako socha, žvýkal jídlo a přemýšlel o práci. Proč by ne? Nejsem Pedro Dominguez, jsem Petr Deutsch, seveřan s chladnou krví. Nepil jsem rum, ale džus a suché víno.

Na vzdáleném konci náměstí zahřměl orchestr, zakroužily párečky, zaklapaly podpatky, na nebesích se objevila kytice rudých, zelených a bílých ohňů. Apakundo slavilo konec pracovního týdne. Nad ulicemi, náměstím a Pinosovým palácem se vznášela vůně ovoce a květin, zněla hudba, bylo slyšet smích a rychlou španělštinu. Lidé se veselili a nikdo, kromě Zabíječe Deutsche, nepřemýšlel o krvežíznivých upírech, kteří se pohybují temnou nocí.

Anna odsunula talíř s kuřecími kostičkami a zasněně si povzdychla:

„Ach, rumba!…“

„Rumba, samba, karamba,“ zabrumlal jsem si pro sebe.

„Karamba je z úplně jiné opery,“ sdělila mi moje vlaštovička.

Sklonil jsem se k jejímu růžovému oušku a zašeptal:

„Chceš si zatancovat?“

„Samozřejmě! Vždyť kvůli tomu jsem si koupila sukni, boty a…“

„Vyzvi plukovníka, miláčku.“

„Mně se víc líbí kapitán. Zaprvé je to mulat, zadruhé je mladší, zatřetí…“

„Vyzvi plukovníka,“ zopakoval jsem naléhavě a Anna jako poslušná žena se zvedla obdarovala Alejandra Cortese zářivým úsměvem a natáhla k němu ruku.

Plukovník rozkvetl.

Když zmizeli v davu tancujících, zadíval jsem se na Miguela Arrubu. Nebyl opilý, ale zatím jen trochu veselejší. Právě v takovém stavu, kdy si člověk rád popovídá a svěří se s všemožnými tajemstvími…

„Povídali jsme si,“ připomněl jsem mu, „o Los Nikitos, za ním je Los Tomados a San Cristobal del Apakundo. Dál je co?“

Kapitána okamžitě opustila opilost. Podíval se na mě a potom na dona Luise. Z hrdla se mu vydral zvuk, který normálně vydává viselec v okamžiku, kdy mu oprátka láme vaz.

„Na Kubě existují dvě státní tajemství,“ ušklíbl se starý archeolog. „Zaprvé, kolik je let kommandantemu. A druhé: kde se v daný moment nachází.“

„Co s tím má společného kommandante?“

„Kromě paláce měl Pinos ještě vilu v horách za Apakundem,“ řekl don Luis a posměšně pomrkával na Arrubu. „Nádhernou vilu! Teď se jí říká hacienda Velký bratr. To je jedna z kommandanteho rezidencí.“

„Je tam teď?“

„Je,“ zabručel nakonec kapitán. „Je velmi, velmi starý! Už nikam nejezdit a žít tam s doktory. Mnoho doktor a kromě toho ochranka a služebnictvo.“

Zamyslel jsem se. Co jsem ve skutečnosti věděl o kommandantem? Že je to hrdina, živá legenda, že je opravdu velmi starý, možná je mu něco kolem devadesáti. Vzpomněl jsem si na vtip kolující ještě za sovětských časů: Přijde Fidel za Chruščovem, sundá si plnovous a paruku. Padne na kolena a říká: „To je všechno, Nikito Sergejeviči! Už dál nemůžu!“ A náš generální sekretář poklepe Fidela po rameni a říká: „Musíš Feďo, musíš!“

„Vtip zůstává vtipem, ale co s tím mají společného upíři?“

„Kommandante žije ve vile na horách,“ řekl jsem. „Ať mu bůh dá zdraví a dlouhá léta. Co to má společného s naší prací?“

Kapitán si přitáhl láhev s vínem:

„Tohle je Karimba,“ položil vedle ní kuřecí kost. „Tady v Karimbě mrtví lidé, si… Potom…,“ začal rozestavovat sklenice a kosti: „Dos Pintos, San Oponcha, Trabajo Ninja, Los Nikitos, Las Tornados, Apakundo… Všude mrtví lidé, všude! Stopy upír… On nejít do velkého města nejde na břeh, zamířit do hor. Jít k hacienda. Takový pocit. Tvůj chápat?“

„Míří do uzavřené oblasti?“ přeptal jsem se.

Miguel Arruba kývl.

„Máte obavy, že to je jeho cíl? Že se dostane až ke kommandantemu?“

Nové přikývnutí.

„Co znamenala ta historka o včerejším nájezdu na farmu? Je taky v uzavřené oblasti?“

„Ano. Blízko hacienda. Zásobovat kommandante čerstvým ovocem a zelenina. Tam zabití vojáci,“ kapitán se zamračil, jak si usilovně vzpomínal. „Tři… Ne, čtyři gardisti a všichni pracující. Mnoho silných hombre, ale upír nezabitý. No! Ani jeden!“

„Díky za informaci,“ řekl jsem. „Škoda, že mi to plukovník neřekl dřív.“

„Don Cortes je grand náčelník. Zodpovídá před Havanou,“ sdělil mi kapitán. „Kde je náčelník, tam je vždycky tajemství. Úplně zbytečná tajemství!“

„To je pravda,“ potvrdil don Luis. „U vrchnosti se rodí tajemství jako blechy na psech.“

Zapálil si doutník a zahalil se dýmem. Zeptal se:

„Hodí se vám ty informace, done Pedro?“

„Ještě nevím. Musím si to promyslet.“

Ale na to jsem neměl čas, ke stolu se vrátil udýchaný plukovník. Na čele kapky potu, knír měl zplihlý.

„Vaše manželka mě… Jak se to řekne rusky? Utancovala. Mohu se poměřit s divokým prasetem nebo diverzantem z Floridy, ale… Uff!… Pro vaši ženu nejsem důstojný soupeř!“

„Jo, jo, jsou ženy v ruských obcích…,“ řekl jsem a hledal pohledem vlaštovičku v davu tancujících.

„Ona pochází z vesnice? To bych si nikdy nepomyslel!“ nadšeně vykřikl Cortes. „Má způsoby opravdové dámy!“

„Je na univerzitě! Studentka, done Alexi. Ruský student je nejodolnější na světě, když budeme soudit podle výšky stipendií.“

Dali jsme si panáka a pak ještě jednoho. Don Luis začal lehkou konverzaci o studentských dobách, všemožných vtípcích a lotrovinách, těch veselých i těch, které zase až taková sranda nebyly.

Zjistili jsme, že jenom já jsem změnil profesi. Cortes a Arruba byli vojáky odmala, don Luis studoval historii, jenom já jsem zakončil zemědělku se specializací včelaře, ale stal se ze mě Zabíječ. Abych přiznal pravdu, teď už bych ani nevěděl, z které strany se má ke včelám přibližovat… Zato jak setnout upírovi šišku, v tom jsem expert.

Popíjeli jsme trpké víno a povídali si. Pozoroval jsem vlaštovičku, jak krouží a vrtí se jako káča. Za tu chvíli vyměnila tři tanečníky, všichni skončili zaliti potem. Za sambou následovalo passo doble, za passo doble cachucha, za ní rumba, potom ještě něco ohnivého, afrického, co připlulo na Kubu z Pobřeží slonoviny. Orchestr vypaloval jednu melodii za druhou, Anna tancovala bez únavy, sukně vířila kolem jejích ladných nožek, zvonivě jí cvakaly podpatky.

Občas se lidi rozestupovali, dělali jí místo, tleskali a něco povzbudivého vykřikovali.

Potom odvedl moji pozornost don Luis, protože začal vyprávět historii galeony San Felipe, která byla naložená zlatem a potopila se někde v kubánských vodách před třemi sty lety. Bylo to zajímavé, ale v angličtině jsem se na to musel soustředit, k tomu navíc jsem uvažoval, jestli mám povyprávět historku o První vertikální bance, nebo raději o dětské školce Vaska. Konec konců, měl jsem čím překvapit své amigos kompaněros! Když bych třeba vzal Velké tajemství upírů a sebevraždu římského papeže…

Mezi tancujícími se najednou ozvalo pištění a nářek. Rozeznával jsem tam i hlas své milované ženy. Odkopl jsem židli, vyskočil a vrhl se na náměstí. Za mnou kapitán, plukovník i starý archeolog.

Záchranná expedice byla však zbytečná, pomoc nebyla nutná. Srazila partnera na zem… Musím uznat, že to byl statný chlapík. Kolenem mu klečela na hrudníku a fackovala ho. Domlouvala mu:

„Já ti ukážu tahat mě do křoví! Já ti dám sahat mi pod sukni! Ukážu ti, jak se ke mně máš mačkat! Takovej kohoutek se tu objevil s nenechavýma rukama! Peříčka ti provětrám! Já ti…“

Ruku má Anna pádnou, mydlila ho hlava nehlava, až mladík nakonec úplně zblbnul. Diváci, stojící kolem, povzbuzovali ruskou seňoru hvízdáním, chechotem a výkřiky: „Belissimo, hermana! Esplendido![25]“

Nakonec orchestr zahrál tuš. Tento znak jasného vítězství byl pro mě znamením, abych manželku odtrhl od poničené oběti.

„To stačí, štěstí moje. Rozbiješ mu nos a vymlátíš zuby. To stačí, sluníčko moje!“

Zmítala se v mém objetí a chtěla se znovu dát do boje, chtěla ho zkopat do kulatého čtverečku. Tak jsem jí musel připomenout:

„Přece jsi dáma! A dámy padlé nemlátí. Ani rukama, ani nohama!“

To ji přivedlo k rozumu. Dovolila mi, abych ji odvedl ke stolu, napila se vína, aby se zchladila. Pak snědla dvě porce zmrzliny. Vyslechla si vyprávění dona Luise o galeoně San Felipe a jeho pokladech. Popřála všem amigos buenos nochas a zamířila nahoru. Vedl jsem ji za ruku a kochal se jejíma očima. Ještě se blýskaly bojovým zápalem. Lehla si v parádní náladě a broukala si pod nos prastarý šlágr: Uno, uno del momento…

Jak málo stačí dívce ke štěstí…

4. kapitola

Štvanice

Plukovník Alejandro Cortes byl naštvaný. Nedá se říct naštvaný, byl vzteky úplně bez sebe! Svědectvím byl knír, který trčel vzhůru jako dvě píky, hluboké vrásky na čele a zachmuřený výraz, který mu nemizel z tváře ani na okamžik, zatímco naše jeepy, naklánějící se ve výmolech, s vyjícími motory stoupaly k soutěsce Siguenza. Příčinou byl příjemný rozhovor, který jsme spolu vedli ještě před snídaní. Sdělil jsem mu, že vím o uzavřené zóně, o vile Velký bratr v horách a o nepříjemnostech hrozících kommandantemu. Označil jsem jako svého informátora dona Luise. Nemohl jsem do toho zamotat Arrubu. Je to voják a za prozrazení státního tajemství ho mohli docela dobře degradovat. To v lepším případě, v horším ho mohli postavit i ke zdi. Kubánské soudnictví mi připomínalo naši epochu diktatury proletariátu. Proto jsem se s archeologem domluvil a Arrubu z toho vynechal. Co se týče seňora Barriegy, tak s ním by se nedokázalo vypořádat ani deset plukovníků a pět generálů. Byla to figura nevojenská a navíc velmi známá mezi kubánskou inteligencí. Profesor, to přece není nějaký kapitánek! Toho lehce zmáčknou, ale na profesorovi si vylámou zuby! Což bylo nejednou dokázáno nejen v minulosti, ale i v současnosti.

Nebudu tajit, že se mi don Luis líbil. Něčím mi připomínal magistra, možná životní moudrostí, ale byl daleko měkčí a vlídnější. I v tom se sobě navzájem podobali – věděli, proč žijí, a byli pevně přesvědčeni, že jejich život neuběhl jen tak pro nic za nic. Magistr likvidoval upíry a profesor bádal na poli historie. Na první pohled by to vypadalo, že spolu nemají nic společného, ale byli to lidé s cílem, a takových si vážím.

Vcelku jsem plukovníkovi vysvětlil své názory, které se týkaly vily, a potom předložil požadavky. Není možné skrývat před expertem důležité informace! Tím spíš, že expert pochází ze spřátelené země a za své služby nevyžaduje valutové plnění! A vůbec! Trhni si nohou, kníratý švábe!

Cortes musel s pravdou ven, a tak jsem se dozvěděl nějaké podrobnosti o tom, jaká ochrana funguje na haciendě, jak je rozložena, kdy se kommandante prochází, kdo je v té době s ním, tedy kromě lékaře a sanitářů. Vymáčkl jsem z něj i podrobnosti o předvčerejším nájezdu na farmu, které také nebyly bez zajímavosti. Kromě sadů a zahrad tam byl i vojenský sklad s armádním vybavením. Nebyly tam zbraně, ale stany, oblečení, boty a další výbava. Sklad vybrali dočista a odvedli s sebou koně. V každém případě mrtvé koníky na farmě nenašli. To byla zajímavá okolnost! Osm vykrmených kobyl mohlo zásobovat krví celý oddíl upírů.

Zatímco jsme se natřásali na prašné cestě, zatímco byl don Alejandro nafučený a popotahoval se za vousy, kapitán mlčel, mně létaly hlavou znepokojivé myšlenky. Měl jsem dvě hypotézy: buď byl pohyb upírů směrem k vile čistě náhodný, nebo je v něm jakýsi záhadný úmysl. První varianta je triviální a přemýšlet o ní je zhola zbytečné, ale co se týče toho druhého… Představte si, že se po dlouhém spánku probudil prastarý upír, inicioval dvě či tři desítky místních obyvatel, a dozvěděl se od nich, v jaké době žije. Mohli mu říct, že v horách je usedlost, kde nyní žije prezident slavné kubánské državy… Co z toho? Co by z něj mohl mít? Měl se přesídlit do města, kde je potrava a mnoho lidí. Jak jsem se už zmiňoval, to je obvyklá reakce upírů – zmizet v milionovém zástupu a potichoučku sát krev. Je jasné, že to není jednoduché, zvlášť v naší době, kdy se upíři snaží vyjít z ilegality. Ale jejich Legalizační hnutí je ruským rozmarem, nebo když chcete, tak evropským. O tomhle se dá snít jen v zemích, kde je politická tolerance a korumpovaná demokracie. Na Kubě by takovým legalizátorům velmi rychle usekli hlavy nebo napíchli na kůl. Takže náš oživlý kabalero nemířil k vile, aby pobesedoval s prezidentem a dosáhl konsensu. Kvůli čemu?

Když zlikviduje kommandanteho i s ochrankou, tak se taková věc nedá utajit! Začne válečná operace, pošlou do hor pár divizí, ztratí mnoho vojáků, ale nakonec půjdou milí upíři do háje… Taková perspektiva není nic pro ně!

Přemýšlel jsem o tom celé dvě hodiny, co jsme se drkotali do kaňonu Siguenza. Jediné, na co jsem přišel, bylo, že takové chování zákazníků je zcela netypické. To v případě, že kommandante byl jejich cílem, což se mi zdálo být pochybné. Nejspíš si ten směr vybrali náhodně, nebo z nějakých jiných důvodů. Ale jakých? O tom jsem neměl nejmenší ponětí.

Anna přece jen vyburcovala plukovníka. Sedla si vedle něj na zadní sedadlo, dala mu celou hodinu na to, aby vychladl. A potom slůvko za slůvkem, úsměv za úsměvem… Chi chi chi, cha cha cha. A už vrkají jako dva holoubci. Ženská kouzla to je velká síla! Nebylo zbytečné, že jsem s sebou vlaštovičku vzal! I když dnes by bylo lepší, kdyby zůstala v Apakundu, prošla se po obchůdcích, nakoupila suvenýry a snědla pár porcí zmrzliny. Jenže květovanou sukni si už koupila, rumbu s passo doble si zatancovala, dokonce i kavalírovi dala přes držku… Neměl jsem nejmenší důvod, abych ji přemluvil k neúčasti na této expedici!

Opustili jsme auta asi tak kilometr od soutěsky. Roztálý plukovník rozložil na kapotě mapu a začal nám vysvětlovat plán. Průsmyk se táhl ze severu na jih, měl příkré stěny, a jeho severní konec narážel na nespolehlivou suť. Stačilo se dotknout štěrku a okamžitě se spustila kamenná lavina. Když se uzavře jižní východ, stane se kaňon pastí. Samozřejmě pro normální bandity, ale ne pro upíry. Ti se vyšplhají na jakýkoli útes jedna dvě. Kvůli tomu bude nad průsmykem hlídkovat Mi-8 vyzbrojená kulomety a raketami. Vrtulník navíc vysadí ještě jednu četu komandos u vchodu do kaňonu. Jejich úkolem bude postřelovat prchající upíry. Naše skupina projde údolím a vyčistí ho. Nebude pronásledovat ty, kteří polezou na stěny. O ty se postará vrtulník. Nebudeme se přibližovat k severnímu konci, výbuchy granátů a raket by mohly spustit kamennou lavinu.

Tím plukovník skončil a vzal si samopal. Podíval se na hodinky a řekl, že do příletu vrtulníku zbývá dvanáct minut.

