Děkujeme za nákup této e-knihy na platformě Wooky,

Tato e-kniha je určena pouze pro uživatele s přihlašovacím jménem: divozenka@email.cz

E-kniha je viditelně i skrytě opatřena identifikačními údaji o nákupu právě Vámi a je tak navždy spjata s Vaším uživatelským účtem na platformě Wooky.

Unikátní identifikátor nákupu je:

Kniha a její elektronická verze (e-kniha) jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. Je určena pouze pro Vaši osobní potřebu. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Přejeme příjemnou četbu.

Susan Abulhawaová

Jitra v Dženínu

====

MORNINGS IN JENIN

Copyright © 2010 by Susan Abulhawa

All rights reserved

Translation © 2013 by Simona Klára Kučerová

ISBN 978-80-242-4275-0

====

PŘEDEHRA

Dženín

2002

Ámál by se mu ráda podívala přímo do očí, ústí automatické pušky přitisknuté k čelu jí v tom však bránilo. I tak byla dost blízko, aby viděla, že voják nosí kontaktní čočky. Představila si, jak se ráno naklání k zrcadlu, aby si je nasadil, než se oblékne a vydá se zabíjet. Zvláštní, napadlo ji, na jaké věci člověk myslí vokamžiku mezi životem a smrtí.

Vyjádří úřady politování nad „náhodným“ zabitím americké občanky Ámál? Nebo se její život jednoduše ztratí mezi třískami „vedlejších ztrát“?

Osamělá krůpěj potu sklouzla od obočí vojáka po líci. Zamrkal. Její pohled ho zneklidňoval. Zabíjel už dřív, ale nikdy se přitom své oběti nedíval do očí. Ámál to pochopila, uprostřed krveprolití, které je obklopovalo, vycítila jeho znepokojenou duši.

Zvláštní, pomyslela si znova, vůbec se smrti nebojím. Snad proto, že z vojákova zamrkání pochopila: bude žít.

Zavřela oči, znovuzrozená, chladnou ocel stále přiloženou k čelu. Naléhavé výzvy paměti ji táhly zpět a ještě dál, k domovu, který nikdy nepoznala.

====

I.

An-Nakba

(Katastrofa)

====

JEDNA

Sklizeň

1941

V dávných časech, dříve než se dějiny vydaly pochodem přes kopce a rozdupaly přítomnost i budoucnost, dříve než vítr uchopil zemi za cíp, aby z ní vyprášil vše, co jí bylo vlastní, dříve než se narodila Ámál, žila si vesnička na východě Haify spokojeně díky fíkům, olivám, otevřeným hranicím a slunci.

Byla ještě tma, spaly jen malé děti, když se vesničané z Ajn Hódu připravovali na ranní salát, první z pěti modliteb dne. Měsíc visel nízko na nebi jako přezka spínající nebe a zemi, jen střípek příslibu, příliš plachý, aby se zakulatil. Probouzené údy se protahovaly, voda smývala spánek, oči plné naděje se otevíraly dokořán. Wudú, rituální očistu před salátem, doprovázelo mumlání šahád do ranní mlhy, stovky šepotajících hlasů vyznaly jedinečnost Alláha a věrnost jeho proroku Mohamedovi. Dnes se modlili venku a s obzvláštní úctou, neboť začínala sklizeň oliv. Tak výjimečná příležitost byla jako stvořená k tomu, aby člověk na skalnaté pahorky vystoupal s čistým svědomím.

Proto tedy, za doprovodu časného orchestru drobných živočichů, cvrčků a ptáků vrtících se v hnízdě – k nimž se brzy měli přidat i kohouti –, rozkládali vesničané své modlitební koberečky vrhající stíny v měsíčním světle. Většina z nich prosila za odpuštění hříchů, někteří se modlili zvláštní raka. Tím či oním způsobem však každý z nich řekl:  „Můj Bože Alláhu, nechť se tento den naplní Tvá vůle. Tobě patří má poslušnost a věrnost.“ Poté vyrazili na západ k sadům a zvysoka našlapovali ve snaze vyhnout se pahýlům kaktusů.