„Má k tomu co dodat expert? Ne? Bueno! V tom případě začínáme! Pronto[26], ale skrytě a tiše!“

Kamení a skal tu byl dostatek, právě tak jako horských dubů, trávy a keřů. Z toho vyplývalo, že skrytý pohyb nebyl problémem. Přesně v udanou dobu jsme se dostali k hrdlu kaňonu, odkud vytékal průzračný potůček. Na nebi to zarachotilo, Mi-8 přistál za našimi zády, a z něj se začali sypat lidé v polních uniformách. Zalehli ve křoví. Plukovník zavelel:

„Klusem!“

Naše skupina se roztáhla do řetězu a zahradila jižní vchod. Pohybovali jsme se po březích potoka Cortes na levém křídle a Arruba na pravém. My s Annou a donem Luisem uprostřed. Starý archeolog se vyzbrojil mačetou, ale přikázal jsem jim oběma, aby se drželi vzadu.

Sheffield byl chladný jako led. To byl jasný příznak, že nás čeká práce.

Údolí mělo na šířku tak osmdesát metrů. Stěny pokrývaly trhliny, docela hluboké díry, římsy a převisy. Panovalo tu šero a chládek. Nebylo to příjemné po teplém vzduchu a jasném slunci. Stromy tady nerostly, ale u úbočí se nacházelo hodně křovisek a břečťanu, který visel ze skalisek jako tmavozelený závěs. Dá se říct, že tu byl dostatek skrýší. Úzká trhlina v horách a množství úkrytů… Teď je jasné, proč z vrtulníku zahlédli jenom stíny. Jenom otázka zněla čí?

Minuli jsme skálu s rozdvojeným vrcholkem, která vystupovala ze stráně. V té chvíli už jsem znal odpověď. Anna mi zakašlala za zády, zřejmě si všimla jak mi ztuhla ramena. Aniž bych sklonil zbraň, ověřil jsem si, že meč jde lehce z pochvy ven. Potom jsem ohmatal bandalír s házecími noži. Za mnou se ozvalo zašelestění. Anna tasila katanu.

„Jsou tady, Petře?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Zatím nevím.“

Upíří emanace mě zalila jako příliv. Dotknout se každé a zjistit její individualitu jsem nebyl schopný. My Zabíječi nejsme žádní telepati, náš mentální dar je skromný a lokální. Vyznat se ve třech čtyřech signálech ještě mohu, ale tlupa upírů vypadá jako směska, v níž se jen velmi těžko hledají ingredience. Ale rozdíl mezi desítkami a stovkami se poznat dá. Takže jsem odhadnul sílu mentálního pachu a usoudil, že jich je víc jak dvacet, ale míň jak padesát. Přesný počet, vzhledem k podpoře shora, nebyl podstatný, ale stejně jsem se otočil k Anně a Barriegovi.

„Předejte po rojnici, že je jich kolem třiceti až třiceti pěti. Vzdálenost přibližně dvě stě metrů. Vědí, že jsme tady.“

„Ještě aby nevěděli! Zabíječi cítí upíry a upíři zase potravu, co se k nim blíží po vlastních nohách.“

Kromě toho nad námi skřehotal vrtulník s raketami na konzolích a kulomety zamířenými k zemi. To upíry neděsilo. Strach z fyzické likvidace jim není cizí, ale přesvědčení o vlastní síle a mrštnosti je u nich neochvějné. Dokázali by se vypořádat s naším oddílem, i s těmi, co na ně čekají u vstupu do údolí, a ztratili by pět, šest, možná deset nestvůr. Co se týče raket, tak ty dokážou zlikvidovat upíra jenom přímým zásahem, když ho to roztrhá na kusy. Když ho zasáhnou jenom střepiny, tak je to pro něj jenom malá nepříjemnost. Vcelku měli nepříliš velké obavy z kommandos a o tom, že proti nim jde Zabíječ neměli ani nejmenší tušení.

Odkud by to taky měli vědět? Nemyslím si, že by někdo z místních obyvatel někdy něco slyšel o Zabíječích. A když o nich neslyšeli, tak o něm nemohli svému vůdci – hidalgovi – říct.

Jeho mentální pach jsem však cítil opravdu velmi silně. Emanaci prvotních si nikdo nemůže s ničím splést. Je jako ostrý nůž v hromadě železného šrotu, jako pronikavý zvuk trubky na pozadí pidlikání houslí, jako smrad čpavku přehlušující pach hnijících odpadků. I mezi prvotními jsou rozdíly. Pamatoval jsem si pach hnusných prastarých netvorů, Borgii, Rasa, právě tak jako pach těch méně významných, jako byli Javdet, Henry Ford, Harvey, Teitelboim, Zemská nebo Dzjuba. Ano, byl tu rozdíl! Můj nynější klient se spíš podobal Borgiovi a Rasovi než Javdetovi a další sebrance. Byl to opravdu tvrdý oříšek! Nicméně ani on neměl ponětí o Zabíječích. Takoví v jeho dobách neexistovali.

Vrtulník kroužil nad průsmykem a slunce se snažilo nahlédnout do tmavé štěrbiny uprostřed hor. Skály se však tvrdě bránily. Měnily světlo na stín, pot na zimomřivý chlad. Moje smysly se zostřily. Slyšel jsem, jak šustí kamínky pod Anninými podrážkami, jak pocinkává mačeta dona Luise, jak zhluboka a pravidelně dýchají kommandos. Nahoře byl proužek modrého nebe, hned vedle mě potok, jehož vody už nebyly průzračné, ale temné. Vlevo keře a kamení, zprava kamení a keře… Z obou stran to táhlo známým pachem. Vypadalo to, že nás chtějí obklíčit.

Zastavil jsem se, zdvihl ruku a vykřikl:

„Zbraně k boji. Po keřích… Granáty… Pal!“

Zarachotily podvěšené granátomety. Sedm granátů nalevo a sedm napravo… Vzlétly kamenné úlomky, vybuchly ohnivé koule v keřích. Někdo zavyl bolestí, jiný zařval vztekem…

„Nečekalo to, Nergalovo plemeno!“ pomyslel jsem si škodolibě a zvedl luparu.

Objevili se zpoza kamenů, vyskočili z keřů zalitých plameny, seskočili ze skal, vyběhli zpoza zeleného závěsu břečťanu. Rychlá a strašlivá horda! Byli to lidé, i když ne ti nejlepší, když se dokázali změnit v upíry. Nic lidského v nich teď nezbylo. Tlamy s tesáky, kosmaté, nečesané hřívy, špinavé hadry, zkřivené prsty s přerostlými nehty… Jeden s výbuchem utrženou rukou, druhý má vyražené oko, mnozí jsou zkrvavení od střepin. Upír, který zůstal v hořících keřích, sebou zmítal a řval na celou dolinu. První salvou jsme jich složili jen pár, možná dva tři. Ale nepřítel ztratil výhodu překvapení. Ta byla na mé straně.

„Grr-rau! Grr-rau!“ zařvala lupara „Grr-rau! Grr-rau! Grrrau!“

Dvě kulky nalevo, tři napravo a pět hlav se rozletělo na krvavé kusy. Kommandos začali také střílet, ale ne všichni si dokázali zapamatovat moje instrukce. Stříleli do hrudníků, břicha, nohou. Nacházel jsem se uprostřed rojnice a i když se upíři pohybovali bleskurychle, dokázal jsem odstřelit ještě další dva. Třetího, který na mě skočil s otevřenou tlamou, jsem praštil pažbou do žeber a dobil na zemi. Kolem se rozpoutal boj muže proti muži, naši lidé stříleli, odráželi upíry mačetami a pažbami, kdosi chroptěl s rozervaným hrdlem, jiného rvali na kusy v potoce. Voda se zbarvila do ruda nad údolím se vznášelo sténání a křik, řinčení mečů a rachot výstřelů.

„Grr-rau! Grr-rau!“ vystřelil jsem mozek dalším dvěma.

Dnes sheffield nešeptal, ale řval jako rozzuřené zvíře, jako kdyby vyzýval vůdce hordy. Zatím jsem ho neviděl, ale cítil jsem jeho pach ze vzdáleného konce soutěsky. Možná si myslel, že rvát se s potravou je pod důstojnost hidalga

„Křach!“ otočil jsem se a uviděl Annu se zkrvavenou katanou nad mrtvolou upíra.

„Dobře,“ prolétlo mi hlavou. „Dobře, že mi záda kryje vlastní žena! Kdysi řekla: Kde seš ty, Káji, tam jsem i já, Gerda… Je to její právo, chránit mi záda, a její volba – žít a umřít se Zabíječem… Ale se smrtí pospíchat nebudeme.“

„Grr-rau! Grr-rau! Grr-rau! Grr-rau!“

Střílel jsem, dokud se upíři nedovtípili, že tahle potrava jim přerostla přes hlavu.

Sedm nebo osm jich začalo lézt po úbočí, pohybovali se s pavoučí rychlostí. Vrtulník se spustil níž, vystřelil rakety a do údolí sletěly krvavé cucky.

„Cortesi! Arrubo! Jste naživu?“ zahulákal jsem.

Ozvali se oba

„Setnout všechny, co ještě dýchají i ty, co nedýchají! Všechny! Je to jasné?! Mrtvoly polít benzínem a spálit! Na chvíli se vzdálím. Čekejte!“

„Kam jdete, done Pedro?“ zachraptěl plukovník.

„Pro hlavní cenu,“ odpověděl jsem, zasunul luparu do pouzdra a rozběhl se ke vzdálenému konci údolí.

V běhu jsem se ohlédl a vlaštovička, žena moje vlastní, se řítila hned za mnou. Skoro nezaostávala. Za ní pospíchal i don Luis. Vypadalo to, že je celý a nepoškozený.

Mentální pach mě vedl. I když jsem toho prvotního neviděl, cítil jsem jeho přítomnost, právě tak jako lidé cítí zlý pohled upírající se jim do zad. Schovával se kdesi mezi kamením a skalami. Čekal na vhodnou příležitost skočit na mě, srazit k zemi a sát a sát…

„Ještě to neskončilo, nic neskončilo,“ prolétlo mi hlavou. „Vybili jsme jen inicianty, ale jestli se to prastaré stvoření vypořádá se mnou, tak ho kommandos nezastaví, a monstrum zabije dona Luise i Annu. Potom si to rozdá s vojáky. Kolik jich zůstalo? Už jich není tucet a ti, co přežili, jsou určitě zranění a vyplašení. S takovým nepřítelem se ještě nesetkali. To nejsou lidi, ale ďáblové! A hlavní ďábel je ještě naživu. Ve srovnání s ním jsou inicianti jen drobní běsové, kteří přikládají pod pekelné kotle…“

Stěny soutěsky skákaly nahoru dolů, nahoru dolů v pravidelném tempu běhu. Z nich visely zelené šlahouny břečťanu, místy trčely keře, které se držely trhlin jako klíšťata. Tu a tam hrozily ostnatými jehlicemi kaktusy, bylo tu hojně narudlého mechu. Větry, bouře a tropické lijáky drásaly tenhle kaňon po tisíciletí, vytrhávaly z nepoddajné kamenné podstaty útesů kámen za kamenem, zrnko za zrnkem, shazovaly je dolů a hromadily na dně údolí dlouhé jazyky sutě. Vybíral jsem si co nejkratší a nejpřímější cestu. Občas jsem rozstřikoval vody potoka, tu skákal z kamene na kámen, který se mi s tichým šramotem rozpadával pod nohama. Potok byl stále mělčí a dno kaňonu stoupalo. Stěny se přibližovaly. Čtyřicet metrů, třicet, dvacet… Už tu nebyly útesy, vypadalo to, že je někdo rozdrtil ohromným kladivem, takže se změnily v neforemné úlomky, které zamrzly ve vratké rovnováze, a čekají, kdy jejich dočasný, nestabilní klid naruší bouře, zemětřesení nebo jiné kataklyzma. Ta kamenná řeka visela nad severním koncem údolí a zdálo se, že možná bude stačit jen hlasitý zvuk, aby se probudila.

Tady na mě čekal. Vysoký muž v letech, s mohutnou hrudí a rameny, s kůží potemnělou tropickým sluncem. V jeho vzhledu nebylo nic zjemnělého nebo vytříbeného, co by naznačovalo přítomnost modré španělské krve. Měl rysy prostého člověka – těžkou čelist, široké lícní kosti, malá temná očka, neupravenou bradku, poměrně dlouhý nos… Ale z držení těla a ramen, z výrazu tváře se dala vyčíst panovačná jistota, zvyk velet, krutost a neoblomnost.

Neměl na sobě zetlelé hadry, které popisoval don Luis, ale stál tu ve starém obleku, holínkách, na hlavě měl černou čapku s vysokým dýnkem. Opíral se o meč, přesněji řečeno o bojový kord, dlouhý a ostrý, s ostřím širokým dva palce. Nesmírně drahá věc toledské práce. Tedy nakolik jsem si stačil povšimnout.

Upíři jen velmi zřídkakdy používají zbraň, střelné prakticky nikdy. Ani chladné nemají v nějak valné oblibě, protože spoléhají na svou mrštnost, neskutečnou sílu a tesáky, což všechno je spolehlivější než čepel. V tom připomínají velké dravce, vždyť panter nebo tygr také nepotřebuje kopí nebo meč, aby si to s obětí vyřídil. Takový zvyk, nebo možná tradice, má svůj důvod. Zbraň způsobuje hluboké rány s velkou ztrátou krve a velká ztráta krve zbavuje potravu na zajímavosti. Ale vypadalo to, že tenhle španělský upír mě nepočítá mezi potravu, ale za sobě rovného protivníka. O krok ustoupil a pozdravil mě mečem.

Pokud jde o upíry, nedržím se žádného kodexu cti. Dobrý upír je mrtvý upír! Čím rychleji a bezpečněji mrtvý, tím líp.

Zvedl jsem zbraň, ale v tom okamžiku jsem ji sklonil, protože jsem zaslechl archeologův hlas:

„Opatrně, done Pedro! Ve jménu Panny Marie nestřílejte! Spadne na nás kamení!“

Ve skutečnosti se vypálit dalo, někdy sheffield řve, jindy i šeptá. Pravda, než začne střílet, je mlčenlivý a neřekne mi, jestli se od něj dá očekávat hromovládný řev či intimní šepot. Jestli to první, nastane problém… Rozhodl jsem se, že se obejdu bez jeho služeb. Podal jsem zbraň Anně a tasil meč. Je jedno čím upíra zabiju, jen když ho zabiju…

Moje katana byla kratší než jeho rapír, ale japonské meče mají jednu velmi dobrou vlastnost, perfektně se totiž hodí pro stínání hlav. Navíc tím klasický souboj japonských samurajů končí – buď dojde k setnutí hlavy, nebo k přeseknutí páteře.

Protočil jsem katanu jednou dvakrát vzduchem, uvolnil si zápěstí a pevnými kroky zamířil k soupeři. Přitahoval mě proužek opálené kůže pod bradkou a nad zažloutlým límcem. Měl býčí šíji, ale to mě nezneklidňovalo, už jsem sekal různé krčky.

Udělal krok ke mně. Ocel zazvonila o ocel. Paríroval jsem první rány a zjistil jsem, že s tímhle hidalgem musím být opatrnější. Rapír ovládal skvěle, profesionál a šermíř nadaný od Boha. Celý život zdokonaloval své umění, což znamenalo, že kord používal takových čtyřicet pět let. Samozřejmě, že ke stáru zeslábl, ztratil předchozí rychlost a sílu. Jenže to se mu teď vrátilo. Jakmile se stal upírem, měl obé zpátky.

„Možná, že je dokonce silnější, než byl před tím,“ pomyslel jsem si, když jsem odrážel jeho čepel.

Bojovali jsme na plácku čtyři krát čtyři metry, na němž nebyly velké kameny. Neměli jsme čas dívat se pod nohy a oběma bylo jasné, že když se mu zvrtne noha na kamínku, zapotácí se, nebo ztratí rovnováhu, je s ním konec. Moje katana se blýskala u upířího krku, jeho zbraň svištěla vzduchem u mé hrudi. Já jsem mířil na šíji, on na srdce. Bili jsme se několik minut, tu jsem útočil, tu se bránil. Protáhlé zvonění našich mečů se neslo nad údolím a vracelo se jako ozvěna ze skal.

Už jsem věděl, že se s ním vypořádám. Kdysi existovaly různé šermířské školy, španělská, italská, francouzská, ale všechny do našich dob zestárly. Nynější mistři meče znají takové věci, o nichž se královským mušketýrům ani nesnilo. Neměl jsem šanci upíra unavit, překonat ho v mrštnosti. Prvotní jsou odolnější než velbloud a rychlejší než had. Stejně jsem ho však mohl dostat. Byl to fantastický šermíř, tenhle upír, jenomže jenom ve své vlastní epoše. Kromě toho neměl ponětí o možnostech katany a bojoval se mnou, jako kdybych měl v ruce saracénskou šavli.

Bodl po mně svým toledským rožněm, mířil na levý bok do mezírky mezi žebry. Nesnažil jsem se úder odvrátit, ponořil jsem se pod rapír, překulil se na zemi a ocitl se mu za zády. Pro každého jiného protivníka by to byl konec souboje. Mohl jsem mu podseknout nohy, přeseknout páteř nebo probodnout srdce, kdybych zamířil pod lopatku. Kterýkoli člověk by byl na okamžik bezbranný, ale tohle nebyl člověk. Dokázal se otočit a moje katana cinkla úderem o meč. Pravda, zasáhl jsem upírův krk a rozřízl mu límec, ale rána to nebyla vážná, jenom škrábanec.