Každého listopadu vnesl týden sklizně do Ajn Hódu novou energii a Jahjá, Abú Hasan, ji cítil v kostech. Vyrazil z domu časně společně s chlapci, které opět navnadil nadějí, že tentokrát budou mít před sousedy náskok. Sousedé však měli stejný nápad, a sklizeň tak vždy začínala kolem páté ráno.

Jahjá se sklesle obrátil na svou ženu Basimu, jež na hlavě nesla košík s plachtami a přikrývkami: „Um Hasan, příští rok musíme vstát časně. Chci tam být o hodinu dřív než Sálim, ten starý bezzubý mizera. Aspoň o jednu hodinu.“

Basima obrátila oči v sloup. S touto geniální myšlenkou její manžel přicházel vždy znova, rok co rok.

Zatímco temné nebe světlalo, nad sluncem vybělenými pahorky Palestiny se nesly zvuky doprovázející česání ušlechtilých plodů. Bouchání holí, jimiž zemědělci tloukli do větví, šelestění listí a pleskání oliv dopadajících na staré plachty a pokrývky, jež byly rozprostřeny pod stromy. Ženy při té lopotě zpívaly staleté balady, děti si hrály a matky je peskovaly, když se jim drobotina připletla pod nohy.

Jahjá ustal v práci a masíroval si namožený krk. Je skoro poledne, pomyslel si při pohledu na slunce blížící se k zenitu. Zmáčený potem stál Jahjá na své půdě, statný muž s černobílou kefíjí ovinutou kolem hlavy, cíp šatu zastrčený za šerpu u pasu, jak to nosívali felahínové. Hleděl na tu nádheru kolem sebe. Zelená tráva spadala v kaskádách ze svahů a valila se přes kameny, obtékala stromy. Zídky zvané sanásil, z nichž některé sám pomáhal svému dědovi opravovat, spirálovitě stoupaly po kopcích vzhůru. Jahjá se otočil a díval se na Hasana a Darwíše, jimž se pod oblečením napínaly svaly, jak se rozmachovali holí a sráželi olivy. Mí chlapci! Mužovo srdce přetékalo pýchou. Hasan navzdory potížím s plícemi zesílil. Díky Alláhovi.

Synové pracovali na protilehlých stranách stromů, zatímco jejich matka za nimi táhla pokrývky plné čerstvých oliv, které měly být později téhož dne vylisovány. Jahjá viděl také Sálima sklízejícího svou úrodu v sousedním sadu. Bezzubý starý mizera. Usmál se – Sálim byl mladší než on sám. Ve skutečnosti byl jeho soused obdařen moudrostí a trpělivostí kmeta, která vyzařovala z jeho tváře poznamenané mnoha lety strávenými vyřezáváním pod širým nebem. Po vykonání pouti do Mekky se z něj stal Hadž Sálim a nový titul mu propůjčil důstojnost věku. Večer oba přátelé usednou společně k húkám a začnou se dohadovat, kdo z nich pracoval pilněji a čí synové jsou silnější. „S takovým lhaním se dostaneš do pekla, starochu,“ upozorní ho Jahjá a pozvedne náustek.

„Starochu? Jsem mladší než ty, papriko,“ bude se durdit Sálim.

„Aspoň mám pořád všechny zuby.“

„Dobrá, vytáhni hrací desku a já ti zase jednou dokážu, kdo z nás je lepší.“

„Ať je po tvém, ty prolhaný, bezzubý, neduživý synu svého otce.“

Hra ve vrhcáby nad bublajícími húkami jejich každoroční spor rozřeší – budou zarputile hrát, dokud pro ně manželky poněkolikáté nepošlou.

Jahjá, spokojen s ranním tempem, vykonal zuhr salát a posadil se na přikrývku, kde Basima nachystala čočku a maklúbu s jehněčím a jogurtovou omáčkou. Opodál prostřela další jídlo pro kočovné pomocníky, kteří vděčně přijali.