Začal jsem ho zatlačovat ke kraji plácku, k velkým kamenům, kde se těžko dalo manévrovat. Zdálo se, že už zjistil, že mu mířím na hlavu a ostatní části těla mě nezajímají. Bránil se, snažil se nepustit mě k sobě blíž, bojoval na celou délku rapíru, ale výsledek souboje byl jen otázkou času. Během pár chvil už jsem věděl, do jaké škvíry ho zaženu, jak ho donutím uhnout doprava a v jakém okamžiku katana polaská upírův krk. Ta chvíle se blížila…

… když se za mými zády ozval dupot, zazněl povel a zarachotily výstřely. Samopalová dávka prošila upírovi břicho. Musím přiznat, že na to jsem nebyl připravený. Jenom jsem sebou sekl na zem, aby mě kulky nezasáhly. Okamžitě jsem vyskočil, protože kamenná suť se probudila, velké kameny se pohnuly a začaly klouzat dolů se zlověstným šramotem a skřípěním. Všichni upíři v Galaxii mi v tom okamžiku vylétli z hlavy. Myslel jsem jenom na Annu a starého archeologa. Bylo mi jasné, že mi nemohou stačit, a že je tady v tom nenechám, což znamená, že nás lavina zasáhne všechny tři. Strčil jsem katanu do pochvy, popadl svoji vlaštovičku, sevřel volnou rukou bundu dona Luise a táhl je tam, kde asi třicet metrů od nás stál kapitán Arruba a dva vojáci. Už jim bylo jasné, co provedli. Plesk, a don Luis se ocitl v tlapách seržanta Josého a jednoho z kommandos. Celá naše skupina se řítila po břehu potoka. Vzadu za námi se zdvihal prach, rachotilo kamení…

Riskl jsem to a otočil se zpět. Můj nedobitý klient čile skákal z kamene na kámen, stoupal výš a výš proti toku kamenné řeky proudící dolů do údolí.

„Mazaný ďábel!“ pomyslel jsem si.

Potom mě pěkně velký kámen praštil do nohy a připomněl mi, že bych sebou měl mrsknout.

Uběhli jsme asi kilometr, pak jsme se zastavili na bezpečném místě, abychom si vydechli. Postavil jsem vlaštovičku na zem, převzal od ní zbraň a naštvaně se podíval na Miguela Arrubu. Zešedl.

„Mám takový pocit, kapitáne, že víte líp než já, jak se vypořádat s upíry! Na co potřebujete experta?!“

„Plukovník mi dal rozkaz, abych vám šel na pomoc,“ zablekotal Arruba

„A vy jste se rozhodl ho zastřelit, přičemž ne do hlavy, ale do břicha… Prokletej idiote! Díky tomu utekl! A vy, vy to máte na svědomí!“

Kapitánovy rty se třásly. Už se viděl před vojenským tribunálem… Poprava podepsaná samotným kommandantem… Zeď, u níž skončí jeho mladý život…

„Neplaš kluka, drahý,“ řekla Anna a pohladila Arrubu po tváři.

Vypálila cosi španělsky. Don Luis si zapálil doutník, José odšrouboval zátku z polní láhve, napili jsme se rumu a já se rozhodl, že tím je incident ukončený.

„Co se dá dělat. Občas dojde i na neúspěch! Je to, samozřejmě nepříjemné, zato náš pobyt na Kubě se tímto automaticky prodlužuje. Ať je to jak chce, je to přece jenom zahraničí! Anně je tady dobře. Teplé sluníčko, rumba, květovaná sukně a hromada dalších věcí…“

Vrátili jsme se k místu bitvy. Kommandos z druhého oddílu už tu byli. Stahovali mrtvoly na jednu hromadu. Dva mrtví vojáci leželi na zemi, pět zraněných nakládali do vrtulníku. Anna si prohlédla těla upírů, kanystry benzínu, kameny zalité krví a rozbité hlavy, které na nás zíraly zlými úsměšky.

„Chci do našeho sklepa,“ řekla.

Potom se začala svlékat. Položil jsem zbraň na zem, stáhl si košili a začal rozvazovat boty.

Přiskočil Cortes.

„Seňoro! Done Pedro! Co to děláte?“

„Všichni svléknout! Včetně raněných!“ rozkázal jsem. „Upíří krev je jedovatá! Musíte ji okamžitě smýt! Jinak budete mít vředy a ranění gangrénu.“

Myli jsme se dobrých deset minut. Řekl jsem plukovníkovi, že cíle nebylo dosaženo. Spustila se lavina a hlavní postava v nastalém zmatku zdrhla.

„Budeme ho muset ulovit nebo mu přichystat past. Jaká by měla být, o tom si promluvíme zítra. Dnes budeme odpočívat, jíst zkvašený ananas a tancovat passo doble. To je vše!“

Vrtulník s mrtvými a raněnými odletěl. Těla upírů, politá benzínem a sežraná ohněm, se rozpadla v prach. Víc jsme toho v průsmyku Siguenza udělat nemohli. Nasedli jsme do jeepů a vrátili se do Apakunda.

2. mezihra

Ze zápisků Pedra Sancha, sekretáře a kronikáře výpravy

Ježíš Kristus a Panna Maria! To byla slavná bitva! Na signál generál-kapitána náš kanonýr Pedro de Candia vystřelil ze dvou děl do středu davu. Zabil a zranil tak mnohé. Potom se generál-kapitán oblékl do brnění, opásal se mečem a dýkou a zaútočil se španělskými jezdci na divochy. Jezdci přivázali k hřívám a ocasům koní chrastítka, aby ještě víc vylekali protivníka. Zapěly trubky křesťanského vojska. Naši lidé spustili bojový řev a nad polem se rozlehlo:

„Santiago! Santiago!“

Jezdci se vrhli na indiány, kteří byli tak vyděšení, že se shlukovali do skupin a umačkávali se navzájem. Stávalo se, že španělské kopí probodlo i dva nebo tři najednou. Jejich ubohé zbraně nemohly způsobit vážné zranění ani našim jezdcům, ani koním. Nepředstavovali pro nás prakticky žádné nebezpečí.

Když generál-kapitán uviděl, že se naše jezdectvo bije úspěšně, vrátil se, slezl z koně a tasil meč. Sám vedl pěchotu na nepřítele. Bil se s velkou odvahou a nevídanou mužností. Snažil se probít k vůdci divochů a jako první se dostal k jeho palankýnu. Chytil ho za ruku a začal ho táhnout dolů, aby ho srazil k zemi. Ale palankýn byl příliš vysoký a generál-kapitán se nedokázal pořádně chytit jeho ruky. Tehdy vykřikl ze všech sil:

„Santiago!“

A tím přivolal na pomoc další vojáky. Potom se stalo cosi podivuhodného a já, Pedro Sancho, se zaklínám Hospodinem a všemi svatými, že jsem to viděl na vlastní oči. Nosítka velkého vůdce nesli významní lidé oné země. Mnozí z nich zahynuli okamžitě, dalším usekli ruce v zápěstí, jiným až v lokti. Ale nikdo z těch významných lidí neopustil svého vůdce a ti, co přišli o ruce, dál drželi nosítka na ramenou. Zabité okamžitě nahrazovali další lidé, kteří se mačkali v jeho blízkosti v takovém množství, že tam prakticky nebylo možné zvednout meč a seknout plnou silou.

Ta nevídaná houževnatost rozlítila Španěly. Jeden z našich vojínů se probil k palankýnu a chtěl vůdce proklát dýkou, ale generál-kapitán mu v tom zabránil. Zakřičel, že indiánského vůdce potřebujeme mít bezpodmínečně živého. Poté se přiřítilo několik jezdců a chytili kraj nosítek a převrhli je. Svrhli indiánského vůdce na zem. Tak byl zajat velký vůdce té země, kterého si jeho poddaní považovali víc než my své katolické Veličenstvo, krále. Všichni indiáni, ti, co nesli palankýn, i ostatní doprovázející svého vladyku, byli zabiti. Všichni zahynuli kolem svého velkého vládce. Co se týče samotného vůdce, tak toho zavřeli do místnosti v Chrámu Slunce a postavili k němu silnou stráž. Tak velel generál-kapitán.

***

John Hemming: Dobytí impéria Inků.

Prokletí zmizelé civilizace.

… byl to jeden z těch nevyzpytatelných lidí, jejž poháněly ambice, které neměly pevný cíl. Nebyl to náboženský fanatik jako Cortés. Zůstával lhostejný k obracení indiánů na křesťanství a jejich blahobytu. Jeho ambice ho dovedly na vrchol z nejasné minulosti, v níž byl všehovšudy levobočkem ničím nezajímavého důstojníka, až do těch výšin, kterých dosáhl, když ve svých rukách soustředil kolosální jmění a neskutečnou moc. Podle slov Lopeze de Homara našel a přivlastnil si víc stříbra a zlata než kdokoli jiný z mnoha Španělů, kteří pobývali ve Východní Indii, a dokonce i všech velitelů vojsk v celé pozemské historii. Nicméně neuměl náležitě využít své bohatství. Neoblékal se nikterak bohatě, ale žil marnotratně. Jeho úspěch se k němu dostavil příliš pozdě, než aby se bavil lovem, koňmi, stavbou domů, ženami, uměním nebo společenskou kariérou. Nikdy se neoženil, i když zřejmě v něm byly něžné city vůči jeho inckým princeznám a dětem, které mu rodily. Byl to prostý voják, negramotný a ubohý. Přesto si ho hluboce vážili a naslouchali mu mladí lidé, které vedl. Ta vážnost byla zcela zasloužená, protože byl skvělým velitelem, neskutečně tvrdohlavým a rozhodným v průběhu všech těžkých let výzkumných výprav do objevení Peru, právě tak jako tvrdým, chladnokrevným a chrabrým v období jeho podmaňování. Byl klidný a diplomatický. Dokázal získat pro svůj pochybný podnik podporu královské moci, zajistil rozumné vztahy s Inky Atahualpou a Mankem. Dokázal omezit svévoli a zchladit horké hlavy dobrodruhů, z nichž se skládala jeho armáda. Mohl být krutým a necitelným, ale absolutní nedostatek administrativních zkušeností z něj udělaly nerozhodného a váhavého guvernéra

***

Ze zápisků Pedra Sancha, sekretáře a kronikáře výpravy

Velkému vůdci té země říkali Atahualpa. Jeho titul byl Inka což znamená absolutní moc nade všemi ostatními vůdci, válečníky i normálními lidmi. Jak už jsem řekl, poté, co se dostal do zajetí, ho umístili do pokoje v Chrámu Slunce na okraji Kachamarky. Generál-kapitán přikázal, aby zajatci dali nové šaty, neboť jeho původní oblečení naši vojáci rozervali na kusy, když ho strhávali z palankýnu. Potom pozval vůdce na hostinu, kde mu posluhovali stejně jako generál-kapitánovi, a na jeho rozkaz se s ním dobře zacházelo. Dokonce mu dovolili vybrat si ženy ze zajatkyň, aby měl své vlastní služebné.

Tyto milosti generál-kapitána doprovázely řeči, které měly Inku uklidnit. Ten však byl zachvácený strachem a vždy, když k němu Španělé vešli, si myslel, že ho přišli zabít. Když si všiml, že vůdce je po celou dobu smutný, generál-kapitán řekl, že Atahualpa by se neměl oddávat smutku.

„Neboť,“ jak řekl generál-kapitán, „v každé zemi, do níž jsme my křesťané přišli, byli velcí vládcové. Stali se našimi přáteli a vazaly našeho imperátora jak mírovými cestami, tak v důsledku války.“

Proto by se Inka neměl cítit zdrcený, když se dostal do našeho zajetí.

Brzy Atahualpa zjistil, že Španělé hledají a sbírají zlato. Zeptal se na to generál-kapitána a slíbil mu bohaté výkupné za svůj život a svobodu.

„Kolik zlata můžete dát?“ zeptal se generál-kapitán.

Inka natáhl ruku vzhůru a řekl, že naplní místnost zlatem až do této výše. Místnost, v níž byl držen, měla dvacet dva stop na délku a sedmnáct na šířku. Výška, kterou ukázal, byla asi osm stop. Atahualpa řekl, že do této výšky bude místnost zaplněna předměty ze zlata, konvicemi, podnosy, vázami, soškami a kromě toho ji zaplní ještě dvakrát stříbrem. To se stane během dvou měsíců. Tehdy se generál-kapitán zapřísáhl jménem Hospodina, že jestli se tak stane, tak Inka zůstane naživu a dostane svobodu.

Ta přísaha se stala prvním krokem k velkému hříchu, neboť Inka splnil svůj slib, ale pak ho na příkaz generál-kapitána zabili. Není podstatné, že našeho velitele k tomu přiměli špatní rádcové. Důležité je, že on sám pronesl přísahu, a nedodržel ji. Znamená to, že je vinen před tváří Hospodina, a ten je vůči křivopřísežníkům krutý a těžký je jeho trest.

5. kapitola

Příchozí z minulosti

Zabíječi spí málo a velmi lehce. Mně osobně stačí tři čtyři hodiny, tak od dvou hodin v noci do šesti do rána. Kdysi dávno mě bavilo si číst. Shromáždil jsem a přečetl všechny romány o upírech, které vyšly v ruštině. Vyváděly mě z míry výmysly autorů a také jejich naivita, neboť, k jejich velkému štěstí, se nikdo ze spisovatelské branže s živým upírem nesetkal. Tedy v té době, kdy psali svá díla. Jinak by romány zůstaly nedopsané. Takových knížek jsem v minulosti přečetl hodně. Teď už nečtu, protože se nacházím, jak se sluší a patří, ve stavu manželském. Ležím bok po boku s vlaštovičkou a ta spí dlouho a pevně. Dívám se na její krásnou tvář, jak dýchá, dotýkám se jejích hedvábných vlasů, a přemýšlím o tom, jaké jsem měl štěstí. Ona, samozřejmě, také. Přece jen, já a nikdo jiný jsem z upíra udělal člověka. Díky, Obchůdku, za modré pilulky!

V noci po boji v údolí usnula okamžitě, jak se dostala do postele. Mně se nějak spát nechtělo. Náš pokoj byl v prvním patře, v té části paláce, která není obrácená k městu a náměstí, ale k malebným horám. Kochat jsem se jimi nemohl, neboť tonuly v sametové tmě jižní noci. Tak jsem zíral na nebesa a podivoval se, jak jsou na Kubě jasné hvězdy. Jsou daleko jasnější než třeba v Turecku, Řecku i Španělsku, nemluvě už o Moskvě. Tady člověk opravdu chápe, že to nejsou malinkaté tečičky na nebesích, ale gigantické hvězdy. Zářily miliardy let před námi a budou zářit do té doby, než se Vesmír zmáčkne do malé kuličky. Na nás si v té době nikdo už dávno ani nevzpomene. Nezbude z nás ani prach nebo nějaká ta molekula DNK.

Tak jsem seděl a poslouchal zpěv cikád za oknem, tiché odfukování vlaštovičky a přemýšlel o věčnosti. Byla to vhodná činnost pro člověka zasvěceného do Velkého tajemství upírů! To hlásá, tedy pokud mě neobalamutila hraběnka Bathoryová, že Poslední soud už proběhl a všichni, jak živí tak mrtví, jsou odsouzeni k životu v tomhle Očistci, v tomhle údolí slz a smutku, bez naděje na milost a odpuštění. Možná to tak opravdu je… Ale z druhé strany, k čemu by mi bylo takové odpuštění? K čemu jsou boží milosti a ráj? Vlaštovička je se mnou, meč a sheffield taky, a to úplně stačí.

Cikády najednou zmlkly a teď jsem slyšel jen Annino dýchání. Stačí mi málo, abych zpozorněl. V podstatě jsem vždycky na stráži, je to můj obvyklý stav. To je zažitý reflex Zabíječů. Alespoň to tvrdí magistr.

Ruka se mi sama natáhla k lupaře. Se zbraní v ruce jsem nehlučně vstal a postavil se stranou od okna. Hlaveň byla chladná a slabá mentální aura, která tu ještě před okamžikem nebyla, mi podráždila závity. Velmi známý pach! Cítil jsem ho stejně daleko jako včera v údolí Siguenza.

Přisedl jsem k zemi a stáhl z Anny pokrývku. Nulový výsledek. S tímtéž úspěchem jsem ji poklepal po ruce, zatahal za nohu a za lem noční košilky. Musel jsem přikročit ke krajním opatřením. Nebudu říkat jaká jsou, protože nehodlám prozrazovat tajemství manželského lože. Anna mávla rukou a zabrumlala:

„Ne. Dneska ne, miláčku… Jsem strašně unavená…,“ ale očka se jí přece jen pootevřela

„Probuďte se, seňoro,“ šeptl jsem. „Budím tě kvůli práci, ne pro milostné hrátky.“

Moje manželka má neocenitelnou vlastnost. V kritických okamžicích ví přesně, co má dělat.

Například nedávno, když jsme utíkali před lavinou. Ležela mi na rameni, neškubala sebou, neječela a přitom splnila velmi vážný úkol: pevně držela moji drahocennou zbraň. I teď byla na úrovni. Sklouzla z postele, popadla katanu a ztichla u zdi v pozici japonského válečníka připraveného k útoku. Jindy bych se pokochal pohledem na ni, ale nebyla na to vhodná chvíle.

„Co se děje?“ tiše vydechla Anna.

„Objevil se tady náš kabalero,“ odpověděl jsem stejně tiše. „Zapamatoval si nás a vystopoval až sem, nebo někoho kousl tady v Apakundu, aby získal informace.“

„Co mám dělat?“

„Uvolni se a sedni si tam, kde jsi. Jakmile sem strčí hlavu, bude to jeho konec.“

Okna v bývalé Pinosově usedlosti byla úzká, aby nepropouštěla vedro a v období dešťů vláhu. Ve dne kryly okna žaluzie, ale teď jsme je vytáhli a okenice byly také otevřené. Do místnosti tak zalétal svěží horský větřík a ovíval nám tváře. Samozřejmě, že jsme nerozsvítili, ale stejně jsem viděl, jak se ve tmě blýskají oči mé vlaštovky, a jak se jí zdvíhá lehká látka na prsou. Jindy… No… Škoda mluvit!

Zdi tady měli víc jak metr tlusté a byly poskládané z místního kamene, buď vápence nebo pískovce, přesně to nevím. Zase až tak se v geologii nevyznám. První patro bylo poměrně vysoko, tak sedm osm metrů nad zemí, protože kromě přízemí tu byly ještě solidní základy s hlubokým sklepením. Ta výška není pro upíra žádnou překážkou. Nergalovo plemeno lehce vyleze i na stopatrový mrakodrap. Okno však představovalo určitý problém. Bylo úzké a v hlubokém výklenku, takže z kolmé stěny se jím jen tak proskočit nedalo. Nicméně i na takový obrat událostí jsem byl připravený. Jestli sem ten netvor poleze, dostane kulku mezi oči. Jestli sem skočí, dostane ji do zátylku. Pokoj byl prostorný, ale dál než ke dveřím se skočit nedalo, tím spíš, že do něj poleze s určitým cílem. Já jsem také měl svůj, v základním i přeneseném slova smyslu. Věděl jsem, že neminu.

Anna si myslela totéž.

V očích se jí objevila lovecká náruživost, jen maloučko se jí pohybovaly rty. Uslyšel jsem, spíš tedy vycítil mentálním způsobem, že si prozpěvuje:

„Motýlek křídly ševelí cink-cink a cink,

za ním vrabeček skok-skok a skok…

hlavičku mu cvak-cvak a cvak…“

Upíří pach zesílil, hidalgo už zřejmě lezl po stěně. Přiložil jsem prst na ústa a vrhl pohled na Annu. Kývl jsem hlavou k oknu. Naznačil jsem tak, aby byla připravená, že už už skočí.

Ale neskočil. Místo toho se ozval chraptivý hlas s velitelskými intonacemi. Byl hned vedle, visel na stěně, ale nepokoušel se dostat dovnitř. Chtěl si se mnou popovídat.

Div! Div divoucí!

Nepamatuji si nic podobného, když tedy nepočítám moji vlaštovičku v jejím předchozím stavu a bratra Pafnutije, raba božího, který vykonal hrdinský čin, když se stal upírem. Annu to také překvapilo, oči měla jako dva kávové talířky.

„Chce nás oblbnout?“ zeptal jsem se potichu.

Zavrtěla hlavou.

„Zaklíná se svatou Trojicí, Pannou Marií, životy svých dětí, že k nám nechce vlézt do pokoje a nepřičiní nám žádné zlo. Nechce sem. Ví, že bys ho zabil z rychlé muškety, právě tak, jako jsi zabil jeho vojáky. Chce tě o něco požádat… Nebo navrhnout… Nerozumím úplně přesně jeho staré španělštině.“

„Chytračí,“ pomyslel jsem si. „Přechytračit můj sheffield však není možné.“

Něco takové se nikomu nepovedlo, ani Rasovi, krvavému psu opričniny, ani Cesare Borgiovi, papežskému levobočkovi, ani ostatním stvůrám, jejichž tesáky jsem kdysi vylamoval a dělal si z nich náhrdelník.

„Řekni mu,“ pronesl jsem nahlas, ale zbraň jsem měl stále připravenou, „řekni mu, že neumím španělsky, a proto s ním budu mluvit přes tebe, moje drahá. Ať mi vysvětlí svoji žádost… Nebo to, co potřebuje. Ale nejdřív ať řekne svoje jméno. Zajímá mě, komu vystřelím mozek.“

Anna promluvila a upír odpověděl. V jeho slovech jsem slyšel cosi známého, nějaké to rozmáchlé jméno s dunivým r-r-r-r. Možná to byla přezdívka. Jenže v cizím jazyce jsou jména ještě nezvyklejší a těžko se dají oddělit od ostatních slov. Stejně jsem ho příliš neposlouchal a byl připravený na všechno.

„To není možné…,“ řekla najednou Anna odhodila meč a vrhla se k oknu.

Chytil jsem ji za okraj košile a strhl ji na zem u svých nohou. Tady byla v bezpečí.

„Jaké jméno ti řekl?“

Ale vlaštovička jako kdyby mě neslyšela. Znova a znova opakovala:

„To snad není pravda To přece nemůže být pravda!“

Pak zacvrlikala cosi španělsky takovou rychlostí, až mi zazvonilo v uších. Znovu se ozval chraptivý mužský hlas. Upír nemluvil tak rychle jako Anna, ale stejně jsem mu nerozuměl ani slovo. Nicméně jsem si všiml, že jeho hlas je přesvědčivý, ostrý a panovačný, jako kdyby nevisel na stěně, ale seděl v pohodlném křesle s měkkým polštářem pod zadkem ve svém vlastním paláci, a káral podřízené, které si povolal na kobereček. Nebo to nebylo pokárání, ale rozsudek: tomu uřezat uši, tamtoho rozčtvrtit a tamty poslat pod katovu sekyru.

Mluvil poměrně dlouho a vlaštovička poslouchala se strnulým pohledem. Vypadala při tom, jako kdyby se nedívala ven oknem, ale kamsi do hlubin staletí, kde se jí otevíraly nádherné obrazy. Nebo majestátní, či strašlivé a kruté… V každém případě vyvolávající uctivý údiv. Co se týče mě, přemýšlel jsem o tom, jestli se nemám vysunout z okna a ustřelit upírovi šišku. Rozhodl jsem se počkat, také jsem zvědavý.

Nakonec Anna pronesla několik vět a zvedla ke mně tvář.

„Řekla jsem mu, aby počkal, že musím přeložit to, co říkal.“

Měla bledou tvář, ne strachem, ale vzrušením. Viděl jsem, že je otřesená.

„Co je zač, vlaštovičko? Španělský král, nebo římský imperátor?“

„Ne, drahý. Je to daleko známější postava, Francisco Pissaro, dobyvatel Peru!“

Spadla mi spodní čelist. Už dřív jsem měl co do činění s upíry, jejichž věk byl vyšší než čtyři sta nebo pět set let. Takoví byli Cesare Borgia, hraběnka Bathoryová nebo Ras Skuratov. Všichni to byli vrazi a zločinci, ale ať to beru z kterékoli strany, byly to historické osobnosti. Avšak podstatně menšího kalibru než Francisco Pissaro! S jeho popularitou a slávou se nemohl srovnávat ani hrabě Drakula. Ne, nemohl! Co tedy vlastně dokázal ten valašský vévoda? No, bojoval s Osmany, leckdy úspěšně, ale ne vždycky… Napichoval své poddané na kůl, podřezával je, topil a věšel… Proslavil se svými zvěrstvy a stal se upírem… Rozsah Pissarových skutků byl daleko větší. Zničil incké impérium, s hrstkou vojáků dobyl obrovskou zemi, vydrancoval její neuvěřitelné bohatství a stal se tam vládcem! V zásadě to bylo všechno, co jsem o něm věděl, tedy kromě jména. Novinkou pro mě bylo, že se změnil v upíra, proležel v rakvi víc jak čtyři století, a to mě ohromilo.

I když na druhou stanu, hříchů měl na hřbetu dost a dost, a takoví nemají v ráji co dělat. Takoví, podle teorie Lva Bajkalova se stávají prvotními upíry.

Ale tohle jsem si uvědomil až později, v tom okamžiku jsem vyhrkl s tím nejidiotštějším výrazem ve tváři:

„Jakej Pissaro? Ten, co pokořil Inky?“

„Přesně tak. Nedá se o tom ani v nejmenším pochybovat!“ ujistila mě Anna

„Jak se ocitl tady na Kubě? Myslel jsem si, že ho pohřbili někde v Peru s velkými poctami… Střelba z arkebuz… Rakev pokrytá španělskou vlajkou, zádušní mše a všechno tak kolem… A leží si tam a k jeho sarkofágu vodí turisty…“

„Všechno bylo jinak,“ autoritativně řekla Anna „Vypadá to, že ho zabili v Limě, přímo v jeho paláci. Bránil se, a jednoho z útočníků zabil a mnoho dalších zranil… Jenže ho stejně zabili. Co se stalo potom, neví.“

„Zeptej se ho ještě jednou,“ požadoval jsem. „Zeptej se ho, jak se dostal na Kubu? Možná o tom má nějakou představu?“

Krátká otázka, krátká odpověď…

„Nemá,“ řekla Anna „Jenom mi řekl, že když je na Kubě, tak je to ostrov a museli ho sem přivézt lodí.“

„No, když přivezli, tak přivezli,“ pomyslel jsem si. „Nepřeháněj to se zvědavostí, Zabíječi! Cožpak je důležité, kdo, jak a proč sem přivezl tenhle náklad a zakopal ho v liduprázdných kubánských horách, pak postavil nad jeho hrobem kapli? Vzhledem k dnešním podmínkám se na tohle můžeme vykašlat. Teď je důležitější něco úplně jiného…“

„Zeptej se ho, vlaštovičko, jestli ví o tom, že se stal upírem? Zeptej se ho přímo, na delikátnost se vykašli!“

Vyjednávání trvalo podstatně déle. Anna se znovu vyptávala, cosi upřesňovala, Pissaro odpovídal a hlas velkého konkvistadora už nebyl tak sebejistý a panovačný. Vypadalo to, že přeměna v upíra nepatřila k jeho nejpříjemnějším vzpomínkám.

„Myslel si, že onemocněl nějakou místní chorobou, kterou v Evropě neznali,“ řekla Anna „Že něco chytil od divochů… Žíznil po krvi a ta potřeba sílila s každým dnem. Neměl chuť na zvířecí krev, ale na lidskou. Jednou to vyzkoušel… Pak ještě jednou a ještě… Byli to indiáni, dětští sluhové z paláce, ale pak se zvěsti o jeho sklonech roznesly po městě. Nemluvilo se o tom, jen šeptalo… Nedokázal se vyrovnat s vlastní nemocí a myslel si, že to není nemoc, ale prokletí inckých čarodějů. Zničil jejich stát, zabil Velkého Inku, a za to ho prokleli, možná otrávili, nebo na něj seslali nějaké hnusné uřknutí. Modlil se, prosil Hospodina aby ho toho zbavil, ale zbytečně…,“ Anna udělala přestávku a potom řekla: „Historku o Velkém Inkovi si pamatuji, četla jsem o tom. Jmenoval se, myslím… Atahualpa. Dostal se do španělského zajetí a Pissaro ho držel jako rukojmí. Zapřísáhl se, že ho propustí za ohromné výkupné, a Inkovi poddaní naplnili velkou místnost zlatem a stříbrem. Přesto byl Inka zavražděn.“

Najednou se rozhovořila vervně a vášnivě a Pissaro jí odpověděl. Odpověděl jediným slovem, které v sobě neslo smutek a hořkost.

„Co jsi mu řekla?“ zeptal jsem se.

„Že to nebyla nemoc, ani uřknutí, ale opravdu prokletí. Jenomže ne indiánských kouzelníků, ale Boha. Potrestal ho za to, co udělal s Atahualpou, dalšími inky a prostými indiány. Potrestal ho za porušení přísahy a krutost, za prolitou krev, za zabité ženy a děti. Za jeho veliké hříchy!“

„Co ti na to odpověděl?“

„Možná. Tak to řekl. Možná.“

Za zdí se opět ozval chraplavý hlas.

„Teď řekl, že měl mezi Španěly nepřátele,“ vysvětlila Anna „Diego de Almagro, významný seňor, druhý člověk v jeho vojsku, který mu vždycky záviděl a škodil, jak mohl, protože si myslel, že ho obcházeli při rozdělování kořisti a nedostávalo se mu dostatečné úcty. Tenhle Almagro vyvolal vzpouru, při které ho zabili. Zůstal po něm syn, taky Diego, a několik stoupenců. Pissaro měl daleko víc oddaných lidí, měl u sebe bratry, a jakýkoli puč by lehce potlačil. Ale když se začaly po Limě šířit ty zvěsti o indiánských chlapcích… O tom, co s nimi udělal… Tak se situace změnila. Lidé si pomysleli, že Pissaro už není ten věrný křesťan, jakým byl dřív, část z nich si dokonce myslela že se zaprodal ďáblu. A tehdy spiklenci udeřili. Byli asi přesvědčeni, že je ostatní Španělé podpoří, nebo alespoň se proti nim nepostaví. Vždyť osvobozovali zemi od satanovy chásky.“

Když jsem si tu historku vyslechl, zeptal jsem se:

„Nemůže si vzpomenout na to, kdy se objevily první příznaky vampýrizmu? Kdy se mu poprvé zachtělo lidské krve?“

Anna přeložila moji otázku, vyslechla odpověď a řekla:

„Asi měsíc před tím, než ho zabili. Přesněji to není schopný říct.“

Zamyslel jsem se, i když jsem neztrácel bdělost. S prvotním upírem bylo vždycky potřeba mít se na pozoru. Jsou nebezpeční a nepředvídatelní.

Co se týče mých myšlenek, neřekl bych, že byly plané. Bylo nad čím se zamyslet. Přeměna na prvotního upíra vyžaduje několik měsíců, minimálně dva, tři, většinou pět nebo šest. V té době jeho žízeň po lidské krvi postupně narůstá. Hledání obětí a jejich usmrcení přechází od náhodných k pravidelným. Jeho psychika se deformuje a nakonec upír zjistí, že se stal upírem. Vypadalo to, že můj nynější klient se ještě do tohoto stádia nedostal. Zabili ho, tedy probodli rapíry a dýkami, což pro upíra, i když takového, který ještě nedokončil metamorfózu, není smrtelné. Upadl do komatu, proces přeměny se velmi zpomalil a potřeboval staletí místo měsíců… Unikátní případ, jak jsem už řekl.

Unikátnost nicméně nevylučovala hlavní problém, ať je to jak chce, náš komkvistador je upír a bude se muset seznámit se sheffieldem. Nebo s mým mečem, podle toho, jak se nám zadaří… Ale když jsem vyřešil jednu záhadu, chtěl jsem se vypořádat s druhou – s podivným chováním mého klienta. Inicianti, které stvořil, mě nepřekvapovali. Jako každý prvotní se chtěl obklopit sluhy a pomocníky. Vytvořit vlastní prostředí, jak říká magistr. Je to nepodmíněný reflex, vytvářet sobě podobné, ale je v tom ještě jedna okolnost – potřeba hojné potravy. O tom jsem přemýšlel a překvapovalo mě, že vůdčí upír sedí v horách a nehledá místa, kde je víc jídla. Vždyť měl inicianty, bylo jich třicet nebo čtyřicet, a nakrmit takovou stáj není nic jednoduchého.

„Zeptej se ho, co tady dělá?“ řekl jsem a pohladil pažbu lupary. „Co chce s Sierra Grande Ochovalco? Co tady hledá? Je tu málo obyvatelstva, které nemohlo stačit jeho bandě.“

Když si upíra poslechla, mávla Anna řasami a zamyšleně pootevřela ústa.

„Nevím, můj milý, jestli se mám smát nebo brečet… Víš, co řekl? Inicianti mu vysvětlili, kde se probudil, kolik uteklo času a co je to za stát… Jestli je pořádně pochopil? Velmi o tom pochybuji… Protože se zřejmě rozhodl dobýt tuhle zemi stejně, jako to provedl v Peru. Na to potřeboval vojáky, silné muže, a proto začal plodit druhotné. Řekl, že v Peru neměl velké vojsko, a tady za ním půjdou tisíce a tisíce, stačí se jen napít jejich krve a podělit se o svoji. Bude mít armádu, ovládne všechna města a všechny poklady téhle země. Stane se jejím vládcem. Nejdřív však musí zlikvidovat původního majitele – sešlého dědu, jak mu řekli inicianti, který se schovává kdesi tady v horách. Najde ho, vypije jeho krev a národ se mu podrobí…“

„No, no,“ pomyslel jsem si. „Nová konkvista na Kubě! Mám takový pocit, že vlaštovička má pravdu, klient se zbláznil. Nebo přesněji řečeno, ještě se nedokázal přizpůsobit naší době… Příliš prudký přechod od karavel k transatlantickým lodím, od arkebuz k samopalům, od manuskriptů k počítačům a telestěnám. Lidé jsou teď jiní, právě tak jako politické ideje a způsob života… Prostě dějiny jsou v pohybu a svět nezůstal stát na místě!“

Zatímco jsem přemýšlel, vyměnila si Anna s kabalerem několik vět. Najednou cosi zaryčel a v hlase měl plno hněvu. A také, jak se mi zdálo, i nevole a ukřivděnosti.

„Co jsi mu řekla?“

„Že se svět změnil. Odpověděl mi, že silný a rozhodný člověk se stane vůdcem v jakékoli době. Pak…,“ zmlkla.

„Pak…,“ popohnal jsem ji.

„Pak jsem mu připomněla že už není člověk. Mám pocit, že se naštval… Říká, že i když ho Bůh potrestal, stejně zůstal člověkem,“ na chvíli se odmlčela „Víš, Petře, je mi ho líto. Ve své době to byl velikán a hrůzovládce a v naší je jako dítě…“

„Jeho tesáky zabily už hromadu lidí,“ oponoval jsem. „Ukončíme tyhle plané řeči. Zjisti, co chce, a tím to skoncujeme!“

Znovu zazněl panovačný hlas.

„Vyzývá tě na souboj,“ vysvětlila mi Anna „Viděl tě, jak zabíjíš jeho lidi, a došlo mu, že seš velký válečník. Zkřížil s tebou zbraň, ale váš spor tím neskončil. Překážíš mu, a proto ti navrhuje, abyste se utkali znovu. Pozítří na úsvitu u vchodu do údolí Siguenza. Meč proti meči, dýka proti dýce, tak, jak se patří na rytíře. Tak to řekl. Ještě dodal, že se nemáš čeho bát. Jestli ho Bůh proklel, tak určitě vyhraješ.“

„Obejdeme se bez boží podpory,“ řekl jsem. „Řekni mu, že souhlasím. Pozítří na úsvitu u vchodu do údolí Siguenza… Ať si pořádně nabrousí meč.“

Anna to přeložila a upír odpověděl krátkým výkřikem. Za oknem cosi zašustilo a náš návštěvník zmizel. Mlčky jsme se dívali jeden na druhého. Stále ještě jsem třímal v ruce luparu. Anna seděla u mých nohou, zamyšleně si natáčela na prst loknu a nakonec řekla:

„To je fantastické, můj milý! Jsem tak vzrušená… Mám strach, že už dneska neusnu.“

Ale usnula, jen co vlezla do postele. Zato já byl vzhůru celou noc, poslouchal jsem zpěv cikád a zíral na nebesa. Nikdy jsem nedůvěřoval upírům. Jsou to prohnaná stvoření! Mohou vám vykecat do hlavy díru a zmizet, jakmile se však uvolníte a zavřete oči, tak jsou tady okamžitě zpátky… Vrátí se s připravenými tesáky!

Ale tenhle upír se nevrátil.

***

Když jsme ráno sešli do hotelové haly, byla tam už trojice našich kompaněros. Anna okamžitě zacvrlikala španělsky, povyprávěla jim o našem nočním dobrodružství. Španělština je zvláštní jazyk v tom, že řeč je nutné doprovázet gesty. Proto vlaštovička mávala rukama dupala nožkou, potřásala hlavou, a v těch nejzajímavějších místech vyvracela oči v sloup. Posluchači reagovali s podobnou expresivností. Starý archeolog tu bledl, tu rudl, poskakoval na místě, dýmal z doutníku, a sypal si na košili jeho popel. Plukovník sevřel svůj knír oběma rukama a škubal za špičky, buď najednou, nebo po řadě. Také cvakal uzávěrem pouzdra na pistoli, jindy ji zase tasil. Co se týče kapitána, tak většinou jen vyvaloval oči. Mám pocit, že už jsem řekl, že kapitán Arruba je mulat? I oči měl mulatské, krásné, tmavé, velké jako slívy a velmi výrazné. To nebyly oči, ale zkáza ženského pohlaví! To já jsem takové štěstí neměl. Mám každé oko jiné, jedno černé, druhé zelené… Co se dá dělat, každý má něco! Arruba je mulat, zatímco já mutant…

Anna se dopracovala na konec historky a najednou mluvili všichni, mávali rukama, takže to vypadalo, že jich mají celé tucty, a v každé z nich třímají doutník. Nakonec se plukovník uráčil také povšimnout mojí maličkosti.

„Míníte se s ním opravdu utkat, done Pedro?“

„Samozřejmě, done Alexi. Je velké štěstí, že se tu sám objevil. Prostě neuvěřitelné… Nebudu ho muset hledat někde v divokých horách a riskovat životy vašich kommandos… Zítra mise skončí. Zabiju ho!“

Při těchto slovech sebou archeolog škubl, zdvihl ruce k nebesům a vydal odmítavé zaúpění. Cortes si toho nevšímal.

„Nemohu vás pustit samotného bez podpory. To je proti pravidlům!“

„Podporu nepotřebuji,“ ujistil jsem ho. „Jediné, co chci, aby se mi nikdo nemotal za zády a nestřílel pánu bohu do oken.“

Mrkl jsem s potměšilým úsměvem na Arrubu.

„Potřebuji jeep a průvodce. To je všechno.“

„Pojedu s vámi,“ rychle anglicky řekl don Luis.

„A co já?“ vykřikla Anna

„Samozřejmě, moje milá. Co bych si bez tebe počal?“ Poklonil jsem se archeologovi a přešel do angličtiny. „Děkuji, done Luisi. Prokážete mi neocenitelnou pomoc, když mě dopravíte k údolí.“

Znova se rozezněla rychlopalná španělština. Buď debatovali o mých vyhlídkách na vítězství, nebo se o něčem dohadovali. Ucítil jsem příjemnou vůni, která se linula z restaurace. Vzal jsem vlaštovičku za loket:

„Není nejvyšší čas posnídat, drahá?“

Co se týče snídaně, oběda nebo večeře, tak to nikdy neodmítala. Pořádně jsme se najedli a plukovník s kapitánem nám zmizeli z očí. Zřejmě šli k telefonu podat hlášení o připravované operaci. Don Luis je doprovázel upřeným pohledem a potom řekl:

„Chtěl bych s vámi něco projednat, amigos.“

„Klidně.“

„Ne tady. Znám jedno místečko, velmi tiché, příjemné a útulné. Buďte tak laskavi a následujte mě.“

Vedl nás do levého křídla paláce, do muzea. Byla tu sbírka starožitností, které zabíraly zvýšený suterén a pět velkých místností v přízemí. Za nimi byla knihovna a nevelká pracovna kustoda suchoučkého, vrásčitého stařečka kterého don Luis dobře znal. Jmenoval se zvláštně – don Anselm Rodrigo Maria Chesus de Barbena de Dorada. Galantně políbil Anně ruku, objal dona Luise, a nabídl nám limonádu. Vypili jsme pohár, potom se kurátor vzdálil do svého kabinetu a don Luis nás provedl výstavními sály. V těch místnostech ověšených obrazy, rytinami, přeplněných figurínami ve starých oděvech, vitrínami se zbraněmi, se nacházely i kolekce mincí a další exponáty. Byla mezi nimi i litinová bombarda. Byl tu příjemný chládek. Anně se zalíbily zlaté šperky, prohlédla si šatstvo, boty a mantily španělských dam, zavzdychala si u podivných želvovinových hřebínků s inkrustacemi ze stříbra. Don Luis trpělivě čekal. Nakonec zamířil do kouta ke zcela neoblečené figuríně.

„Všimněte si tohoto exponátu, amigos. Tedy, přesněji řečeno je to místo, kde by měly být… Don Anselm mi řekl, že v muzeu došlo ke krádeži. Zmizel kostým španělského dvořana a velmi vzácná věc, drahocenný meč toledské práce. Ležel tady,“ archeolog se otočil k vitríně zakryté tmavou látkou. „Podle slov dona Anselma se to stalo před dvanácti dny.“

„Náš konkvistador se vybavoval,“ řekl jsem. „Přemýšlel jsem, odkud pochází ten meč! No, zítra se do muzea vrátí. Jak meč, tak i oblečení a boty.“

Don Luis se dotkl mého ramene.

„Ani bych po tom netoužil, drahý příteli. Opravdu bych nebyl rád. Je ještě něco daleko dražšího než meč a oblečení. Mnohem, mnohem dražšího!“

Nepochopil jsem ho. Povídali jsme si anglicky a tam nejsem silný v kramflecích. Anna mi, samozřejmě, překládala a napovídala potřebná slůvka. Přeložila mi to i tentokrát, když viděla že jsem v problémech.

„Dražšího?“ přeptal jsem se… „O čem to mluvíte, done Luisi?“

„Ne o čem, ale o kom. O Francisku Pissarovi, velikém konkvistadorovi! Nechtěl bych, amigo, abyste ho zabil.“

„Proč?“

Archeolog si zapálil doutník. Zahalil ho aromatický dým, který se vinul ke klenutému stropu.

„Mám obavu, done Pedro, že máme velmi odlišný pohled na daný problém, mám tím na mysli vraždu. Vy jste lovec upírů a pro vás je ten člověk příšera. Monstrum, které je potřeba zničit! Já jsem vědec, a mně je jedno, jestli to je nebo není upír, jestli je to satanská cháska nebo osobnost, kterou postihlo neštěstí. Je pro mě nedocenitelným zdrojem informací! Nevysychající pramen, který náhoda zanesla do našich časů! Promyslete si to sám, můj mladý příteli, kolik nového, kolik zajímavého bychom se mohli dozvědět od Franciska Pissara, současníka a očitého svědka velkých historických událostí! O Panamě, Mexiku, Kubě, Hispaniole, o inckém státě a nakonec i o Španělsku… To je daleko důležitější než nějaká krádež obleku a meče.“

„Kromě toho tu však jsou ještě mrtví,“ připomenul jsem mu. „Lidi, které se svou bandou vysál a jeho následovníci, které jsme zabili my. I kdybych ho ušetřil… Kdyby se něco takového stalo… Jak si představujete rozhovor s upírem, done Luisi? Vy se budete vyptávat na Panamu a on vám skočí po krku! To byste ho chtěl umístit do klece, krmit prasečí krví, a přitom vést vědecké debaty? To bych vám nedoporučoval!“

„Myslíte, že něco takového je možné?“ s nadějí v hlase se zeptal archeolog. „Krmit ho zvířecí krví?“

Pokrčil jsem rameny.

„Teoreticky ano, ale dřív nebo později se k vám dostane. Kromě toho plukovník Cortes nedovolí, aby zůstal naživu. Má rozkaz od vyšších instancí a on ho splní. Ten Pissaro je hrozba pro kommandante, je příliš nebezpečný a chtivý moci, což znamená, že je nutné ho zničit. K čemuž dojde bez ohledu na vaše i moje přání.“

Don Luis se přímo otřásl, když si představil takový smutný konec. Anna nás zamračeně poslouchala a já ji chápal. Všechny ty řeči o tom, že upír by mohl přežít v lidské společnosti, aniž by někomu škodil, jí až příliš připomínaly vlastní problémy. Naštěstí už jsou pryč! Je to veliký zázrak, jen co je pravda… Dík Obchůdku!

Archeolog si odkašlal a smutně sklopil oči. O něčem se mu chtělo si promluvit, ale nemohl se k tomu odhodlat. Pobídl jsem ho úsměvem.

„Hm-m-m-m… Vy, done Pedro, nejste obyčejný člověk… Chci říct, že jste neobyčejný…“

„Jasně,“ přikývl jsem. „Všichni Zabíječi jsou mutanti. Proto se dokážeme vypořádat s upíry.“

„Mluvím o něčem jiném, příteli. V úžlabině Siguenza jsem stál za vašimi zády a viděl, jak je zabíjíte… Pět, deset, patnáct, dvacet…“ Aby byl přesvědčivější, roztáhl všechny zažloutlé prsty od sebe. „Střílel jste ze své zbraně a ani jednou jste neminul! Pf-f-f a hlava byla pryč!“

„Výsledek dlouhého a úporného tréninku,“ vysvětlil jsem mu skromně jsem mu.

Archeolog kývl.

„Chápu, že taková přesnost není jen dar. Trénink, samozřejmě, trénink… Ale vy jste nenabíjel zbraň. Vím, že sheffield má zásobník na pět patron… Ale vy nemáte ani náboje, ani zásobníky! Nábojů dum-dum, které jsou tlustší než prst, bych si nemohl nevšimnout… Ale vy jste prostě střílel! Střílel a to je vše!“

„Předpokládejme, že tomu tak je,“ řekl jsem suše a podíval se na svoji vlaštovičku.

Zdvihla obočí, jako kdyby chtěla říct:

„Je všímavý, ten don Luis!“

„Přepokládejme, že ano! Co z toho vyplývá?“

„Nerozčilujte se, done Pedro, a nepovažujte mě za hloupého vtíravého starce. Jenom jsem chtěl naznačit, že máte nějaké tajemství.“

„Dokonce strašné,“ pomyslel jsem si a nepřerušoval ho. „Předpokládám, že je to nějaké profesionální tajemství, do kterého mi nic není,“ pokračoval don Luis velice zdvořile. „Leč vzhledem k životním zkušenostem, a to jak těm šťastným, tak i nešťastným, vím, že kde je jedno tajemství, tam se najde druhé, třetí… Jinak řečeno, není vám znám nějaký způsob opačného přerodu? Aby se z upíra stal zase člověk?“

Anna sebou škubla a já jsem byl nadšený. Tak tohle to znamená být vědcem! Analytický rozum! Zaháčkoval se za podivuhodný fakt a vyvodil správné závěry… Tedy, zadal správnou otázku!

Nicméně, při veškerých sympatiích, které jsem k donu Luisovi cítil, se mi nechtělo rozloučit se kvůli jeho vědeckým zájmům s kouzelnou pilulkou.

Měl jsem ještě tři modré kuličky, které byly schované v tajné kapse mého pláště. Kdo však věděl, komu, kdy a k čemu se mi budou hodit? Jednoho kandidáta na opačnou metamorfózu jsem měl. Byl to Pafnutij, boží člověk, pátá kolona matičky církve v upířím těle. Mohli se však objevit i další násilím obrácení, jako moje Anna, a právě tak nešťastní.

Ne, neobětoval bych kouzelnou pilulku pro Pissara, kdyby nebylo Anny! Co pro mě znamená nějaký Pissaro? Není to ani tchán, ani bratr, dokonce ani známý… Ale ona se na mě podívala svýma hnědýma očima a řekla:

„Vždyť přece můžeš, Petře. Můžeš, a já to vím… Tak pomoz!“

Donu Luisovi jsem ještě odmítnout mohl, nebo se z toho nějak vykroutit, ale s milovanou ženou takové věci neprojdou. Proto jsem stiskl zuby a zavrčel:

„Dobře. Udělám to. Ale počítejte s tím, že bude muset sám chtít stát se člověkem. Jinak jsem bezmocný.“

Archeolog málem začal tancovat radostí. Potom pronesl: „Zítra, jak jsem slíbil, s vámi pojedu. Jestli ho přemluvíme… Jestli se znovu stane člověkem… Nemáte nejmenší představu, jak jsem vám vděčný! To bude senzace! Furor! Napíšu článek… Co článek! Knihu! Čtyři knihy! O Pissarovi a jeho rodině, o Východní Indii šestnáctého století, o Španělsku a říši Inků! Provedeme vykopávky v prastarých městech, najdeme materiální důkazy, odhalíme hromadu tajemství a…“

„Mimochodem, o rodině,“ přerušil jsem jeho monolog, „Podle vzhledu tenhle Pissaro, nevypadá na vznešeného granda, i když meč ovládá velmi dobře. Má držku úplného prosťáčka. Spíš bandita, abych pravdu řekl.“

„Všichni to byli zabijáci, ti konkvistadoři!“ souhlasil don Luis. „Co se týče Pissara a jeho rodiny… To je smutná historie, amigos! Francisco byl synem nevýznamného důstojníka Gonzala Pissara kterému se říkalo El Largo, to znamená Dlouhý. Pobláznil vdanou dámu Franciscu Gonzáles y Mateos a od ní dostal našeho hrdinu v roce 1478. Kromě něj měla ještě syna Francisca Martin de Alcántara, jehož datum narození není známo… Byl to nevlastní bratr, ale neopustil ho a zahynul s ním.“

„Samí Franciskové,“ všimla si Anna. „To bylo velmi rozšířené jméno v té době.“

„Máte pravdu, seňoro. Kromě de Alcántara, který byl přibližně stejně starý jako on, měl ještě tři mladší sourozence z otcovy strany. Ze zákonného sňatku Dlouhána s Isabell de Vargas, to byl bratr Hernando a dvě sestry. Z otcových náhodných známostí měl další tři sestry a dva bratry – Juana a Gonzalese. Všichni bratři byli s Pissarem v Peru, bojovali mu po boku a kromě Hernanda všichni zahynuli. Juan velmi mladý, Gonzales také nebyl starý, mohlo mu být tak kolem pětatřiceti.

V pokročilém věku zemřel jen Hernando, který se dožil sedmasedmdesáti let. Odseděl si ve Španělsku dvacet let, oženil se se svojí mladičkou neteří, dcerou Gracisca a incké princezny, a zdědil její ohromné bohatství. Skonal v rodném městečku Trujillo-de-Estremadura… Tam je Hernandův palác a socha jeho velkého bratra.“

„To je úžasný osud!“ vykřikla Anna, která archeologovi naslouchala s otevřenými ústy.

„Proč se Hernando dostal do vězení? Za co?“

„Za vraždu Diega de Almagra,“ vysvětlil jí don Luis. „Ten Almagro byl Pissarovým společníkem v expedici do Peru. Potom ho Pissaro odstrčil a společník se změnil v rivala a největšího nepřítele. Pokusil se vyvolat vzpouru a Hernando ho popravil, ale královský soud ve Španělsku to nepovažoval za popravu, ale za vraždu. Když se Hernando vypravil domů s bohatou kořistí, tak ho uvěznili.“

„Co se stalo se samotným Pissarem?“ zeptal jsem se. „Jak a proč zahynul?“

Archeolog kývl ke knihovně.

„Pojďme támhle a podíváme se do písemných pramenů, amigos, ke kompetentnímu specialistovi, který je přesvědčený, že Pissaro zahynul díky vlastní neopatrnosti. Je to ještě jedna tragická historie… Evidentně ho Bůh potrestal!“

Knihovna byla potemnělou místností, zastavěnou masivními dubovými skříněmi. Většinou v nich uchovávali staré manuskripty, ale don Luis zamířil k policím a vytáhl odtamtud zcela současnou knihu v angličtině. Měla tmavohnědou obálku. Stačil jsem si všimnout autora a názvu – John Hemming: The Conquest of the Incas. Zřejmě to byla práce historika z dnešní doby. Don Luis ji otevřel a začal číst:

„Následovníci Almagra, kteří zůstali v Peru, byli stále víc a víc rozčarovaní. Mnohým z nich se prostě nepodařilo dostat svůj podíl z Atahualpova výkupného. Jejich následující příhody v Chile a různé expedice do džungle byly jen smutnými neúspěchy. Byli poraženi i v případě, když se snažili udržet si Cusco. Neměli ani panství nebo statky a přezíravě se k nim stavěli Pissaro i jeho domýšlivý sekretář Antonio Pikado. Ta skupina zchudnuvších a ukřivděných lidí se semkla kolem Almagrova syna Diega, který se narodil obyvatelce Panamy a jehož věk se nyní už blížil zralosti.

Lima byla plná drbů o připravovaném atentátu na guvernéra, ale Pissaro nepřijal žádná speciální opatření a 26. června 1541 skupina dvaceti Almagrových následovníků, oblečených do brnění, které vedl Juan de Errada, vtrhla do paláce. Velká část Pissarových rádců se rozprchla, ale šedesátiletý markýz Pissaro si navlékl hrudní plát kyrysu, a zabil jednoho z útočníků před tím, než sám zahynul následkem mnohačetných zranění. Jeho pokrevní bratr Francisco Martin de Alcantara padl s ním a vznětlivý Francisco de Chavez byl zabit svými přáteli z okruhu Almagrových následovníků, když se je snažil uklidnit. Zmrzačená těla Pissara a jeho straníků byla tajně pochována ve spěšně vykopaných hrobech, zatímco v té době slavnostně vodili mladého Diega de Almagra ulicemi a vyhlásili ho guvernérem a vrchním velitelem Peru.“

Archeolog zaklapl knihu.

„Takže takhle se to stalo, přátelé moji. Avšak Gonzalo Pissaro staršího bratra pomstil. Našel a zabil jeho vrahy, uchvátil moc v Limě. Sám však zahynul sedm let po Franciskově smrti. Vcelku, i když španělské krve vyteklo daleko méně než indiánské, nebylo jí také právě málo. Nulla salus bello est![27]“ Anna mi to latinské přísloví přeložila a já kývl.

„Je to pravda, ale pozítří budu muset bojovat. Chápu vaše naděje, done Luisi, a mám pochopení pro vaše plány… Čtyři knihy vám dávají možnost rozkrýt všemožná tajemství… Ale s upíry se žertovat nedá, tady legrace NO PASARAN! Takže jestli si klient postaví hlavu, budu ho muset zabít.“

3. mezihra

Ze svědectví Pedra Catania, účastníka expedice

Milostí Hospodina našeho a silou našich zbraní jsem se stali nezměrně bohatí! Už jsme nebyli chudí hidalgové, kteří vlastní jenom starou věž, sešlého koně, rezavý meč a tři ovce. Byli jsme teď encomendero, bohatí vládcové země! Obsadili jsme zemi, kde indiánští otroci se nedají spočítat, každý jich dostal osm nebo deset, eventuelně dvacet tisíc. Zlata a stříbra bylo také dost, protože všem svých věrným spolubojovníkům vydělil generál-kapitán část z pokladů Atahualpy. Nikdo z nás nepomýšlel na návrat do Španělska nebo do Panamy či na ostrovy. Našli jsme novou vlast a byli jejími pány. Král, ať ho provází milost Hospodina, daroval generál-kapitánovi titul markýze a jmenoval ho guvernérem obsazené země. Na pobřeží oceánu jsme založili nové město, nazvali jsme ho Lima. Postavili jsme křesťanský hrad, neposkvrněný pohanstvím, dokonce jsme tam vystavěli chrám a guvernérův palác a další stavby, které patří k hlavním městům. Poslední divochy, kteří ještě kladli odpor, jsme zahnali do hor, kde na ně čekala mučivá smrt, když ne od našich mečů a kulí, tak hlady. Stali jsme se vítězi!

Neobešlo se to bez nespokojenců a ponížených. Guvernér měl nepřátele a nejprvnějším z nich byl Diego de Almagro, významný člověk z Panamy, odkud jsme se vypravili na expedici. Tehdy vedla naše vojsko trojice – Pissaro a Almagro se starali o vojenskou část, o naše duše se staral padre Hernando de Luke, který také podpořil expedici penězi. Kolovaly drby mezi mými přáteli, že generál-kapitánovi byla slíbena pozice guvernéra, Almagrovi post velitele Tumbesu, velkého inckého města na severu a padre de Luke se měl stát episkopem v Tumbesu. Dále se říkalo, že Almagro byl velmi nespokojený, protože dostal jenom jedno město, ale celým státem vládne guvernér, náš generál-kapitán. Almagro před svými věrnými na to často poukazoval, dělal generál-kapitánovi naschvály a neposlouchal jeho příkazy. To se dálo do té doby, dokud Hernando Pissaro nedostihl vzbouřence a nenechal je popravit. De Almagrovi lidé a jeho syn Diego nedostali nic ze získaného bohatství a žíznili po pomstě za svého zabitého vůdce…

***

Ze zápisků Pedra Sancha, sekretáře a kronikáře expedice

… Podlaha byla zalitá krví a já uviděl, jak guvernér leží mrtvý s desítkami ran mečem a dýkami na těle. Jeho oblečení bylo rozřezané, hrudní kyrys proražený a viděl jsem, že díry jsou na mnoha místech. Další rány měl na rukách, hlavě i břiše. Hned vedle něj ležel jeho bratr Francisco de Alcantara a jeden z vrahů. Ostatní, také zkrvavení, se o čemsi zuřivě hádali. Proto si mě nevšimli. Potom odešli do města, aby oznámili, co se stalo a oslavili své vítězství. Tehdy jsem zavolal indiánské sluhy, kteří s úžasem sledovali guvernérovu smrt. Položili jsme jeho tělo a tělo Francisca de Alcantara na vozík, přikryli je rohoží a hadry a odvezli za město. Indiáni vykopali hroby a oba bratři do nich byli spuštěni bez rakví. Jenom zavinutí do rohoží. Obešlo se to bez mše a dalších křesťanských obřadů. Přeříkal jsem nad nimi modlitbu a zapamatoval jsem si to místo, protože jsem nepochyboval, že vrazi budou potrestáni, a guvernérovo tělo a tělo jeho bratra se časem přemístí do svěcené půdy, možná dokonce do chrámu u jednoho z oltářů.

Propustil jsem indiány, přikázal jsem jim opustit město, a sám zůstal u hrobů. Seděl jsem tam a přemýšlel, jestli je pravda to, co se o guvernérovi říkalo. Povídali, že se dopustil s několika malými indiánským sluhy nemravností. Nebyla to sodomie, ale něco daleko strašlivějšího, něco, co spíš náleželo divokému zvířeti než člověku. Nevím, jestli je to pravda, nebo zlé pomluvy… Ale Panna Marie a Bůh generálkapitána opustili, když zahynul rukou svých vrahů. I když třeba lhali o těch malých indiánech, stejně měl na svědomí velký hřích, hřích křivopřísežnictví. Vždyť slíbil život Atahualpovi a přísahu nedodržel. To znamená, že nyní hořel v pekle! Kolik mší se musí odsloužit, kolik zapálit svic, kolik rozdat milostí, aby si ďáblové nepřišli pro jeho duši? Možná, přemýšlel jsem, jeho Svatost papež a kardinálové by ho mohli před Bohem očistit… Ale papež a kardinálové jsou daleko, až za moři a oceány, a my jsme tady v divočině na kraji země! Vtom jsem si vzpomněl na episkopa Vincente de Valverdeho, věrného přítele guvernéra, a rozhodl jsem se pro něj poslat, aby se stal zástupcem mého nešťastného pána…

***

Ze zápisků Pedra Sancha, sekretáře a kronikáře expedice

Napsáno mnoho let poté v Panamě

Co se týče Kuby, přijal jsem správné rozhodnutí. Bůh markýzovi de Pissaro neodpustil a potrestal episkopa de Valverdeho, který se odvážil sloužit mši nad jeho hrobem. Strašně potrestal! Episkop se vypravil do Limy z Cusca, jakmile se dozvěděl od mého posla o guvernérově smrti. Z Limy musel uprchnout, protože v ní v ty dny vládl Almagrův syn a jeho přisluhovači. To hrozilo episkopovi smrtí. Vincente de Valverde spěšně nasedl na loď a tajně odplul do Panamy. Bouřka, kterou určitě seslal Hospodin, dohnala tu loď a vrhla ji na skály ostrova Puna. Tam episkopa zabili a sežrali indiánští kanibalové.

6. kapitola

Poslední milost

Znovu jsme jeli prašnou cestou do údolí Siguenza. Don Luis za volantem, Anna seděla vedle starého archeologa, já na zadním sedadle, beze zbraně, zato s mečem. Jeli jsme za ranního šírání, pod hvězdami zářícími na vysokém nebi. Světlo silných reflektorů klouzalo po silnici, tu ozářilo rozpraskanou skálu, jindy mohutný kmen horského dubu, palmy nebo kaktusu, který hrozil svému okolí dlouhými ostny. Don Luis, nezvykle mlčenlivý, dýmal z doutníku a opatrně řídil auto. Přesto jeep poskakoval po výmolech tak, že jsem si několikrát málem překousl jazyk. To však nevadilo přemýšlení.

Už mě neštvalo, že mám darovat upírovi jednu drahocennou pilulku. Nesedělo mi to za krkem jako noční můra, protože mojí vlaštovičce jsem ochotný splnit jakékoli přání. Neodporujte ženě, která vás miluje, protože ona lépe ví, co je pro vás dobré, co špatné, kde něco najdete, kde něco ztratíte. Ženy jsou moudřejší než muži, a proto jim toho příroda svěřila víc než nám – vždyť život nesou ony a my je jenom chráníme. Jejich moudrost je neoddiskutovatelná, dokonce i u upírů je tomu tak. Je to prověřeno zkušeností: hraběnka Bathoryová je naživu, zatímco Borgia a Ras olizují v pekle kotle.

Ne! Nelitoval jsem svého slibu a přemýšlel jsem, jestli mu pilulka půjde k duhu. Vždyť jsem ji dostal v Obchůdku! A Obchůdek, i když to byl jev velmi podivný, iracionální a rozumem nepochopitelný, měl svůj smysl pro spravedlnost. A když to nebyl Obchůdek, tak ten, kdo ho ovládal… Ta bytost vládla předvídavostí a zbytečně svými dary nemrhala. Každý předmět měl svůj účel, nějaký cíl, který vyšel najevo ve správný okamžik. Takže proč mi dali pět pilulek a ne čtyři, nebo šest? Jedna byla pro Annu, druhá pro manželku magistra, třetí, dejme tomu, pro Pafnutije… A zbylé dvě? To se zjistí, až přijde čas. Je to teď? Mám vyléčit krutého dobyvatele, který zahubil tisíce duší? Je ten dar určený pro něj?…

Určitě jsem mohl uvažovat o předurčení, determinizmu, svobodné vůli… Jenže filozofie není mé hobby. Takže jsem se mučil pochybnostmi.

Vzpomněl jsem si, jak proběhla metamorfóza u Anny. V původním stavu jsem ji, na radu magistra, napájel umělou krví. Když jsem přišel s tabletami, musel jsem jí říct o Obchůdku a myslím si, že mi v té chvíli neuvěřila. Vypadalo to strašně pohádkově a nereálně. Vyklepla na dlaň modrou kuličku, podívala se na ni a smutně si povzdychla Myslela si:

„Chceš mě utěšit, milý. Uklidnit…“

Nicméně ji spolkla, sedla si na pohovku, a složila ruce do klína. Všiml jsem si, že tvářičku měla bledou a rty se jí třásly. Už se chýlilo k večeru a bylo mi jasné, že moje vlaštovička začíná mít hlad. Čekal jsem se strachem, kdy si řekne o krev. Nemusel jsem čekat dlouho, protože lektvary z Obchůdku působí velmi rychle. Nikdy v životě však nebyly vteřiny čekání delší a těžší než tehdy.

Najednou jsem si všiml, že se její tváře pokryly ruměncem, oči se jí zablýskly. Seskočila z pohovky a řekla, že má hlad. Zamířili jsme do kuchyně a ona vyluxovala ledničku od zdola nahoru, od krabice s mlékem až k ovoci.

Bože můj, jak se cpala! Za pár minut dokázala spořádat dvě plechovky šprotů, pěkný kus sýra, nožičku klobásy, lečo, marinované okurky, šišku chleba, kilo švestek, mléko a sušenky! Nebylo to nic divného, hlad je normální reakce při změně metabolizmu… Díval jsem se na ni a utíral jsem si rukama zvlhlé oči. Věděl jsem, že lektvar zabral, protože ampulí s krví, které jsme uchovávali v ledničce, se nedotkla. Ani si jich nevšimla, jak ji zaujaly šproty a sýr! Zbaštila všechno, a pak provinile řekla:

„Promiň, milý, že na tebe nic nezbylo… Že bychom zaběhli do obchodu?“

Tak jsme se tam vypravili a nakoupili toho tolik, že jsme to málem neunesli.

Tak to proběhlo u Anny. Od té doby jí jak zjednaná, ale na její postavu to nemá nejmenší vliv. Obvod pasu má padesát šest. A všechno ostatní je také v pořádku… V takovém pořádku, že oči se nedokážou odtrhnout.

Zadíval jsem se na její kaštanový zátylek a uvažoval jsem, jestli se u mého klienta neobjeví stejná reakce, tedy zvířecí hlad. Pro ten případ jsem s sebou měl tři kila šunky, bochník chleba, velký jako kolo u vozu, a hezkých pár piv. Kromě toho banány a marinované ananasy. Počítal jsem s tím, že náš konkvistador je člověk impozantní a velký. Když si zakousne, tak se třeba rozpovídá… A don Luis bude mít radost.

Záře hvězd pobledla, nebe začalo růžovět a náš průvodce a řidič vypnul světla. V tuto hodinu byl vzduch chladný a podivuhodně svěží. Ne tak jako v Podmoskví, ale nějak po svém, zvláštně… Smíchala se v něm vůně země a moře, připomínající, že Kuba je ostrov, i když pořádně veliký. Ostrov – šavle… Ostrov – jatagan… Podél jeho ostří se dá putovat i měsíc, aniž by člověk zahlédl moře. Zatímco napříč půjdeš dva tři dny a vždycky na ně narazíš. Nádherná země, ale když si člověk vzpomene na vyprávění dona Luise, je to země zalitá krví indiánů, které vybili docela, krví Španělů i anglických pirátů, krví čemochů-otroků… Na druhou stranu, která země není napojená krví? Tam, kde je krev, jsou upíři, a kde jsou upíři, tam přijde i Zabíječ… Takže se sem hodím. Jsem na správném místě ve správnou chvíli.

Strčil jsem ruku do kapsy a vytáhl lahvičku s třemi modrými hrášky. Jeep nadskočil na výmolu a moje ruka sebou škubla. Pilulky vesele zatančily ve své skleněné lahvičce. Nahoru-dolů… Nahoru-dolů… Nahoru-dolů… Na okamžik se mi před očima objevila dlouhá potemnělá chodba Obchůdku, zastavěná skříněmi, policemi, truhlami se vším možným, a zazdálo se mi, že se na pozadí útesů rýsují známé dveře s mosaznou klikou. Ale to se mi jenom zdálo… Přelud! Iluze! Nic víc! Obchůdek mně už dal všechno nezbytné a nebyl důvod pro další setkání.

Růžové šírání se začalo měnit v modř oblohy, nad obzorem se objevil oslepující okraj slunce. Don Luis snížil rychlost a auto zastavilo u povlovného svahu s mnoha balvany, mezi nimiž se klikatil potůček. Svah stoupal až k hrdlu údolí, které na nás zívalo tmavým sedlem na pozadí zelenými stromy pokrytých hor.

„Tak jsme tady, amigos!“ řekl archeolog.

Vylezli jsme z auta a kráčeli po známé pěšince, kterou předevčírem vyšlapal náš oddíl. Anna a don Luis šli nalehko, já jsem kromě katany táhl ještě pěkně těžký vak s jídlem. Nešli jsme daleko. Za pár minut jsem už viděl travnatý palouk před vstupem do údolí a vysokou postavu upíra. Stál, opíral se o meč, svíral jílec oběma rukama. Jeho kamizola se válela v trávě.

„Dovolíte mi, abych si s ním promluvil?“ zeptal se don Luis.

„Samozřejmě. Jen nechoďte příliš blízko.“

„Proč?“

„Kvůli vaší bezpečnosti.“

Archeolog vytáhl další doutník, cvakl zapalovačem, vyfoukl dým a zamyslel se. Potom řekl:

„Mohu se postavit za jeden z balvanů. Vyberu si nějaký větší a…“

„Ne. Budete stát za mnou. Napravo ode mě.“

„Ale, done Pedro…“

„Udělejte, co vám říká můj muž,“ řekla Anna „Ví to líp.“

Víc se don Luis nehádal. I když se zúčastnil už dvou bojů s upíry, stále ještě na ně myslel jako na lidi a nepočítal s jejich rychlostí. Normální člověk, i kdyby to byl olympijský šampion, neskočí z místa deset metrů, což pro upíra není žádný problém. Ani nestačíš mrknout, je tady a jeho tesáky máš zakousnuté v hrdle… Nestálo za to riskovat.

Vak jsem hodil k nejbližšímu kamenu a vybral si pozici asi dvacet kroků od klienta. Stál uprostřed palouku jako socha. Košili nahoře rozepnutou, bradka splývá po svalnatém hrudníku, nohy široce rozestavené, takový komtur, který odnese dona Juana do pekla… Slunce měl po pravé ruce, já ho měl zleva takže nikdo neměl výhodu.

Zdvihl kord a já se připravil odrazit ránu. Nebyl to útok, ale pozdrav. Francisco Pissaro, konkvistador, markýz a guvernér Peru, mně dával salut, jako rytíř rytíři. Opravdu zvláštní upír. Žádný z prastarých, kteří se dožili až do naší doby, by nic takového neudělal.

Už do sebe vsáli ducha dvacátého století, v němž cena ušlechtilosti a cti nestála za dřevěný, natož měděný groš. Ale Pissaro žil v době, kdy čest ještě  něco znamenala. I když byla lacinější než zlato Inků.

„Jestli si s ním chcete promluvit, tak máte nejvyšší čas,“ řekl jsem donu Luisovi. „Až se začneme bít, tak na povídání zapomeňte.“

„Děkuji vám, done Pedro,“ archeolog okamžitě zapomněl na mé instrukce a chtěl pokročit kupředu, ale nastavil jsem mu ruku s mečem a donutil ho ustoupit. „Promiňte, jsem strašně rozrušený… Tak, jak jsem nikdy ještě nebyl… Dokonce i v puse mám sucho…“

Začal mluvit, jasně a zřetelně, pomalu a s jistotou. Jeho gesta byla klidná a plavná, jako kdyby nemluvil španělsky, ale jazykem melancholických Finů. Anna stojící za mým zády, mi šeptala do ucha a tak onu besedu dona Luise s velkým dobyvatelem uvádím v jejím překladu. Já sám jsem chytal jen jednotlivá slova a většinou šlo o známá nebo neznámá jména.

„Věříte v Boha done Francisko?“ pronesl starý archeolog. „Počítáte se mezi potomky Adama a Evy, jste jedním z ohromného počtu lidí, za něž položil život Ježíš Kristus, syn Boží? Pamatujete se na hrdinský čin a oběť našeho Spasitele? Žije ve vaší duši láska k Němu a naděje na odpuštění? Chcete se kát, očistit sám sebe od neřestí a zachránit se před mukami pekelnými?“

Udělal přestávku a podíval se na hodinky. Zřejmě měl svoji řeč propočítanou na vteřiny. Zdaleka, z Apakunda nebo nějakého dalšího městečka sem doléhal zvuk zvonů, zvonili na jitřní.

Pissarova tvář vypadala, jako kdyby ji vytesali z kamene. Věděl jsem, že zvony slyší, upíři mají vynikající sluch. Když zmlkly, pokřižoval se a řekl:

„Kdo jste, seňore, abyste se mnou mluvil o Bohu a spasení? Nepodobáte se mnichovi… Nebo nyní svatí otcové už nenosí kříž a sutany?“

„Kříž mám tady,“ starý archeolog se hrdě napřímil a k mému údivu vytáhl zpod košile křížek zavěšený na šňůrce. „Nejsem mnich, done Francisko. Jsem Luis Barriega, ten, který pohnul kamenem na vašem hrobě. Studuji život lidí vaší doby a to, co se tehdy stalo. Jsem profesor na univerzitě v Havaně a váš přítel.“

Pissaro pozdvihl rapír a dlouhá čepel se blýskla na slunci.

„Jestli nejste mnich, proč by vás měla zajímat moje duše? Proč se ptáte, jestli věřím ve Spasitele nebo nosím v sobě naději na Jeho milost? Co je vám do toho, seňore?“

„Jsem Španěl a křesťan,“ hrdě odpověděl starý archeolog. „To snad není dostatečné? Cožpak nejsem povinen pomoct bližnímu svému, když mám takovou možnost? Podat mu ruku, přinést naději na spasení? Cožpak…“

„Nepřinesl jste naději, ale meč!“ odsekl mu Pissaro. „Přišel s vámi válečník, kterého jsem vyzval, a v jeho ruce je meč! Nebo mě klamou oči?“ Ironicky se usmál a pohladil si bradku. „Ne, neklamou! Odstupte! Toho rytíře znám, právě tak jako jeho zbraň!“

„Nebude s vámi bojovat,“ přesvědčoval ho don Luis a zasyčel anglicky. „Skryjte meč, done Pedro! Schovejte ho, zapřísahám vás! Jinak mi nebude důvěřovat!“

Zasunul jsem katanu do pochvy, ale rukojeť jsem z prstů nepustil. Upíři jsou chytráčtí a zákeřní a povídání o Bohu se rázem mohlo změnit v cinkot mečů.

„Podívejte se!“ vykřikl don Luis a dotkl se mého meče. „Podívejte se, done Francisko! Přišel sem, a ne jako nepřítel! Nepřišel sem sám, ale se mnou, mírným, starým člověkem, a se svou vlastní ženou! Přišel bez své muškety! Cožpak to není důkaz? To nevidíte, že si nepřeje vás zabít?“

Pissarova tvář už nebyla kamenná. Jeho rysy se pohnuly, rapír se sklonil k zemi. Můj protivník se zeptal tichým, dutým hlasem:

„Proč tedy tady jste? Proč, seňore profesore?“

„Umí i léčit… Hm-m-m… Takové, jako jste vy. Má na to lék.“

„Umí vyléčit,“ zopakoval Pissaro nedůvěřivě. „Nevyléčil mé vojáky… Tam v průsmyku? Nebo je jeho lék olovo, které rozbíjelo jejich hlavy? Kulky z jeho muškety? Jeho dýka a meč?“

Don Luis nestačil odpovědět, když se do rozhovoru vmísila Anna.

„Don Pedro, můj manžel, má velmi málo toho léku. Nemůže vyléčit všechny a nemůže pomoct těm, kdo si to sami nepřejí. Je může jenom zabíjet.“

Nastalo ticho. Tiskl jsem jílec katany a přemýšlel o tom, že don Luis začal dobře, když se odvolal na Boha a víru. Musel se vyznat ve středověké psychologii a věděl, jaká tlačítka má stisknout – strach před peklem, spása duše, Hospodinovo odpuštění a všechno další, co se k tomu váže… Možná to donutí Pissara alespoň se trochu zamyslet. To, že k nám přišel včera v noci i to, co vyprávěl Anně, nevylučovalo takovou naději. Jeho metamorfóza je už dokončená, ale ještě se necítil upírem v té míře, jak je normální u všech Satanových dětí, které se krmí krví stovky let a které se považují za vládce lidského rodu. Jednodušeji řečeno, ještě se nezměnil v zatvrzelého upíra. Vypadá to, že se dokonce děsil toho, co udělal.

Určitá šance tu byla! Když se klient stane člověkem, odřekne se blouznivých nápadů na obsazení Kuby a zakončí život besedami s donem Luisem a jeho kolegy. Možná, jako obzvláště cenný exponát, se stane senzací, a bude slavný po celém světě. Budou se tisknout jeho portréty v časopisu Life a Komsomolské pravdě, představí ho kanál Discovery a Argumenty a fakta, napíše se o něm hromada článků, jestli je to opravdu Pissaro, nebo šikovný samozvanec. To je opravdu skvělá budoucnost!

Najednou se Pissaro rozhovořil. Nebylo to o Bohu a duši. Dotazy se z něj sypaly jako lavina. Chtěl vědět, co se stalo s jeho bratry Gonzálem a Hernandem, s jeho dětmi, s městem Limou, které založil, se zeměmi, které dobyl, s velkým španělským impériem.

Samozřejmě, že o těchto věcech věděl don Luis daleko víc než inicianti vzniklí z místních obyvatel. Odpovídal a Pissarova tvář se kabonila víc a víc, protože v odpovědích nebylo nic dobrého. Samozřejmě, kromě zvěstí o městě Lima, které se rozrůstalo a vzkvétalo.

Tak si povídali asi patnáct nebo dvacet minut. Pak můj klient vložil, s povzdychem, meč do pochvy a řekl, že je nešťastný a očividně Bohem potrestaný. Don Luis poznamenal, že tomu je opravdu tak, takže je potřeba krotit hrdost. Na tom se shodli. Potom se Pissaro na mě podíval a řekl:

„Ať mi, seňor ukáže onen lék. Co to je? Svěcená voda, kterou posvětil v Římě papež? Nebo zázračné ostatky? Část Hospodinova kříže?“

Vyslechl jsem překlad, zavrtěl hlavou, a vyklepl na dlaň modrý prášek.

„Tohle?“ Pissaro se zadumaně podrbal na bradě. „Necítím z toho žádnou svátost. Nebo je to hostie?“

„Není to hostie,“ řekla Anna a vzala si ode mne modravou pilulku. „Nicméně je to Boží dar. Vezměte si ho, done Francisko, a spolkněte ho.“

„To je všecko? Žádné modlitby, dokonce ani slova z Bible?“ jeho zamyšlení se změnilo v nedůvěřivost. „To je příliš jednoduché, přísahejte na svaté otce! Nebo je to jed?“

V tom okamžiku mě vlaštovička překvapila. Zdvihla odhodlaně bradu, odhodila si vlasy z tváře, stiskla pěstičky a řekla:

„To není jed. Můžete mi věřit, že není! Důkaz je přímo před vámi, done Francisko. Jednou jsem musela použít i já tenhle lék.“

Starým archeologem to škublo a překvapeně na nás zůstal zírat. Co se týče klienta, ten se také díval na Annu, ale tak trochu jinak než před tím. Je mi známo, že upíři se navzájem poznají díky mentální auře, kterou jsem také schopný vnímat. Vlaštovička už hodně dlouho nic takového neměla. To znamená, že já, jako Zabíječ, jsem nic takového necítil. Nejsem upír, a tak prvotní něco vycítit mohl. Nebo jí jenom prostě uvěřil? Nevím a hádat nebudu. Poklonil se Anně a pronesl svým dutým hlasem:

„Z vašich krásných rukou, seňoro, jen z vašich překrásných rukou. Ať mne postihne Boží soud!“

Vlaštovička zamířila k upírovi. Napnul jsem se a pevněji stiskl jílec katany. Dotyk zbraně mi dodával jistotu, i když jsem dobře věděl, že ji ochránit nemohu. Byla blízko u Pissara a já dvacet kroků od nich, na samém kraji palouku. Přijít blíž jsem nemohl, bál jsem se, že to klient vezme jako hrozbu. Tak jsem mohl jenom stát jako sloup a dívat se na Annina záda, poslouchat, jak šustí tráva pod jejíma nohama a modlit se. Tak to jsem dělal.

Nic špatného se nestalo. Pissaro se před vlaštovičkou zdvořile uklonil, potom se pokřižoval. Vzal si tabletku z její dlaně a strčil si ji do úst. Tvář měl klidnou, dokonce svým způsobem smířenou. Zřejmě se v tu chvíli odevzdal do rukou Božích a spolehl se na jeho úradek. Za mými zády si don Luis ulehčeně vzdychl. Potom jsem slyšel, jak cvakl zapalovač, a zachytil aroma tabákového dýmu.

„Buď pochválena svatá Panna Maria, spolkl to,“ šeptl archeolog. „Za jak dlouho to zapůsobí?“

„Za pár vteřin,“ odpověděl jsem. „Už to začalo, vidíte?“

Změny však byly úplně jiné, než jsme čekali. Kůže na tváři a na hrudi Pissara ztmavla, rysy se zostřily, tváře vpadly a rty ztenčily. Zavřel oči a stál s hlavou zvrácenou k nebi. Lehce se pohupoval na patách. Okamžik a kůže obtahovala lebku a klíční kosti, jako kdyby mu všechny svaly vyschly nebo úplně zmizely. Košile mu plandala na ramenou. Vypadalo to, jako kdyby mu hrdlo sevřela křeč, snažil se něco říct, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásek.

Anna couvla a s bázní se dívala na Pissara. Don Luis zašeptal:

„Co se to s ním děje, amigo?“

Veliký konkvistador se přímo před našima očima měnil v mumii. Byl už mrtvý, když se černý prach začal sypat na zem a obnažoval kosti. Vítr ho roznášel kolem. Vypadalo to, jako kdyby Pissaro byl obklopený dýmem a hořel v neviditelném ohni. Potom se jeho kolena prohnula a zažloutlá kostra se zašustěním padla do trávy. Kosti, lebka meč, boty, hromádka oblečení… Nic víc nezůstalo.

Starý archeolog si otřeseně povzdychl. Otočil jsem se k němu. Už jsem pochopil, co se stalo.

„Vypadá to, že situace byla bezvýchodná, done Luisi. Upír Pissaro byl naživu, protože věk upíra se počítá na stovky let, možná i na tisícovky. Ale člověk tak dlouho nežije. Člověk Pissaro zemřel v šestnáctém století, jeho tělo se rozložilo, maso zmizelo, a nám zůstaly jenom kosti.“

„Znamená to, že lék účinkoval,“ smutně konstatoval archeolog.

„Ano, opět se stal jedním z nás.“

„Smrtelným člověkem…,“ zašeptala Anna která se sklonila nad hromádkou oblečení a kostí.

Mlčky jsem kývl. Veškeré pochyby mě opustily. Teď jsem už byl přesvědčený, že třetí tableta byla opravdu určená Pissarovi. Přece jen to byl velký člověk, a i když za ním zůstalo mnoho krutosti, zasloužil si odpuštění. Osvobodil se z hanby, z masky upíra se znovu změnil v člověka a zahynul… V tom bylo jeho odpuštění. Nerozhodl jsem o tom já, ale duch, nebo anděl, který vládl Obchůdku.

Podívali jsme se s Annou na sebe. Pochopila to, pochopila, moje vlaštovička. Je důvtipná.

Šetrně a obezřetně jsme sebrali to, co zůstalo od dona Franciska. Meč na bandalíru, boty a oblečení na jednu stranu. Kosti na druhou. Do oblečení se oblékne figurína v muzeu. S tím ostatním ať si poradí don Luis. Možná by bylo lepší vrátit ostatky do hrobky na platu Puncha kde je našel. Kdosi kdysi vybral to osamělé místo pro hrob Franciska Pissara… Proč, to se nikdy nedozvíme, ale možná to nevybrali jen tak.

Složil jsem kosti a lebku do vaku, z něhož jsem vytřepal chleba šunku a pivo. Mlčky jsme se vypravili k autu, Anna šla vpředu a nesla meč, don Luis nesl balíček s oblečením a boty. Ostatky velkého konkvistadora jsem nesl já. Archeolog vypadal smutně, zřejmě prožíval náš neúspěch.

Náš?… Ne! Opravdu, ne! Neúspěch postihl jen dona Luise a jeho učené bratrstvo. Já sám jsem předpokládal, že Pissarově duši je daleko lépe v nadpozemských dálavách, a jeho kostem v kapli pod kamennou deskou. Byl to velikán, kruťas, a ať takovým zůstane v paměti lidstva a na stránkách historie. Zřejmě by se nedokázal přizpůsobit naší realitě a epoše, když velikost je trivialitou a krutost daleko přesahuje středověká zvěrstva… Ať je teď kdekoli, je mu tam líp.

Zřejmě taková myšlenka došla i donu Luisovi, archeolog se sice příliš nerozveselil, ale už se nemračil a nesmutnil. Zapálil si doutník a potom zpomalil. Počkal, až byla Anna dostatečně daleko od nás a tiše řekl anglicky:

„Dnes jsem slyšel něco velmi podivného, done Pedro. Předem se omlouvám… Přepokládám, že to je vaše osobní věc… Ale přece jenom…“

„Copak máte na mysli?“

„To, co řekla donu Franciskovi seňora Anna, vaše manželka. Opravdu i ona kdysi?…“

„Ano. Co bylo bylo, done Luisi. To se nedá smazat škrtem pera. Ale stalo se to proti její vůli, byla to nešťastná náhoda. A takováhle pilulka,“ plácl jsem se přes kapsu, „ji zachránila. Znovu se stala člověkem.“

„To je div,“ don Luis rozčileně zadýmal z doutníku a vzduchem se nesla oblaka kouře. „Vyléčil jste ji, done Pedro. To je div divoucí! Víte, existuje přísloví: Muž může ze ženy udělat čarodějnici, ale pak s ní musí i žít… A vy, vy jste z čarodějnice udělal něco takového… Takového…“

Přejel pohledem urostlou postavičku a nadšeně mlaskl.

Usmál jsem se.

„Je to div, to ano… Ale to není moje zásluha done Luisi. Mně ten divotvorný preparát darovali.“

„Nemáte na tom zásluhu?“ opakoval archeolog. „Nepřehánějte to se skromností, done Pedro, nepřehánějte! Jsem starý člověk, prožil jsem toho hodně, hodně jsem i přežil a leccos jsem viděl… A víte, co vám řeknu? Víte k čemu mě zavedla veškerá ta získaná moudrost?“ Udělal přestávku a pak pronesl: „Jestli jsou na světě zázraky, tak je dělá láska. Jenom láska a nic jiného!“

4. mezihra

Ze zápisků Pedra Sancha, sekretáře a kronikáře expedice

Tři roky po smrti guvernéra se do Limy vrátil jeho bratr Gonzálo Pissaro. Byl odvážný, pohádkově bohatý a mladý. Byl asi o třicet let mladší než nešťastný don Fracisco. Obyvatelé Limy ho vítali s velikou radostí a podle všeho se dalo předpokládat, že se don Gonzálo stane vládcem všech dobytých zemí, což se stalo o několik měsíců později. A zavolal mě don Gonzálo k sobě a začal se mě vyptávat na všechny podrobnosti smrti svého bratra, dona Franciska Pissara, protože jsem byl jediný ze všech Španělů oddaných guvernérovi, který viděl jeho smrt. Potom si don Gonzálo přál podívat se na ostatky bratra a dona Franciska de Alkantara, aby je mohl pochovat na vysvěceném místě, buď pod chrámovou dlažbou, nebo v sarkofázích u oltáře. Zase jsem byl já jediný, kdo věděl, kde leží jejich těla, neboť jsem to byl já, kdo je vyvezl z Limy a zakopal je za hranicemi města.

Don Gonzálo si přál vidět to místo, ale já jsem se vymluvil. Výše bylo řečeno, že byl mladý a lehce vpadal do stavu zuřivosti. Bál jsem se jeho hněvu, když uvidí, na jakém pustém místě leží guvernérův hrob. Takže jsem vzal vůz s dvěma rakvemi a čtyři indiány s motykami. Vypravil jsem se k tomu místu a ukázal indiánům, kde mají kopat. Začali rýt jámu a ti, co osvobozovali ostatky guvernéra najednou padli na kolena a zdvihli ruce k nebesům. Začali se modlit, protože ti indiáni byli pokřtěni a každý z nich nosil na krku křížek.

Došel jsem k nim a podíval se do obou jam a oněměl jsem. Tělo se mi otřásalo mrazivou třesavkou. Jak se už mluvilo v této kronice, zakopal jsem za pomoci indiánů v době převratu guvernéra a dona Franciska de Alkantara do země bez rakví. Jejich těla byla jen zavinuta do rohoží. Za tři roky rohože setlely, rozpadlo se i oblečení, právě tak jako tělo guvernérova bratra dona Franciska de Alkantara. Nebylo možné rozeznat jeho obličej rozežraný mrtvolnými červy. Ale guvernérovo tělo bylo netknuté a nepoškozené, jako kdyby neleželo tři roky v syré zemi, jako kdyby ho zabili a pochovali právě dnes. Navíc, když jsem se pořádně podíval, všiml jsem si, že rány, které ho zabily, zcela zmizely, a na jeho těle není ani škrábanec.

Div! Div! Indiáni to také považovali za zázrak. Věřili, že netknutost dona Francisca je znakem svatosti.

O Hospodine můj! Hospodine! Kdyby tomu tak bylo!

Zemi z jeho tváře indiáni nesetřeli, tak jsem se spustil do hrobu a udělal to sám. Tehdy jsem se vyděsil, bylo mi tak strašně, že něco takového jsem nezažil po celý život, ani na moři, když byla bouře a moje galeona se potápěla u břehů Peru, ani na souši, když jsem mrzl v horách pokrytých sněhem, bil se s tisícovkami divochů. Příčinou bylo, že jsem v pootevřených guvernérových ústech uviděl ohromné tesáky a pochopil, že pověsti o vysátých indiánských chlapcích nebyly ani lží, ani prázdnou pomluvou. A že je tomu tak, dokazovalo i guvernérovo tělo, které nepodléhalo tlení, neboť jak je známo, tělo správného křesťana se vrací zemi. Navíc to dokazoval strašlivý osud episkopa Vincente de Valverdeho, který se odvážil sloužit za guvernéra zádušní mši.

Co jsem měl dělat? Klepal jsem se strachem a zavřel jsem donu Franciskovi ústa, zasypal tvář zeminou a přikázal indiánům, aby mlčeli. Sám jsem se vypravil k donu Gonzálovi a všechno mu řekl. I o těch klepech, které o guvernérovi kolovaly Limou, i o tom, co jsem viděl v jámě v ten nešťastný den. Hospodin a Panna Maria mě ochránili před hněvem dona Gonzála, který byl tak vyvedený z míry tím, co uslyšel, že místo vzteku ho zachvátily rozpaky. Zašli jsme spolu k padremu Ingaciovi. Vzali jsme s sebou Pedra Catania a ještě dalších pět věrných lidí, jejichž jména tady uvádět nebudu. Padre Ignacio a Pedro Catanio jsou už na pravdě Boží, ostatní jsou ještě naživu. Když se don Gonzálo přesvědčil o mých slovech, zeptal se mnicha, co má dělat s bratrovým tělem, které se nepodobá mrtvole. A padre Ignacio řekl, že v Limě se musí postavit donu Franciskovi náhrobek, ale do hrobu uložit jenom jeho meč, nebo kříž, který nosil. Tělo, se zjevným příznakem Božího prokletí, nesmí být pohřbeno ve svěcené zemi, a je nutné odvézt ho co nejdál a skrýt ho před zraky lidí.

Tak to rozhodli a tak jsem to vyplnil. Upír, ve kterého se změnil don Francisko, byl uložen do pevné bedny okované železem a já, s Pedrem Cataniem a výše uvedenými věrnými lidmi, jsem ho odvezl nejdříve do Panamy, potom po souši do Porto Bello, a potom lodí na jeden ze západoindických ostrovů, jehož jméno budiž navždy zapomenuto. A tam, v dáli od břehu, jsme předali guvernérovo tělo zemi, zakryli jeho hrob deskou s vytesaným křížem a z kamenů postavili malou kapli.

To je vše o mém nešťastném pánovi.

Miserere deus, secundum magnam misericordiam tuam…[28]

Epilog

Internacionální úkol jsem splnil, takže jsme si s vlaštovičkou zasloužili dovolenou a drobné radovánky. Z Apakunda jsme se vrátili do Cumanayagusu a odtud do Havany, kde jsem obdržel jakési vyznamenání. Je velmi krásné, vypadá jako rubínová hvězda s vloženým kommandanteho profilem, celým ze zlata. Anniny zásluhy také nezůstaly nepovšimnuty, dostala soupravu stříbrem vykládaných hřebínků z želvoviny, přesně takových, nad jakými se rozplývala v apakundském muzeu. Určitě v tom měl prsty don Luis, který poznal mnohé stránky života a proto uměl číst v ženských srdcích jako v otevřené knize.

Pod jeho vedením jsme si prohlédli starou Havanu. Není to příliš věkovité město, je mladší než Moskva, ale starší než Pitěr o pár století, a také daleko malebnější než Soči. Je tady stará pevnost El-Castillio, která se rozkládá po obou stranách přístavu, opevnění se zubcovými hradbami a mohutnými věžemi, bateriemi litinových děl a bývalým guvernérským palácem, kde je teď Národní muzeum. Je tady hlavní náměstí Piazza de Amos s krámky antikvariátů a další náměstí, kterému říkají Blátivé.

Tam stojí chrám Panenského Početí, kde byl pochován Kryštof Kolumbus. Teď už tam není, protože prach velkého mořeplavce přepravili do Španělska. Prošli jsme bulvár Prado a nábřeží s palmami, zvetšelými paláci a vilami v koloniálním stylu, s fontánami a bronzovými lvy. Viděli jsme nádherné divadlo v ulici San José, obchůdky pro turisty s lampami, soškami, obrázky, dýmkami, doutníky v malovaných krabičkách, stará auta jak americká tak i ruská, která už v ulicích Moskvy nezahlédnete, pláže, parky, mrakodrapy, památník José Martího. Byli jsme všude, dokonce jsme se projeli i vlakem, který táhla stará parní lokomotiva s dýmajícím komínem. Vlaštovička byla nadšená.

Práce a oddych mají něco společného, oboje někdy skončí. Okusili jsme všechny krásy a půvaby Havany, rozloučili se se starým archeologem, chrabrým plukovníkem Cortesem a kapitánem Miguelem Arrubou. Rozloučili jsme se s úzkými uličkami Havany, s palmami a plážemi, s vůní tabáku, květů a slaným mořským vzduchem, s černookými kráskami, kubánským rumem a vášnivými melodiemi rumby. Co jsme si odváželi s sebou? To, co se nedá dát do kufru, co zůstane v srdci a duši. Vzpomínky. Vzpomínky na hory Sierra Grande Ochovalco, na kaňon Siguenza, na hrob pod kamennou deskou s křížem, na člověka, jehož prach se vrátil na místo věčného odpočinku. Na poslední milost osudu poskytnutou donu Franciskovi… Nebyl to zase až tak špatný osud, ležet v horách nádherného ostrova omývaného teplým mořem…

Vzpomínky! Vzpomínky!

„To je ta nejdrahocennější věc, kterou si člověk může vzít s sebou,“ myslel jsem si, když jsem nasedal do letadla.

Letoun začal zrychlovat, za okénkem prolétly palmy, domy, kvetoucí keře a potom se před námi objevilo modré nebe. Vzletěli jsme a otočili se nad městem. Na okamžik mě oslepilo slunce. Přimhouřil jsem oči.

Teď jsem viděl dole pod sebou městské čtvrti, přístav plný lodí, maják a drobounké bašty. Děla vypadala jako tmavé čárky na pozadí kamenných stěn, palmy byly jako malé zelené kuličky a lodě – hromádka dětských hraček v bazénu. Objevila se stevardka postavila se vpředu a začala nám předvádět záchranné vesty. Její gesta byla krásná a plynulá, řeč klidná a pomalá, tak nepodobná španělskému štěbetání. Díval jsem se na ni s potěšením.

Z dětství známý jazyk, částečka vlastní země… Možná to není ta nejlepší země na světě, nechová se nejlíp ke svým dětem, ale je naše.

Ale i Kuba nám v paměti zůstane. Možná se tam někdy v budoucnu vrátíme, ne abychom lovili upíry, ale jen tak, protože nás to sem táhne.

Anna zavřela oči a něco si tichounce pozpěvovala. Na tváři měla slunce a rty se jí sotva viditelně pohybovaly. Rumbě ani kachuchi se to nepodobalo, a proto jsem se zaposlouchal:

„Kuba je láska má,

ostrov záře rudé,

píseň letět prostorem bude,

Kuba je láska má…“

Kde vlaštovička vzala ta slova tu melodii? Kde je slyšela? Nevím a nemám o tom nejmenší představu. Tahle písnička byla šlágrem dvacet let před mým narozením. Teď už ji nikde nehrají, prakticky všichni na Kubu zapomněli. Je strašně daleko a my jsme příliš zaujati svými vlastními problémy. Ale vždyť kdysi…

Když jsem se vrátil do Moskvy, požádal jsem Vlada, aby se mi po tom podíval. Řekl mi, že jí zpívali známí zpěváci jako Muslim Magomajev, Jozif Kobzon…

Anna seděla v sedačce a broukala si:

„Je slyšet pevný krok!

To barbudos jdou…

Vrazi zvítězit nemohou!

Je slyšet pevný krok…“

Motory letadla řvaly, stoupalo výš a výš, a barevné flíčky polí, dolin a moře mizely pod oblačným příkrovem. Kuba odplouvala rozpouštěla se v oblacích, v modrozeleném prostoru moře, hory se měnily v drobounké kopečky, města v tmavé skvrny, cesty a řeky v pavučinu proplétajících se nitek. Ohromný jatagan ostrova byl stále menší a menší, mizel v prostoru i času, dokud nezmizel úplně. Kuba teplá a zelená, voňavá a šťavnatá jako zralý plod, sladká a opojná, jako polibek, se pro nás stala už jenom vzpomínkou. Letadlo letělo na východ a Kuba zůstávala na západě.

Kuba láska má…

Aby vám knihy nakladatelství

Poutník byly cenově přístupnější,

připravili jsme pro vás k dvacátému pátému výročí založení nakladatelství na většinu titulů speciální prodejní akci

DVĚ ZA CENU JEDNÉ, PĚT ZA CENU DVOU.

Zvýhodněně knihy můžete koupit v pražském Knihkupectví Fantazie na Tylově náměstí 1 [u metra I. P. Pavlova], nebo si je objednat na stránkách nakladatelství Poutník

http://www.poutnik-knihy.cz

XB-1

Měsíčník sci-fi, fantasy a hororu

Jedna třetina rozsahu

povídky zahraničních

autorů

[Chiang, Kress,

Dunyach, Rajaniemi…]

druhá třetina rozsahu

povídky českých

a slovenských autorů:

[Mls, Rečková, Nováková…]

poslední třetina

publicistika:

rozhovory,

filmové recenze

knižní recenze

články o filmu, malířích

fandomu…

fandománie

fantastická věda

počítačové hry

na www.send.cz si

můžete objednat časopis XB 1 na rok,

na půl roku, ale také

jednotlivá čísla a to

i zpětně.

XB-1 si můžete koupil v prodejnách PNS a Relay.

Na Slovensku v Magnet Pressu Slovakia

a knikupectvích Brloh

XB-1 až domů s poštovným zdarma

Malá knižní řada Poutník č. 64

Michail Achmanov: Patrony ne končajutsja nikogda

Překlad: Vlado Ríša

Ilustrace na obálce a frontispis: Karel Zeman

Vydal: Klub Julese Vernea Praha 2011

Odpovědný redaktor: Egon Čierny

http://www.poutnik-knihy.cz

redakce@poutnik-knihy.cz

Doporučená cena včetně DPH: 269 Kč

Poznámky

[←1]

VNÚO – víra je naše útěcha a opora (ruská pravoslavná strana), ZPV – za prezidenta a vlast ( centristcká strana)

[←2]

Eschatologie – církevní učení o konečném osudu světa a rozumných bytostí, které ho osidlují

[←3]

Petroglyfy – vyobrazení vytvořené prehistorickými lidmi na kamenech a skalách, která očividně mají magický význam. Vznikaly koncem paleolitu a začátkem neolitu

[←4]

Losiny – přiléhavé kalhoty z losí kůže, součást uniformy některých pluků těžké kavalerie v Rusku

[←5]

Benicide – Chvalořečme

[←6]

Scherzo – Vtípek

[←7]

Regolamento – zákon, předpis

[←8]

Téte a téte – mezi čtyřma očima

[←9]

Combat – souboj

[←10]

Ad honores! Jure usus! – Pro čest! Podle zvyku!

[←11]

Bělský – důvěrník Ivana Hrozného, tchán Borise Godunova. Jeden z organizátorů opričnického teroru. Vypracoval se v roce 1569 jako účastník vyšetřování a popravy knížete Vladimíra Andrejeviče Starického. Vyznačoval se zvířecí krutostí. Uškrtil metropolitu Filipa. V zimě roku 1570 zničil z příkazu cara Velký Novgorod. Podřezával, upaloval a topil Novgorodce. Byl zabit v boji roku 1573.

[←12]

Bílý dům – sídlo ruské vlády v moskevském Kremlu

[←13]

VNPO – Víra naše potěšení a opora

[←14]

Bueno – dobře

[←15]

No pasaran! – Neprojdou!

[←16]

Gvardios muchachos – gardisti

[←17]

Rapido – rychle

[←18]

Amigo – přítel

[←19]

Muchas gracias – Velice děkuji

[←20]

Zátoka sviní – k výsadku kubánských kontrarevolucionářů v Zátoce sviní, které podporovaly USA, došlo v dubnu 1961, kdy Alonzo Cueva ještě nebyl na světě

[←21]

Diego Camillo Pinosa – to je vymyšlená postava

[←22]

Grande hombre – velký člověk

[←23]

Batista – od roku 1954 prezident na Kubě, fakticky diktátor. K moci se dostal roku 1952 při vojenském převratu. Svrhli ho v roce 1958 revolucí, kterou vedl Fidel Castro. Koncem roku 1959 utekl z Kuby.

[←24]

Maderna – chamraď

[←25]

Belissimo, ermana! Esplendido! – Výtečně, sestřičko! Nádhera!

[←26]

Pronto – rychle

[←27]

Nulla salus bello est! – Ve válce není záchrany!

[←28]

Miserere deus, secundum magnam misericordiam tuam – Smiluj se nade mnou, Bože, jest velké smilování tvé…

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

←1

←2

←3

←4

←5

←6

←7

←8

←9

←10

←11

←12

←13

←14

←15

←16

←17

←18

←19

←20

←21

←22