„Oběd,“ zavolala na Hasana a Darwíše, kteří právě dokončili druhý salát dne.

Rodina usazená kolem kouřícího podnosu s rýží a menších talířků s omáčkami a nakládanou zeleninou čekala, až Jahjá ve jménu Alláha rozlomí chléb. „Bismilláh ar-rahmán ar-rahím,“ začal, chlapci ho následovali a hladově se natáhli po rýži, aby ji smíchali s jogurtem a uhnětli do kuliček velikosti sousta.

„Mami, nikdo nevaří tak dobře jako ty!“ Darwíš pochlebníček věděl, jak si zajistit Basiminu přízeň.

„Alláh ti požehnej, synu.“ Zeširoka se na něj usmála a přistrčila kus jemného masa na jeho stranu podnosu.

„A co já?“ protestoval Hasan.

Darwíš se naklonil k uchu staršího bratra a škádlivě prohodil: „Ty to tak dobře neumíš se ženami.“

„Tady máš, drahý.“ Basima oddělila další kus pěkného masa pro Hasana.

Oběd skončil rychle, bez obvyklého posezení nad chalvou a kahwe. Čekala na ně další práce. Basima plnila velké koše, které nájemní dělníci odnesou k lisu. Každý z jejích chlapců musel vymačkat svůj díl oliv ještě toho dne, kdy byly sklizeny, jinak by olej získal žluklou pachuť.

Než však zamířili zpět, pronesli modlitbu.

„Nejprve vzdejme Alláhovi dík za jeho štědrost,“ zavelel Jahjá a vytáhl z kapsy své dišdáši starý Korán. Svatá kniha patřila jeho dědovi, který o tyto sady pečoval před ním. Přestože Jahjá neuměl číst, rád se díval na krásnou kaligrafii, zatímco zpaměti recitoval súry. Chlapci se uklonili, netrpělivě poslouchali, jak otec zpívá verše z Koránu, a rozběhli se dolů z kopce, sotva jim otec udělil svolení vydat se k lisu.

Basima zvedla koš s olivami, usadila jej na hlavu, do každé ruky uchopila tkanou tašku plnou nádobí a zbylého jídla a vydala se dolů z kopce společně s dalšími ženami, které s oblou vzpřímeností nesly na svých hlavách nádoby a věci. „Alláh s tebou, Um Hasan,“ zavolal Jahjá na svou ženu.

„I s tebou, Abú Hasane,“ odpověděla. „Nezdržuj se dlouho.“

Jahjá, nyní osamocený, se vystavil větru, zlehka foukl do své náje a cítil, jak z dírek pod konečky jeho prstů vytryskla hudba. Na tuto prastarou flétnu ho naučil hrát dědeček a její zvuk mu teď připomínal předky, nesčetné sklizně, zemi, slunce, čas, lásku a všechno, co bylo dobré. Jahjá při prvním tónu pozvedl obočí nad přivřenými víčky, jako by jej vždy znovu ohromila krása, jež tato prostá náj dokázala vytvořit z jeho dechu.

Několik týdnů po sklizni naplnili korbu starého Jahjova náklaďáku. Byl tam nějaký olej, ale především mandle, fíky, různé druhy citrusů a zeleniny. Nahoru položil Hasan hrozny, aby se nepomačkaly.

„Víš, byl bych raději, kdybys nejel až do Jeruzaléma,“ řekl Jahjá Hasanovi. „Tulkarem leží jen pár kilometrů odtud a benzín je tak drahý. Dokonce i Haifa je blíž a tamní trhy jsou stejně tak dobré. A nikdy nevíš, jaký sionistický zčubkysyn se schovává v křoví nebo jaký britský zmetek vás zastaví. Proč vůbec podnikat takovou cestu?“ Otec však už věděl proč. „Jedeš tak daleko, aby ses setkal s Arim?“

„Jába, dal jsem mu své slovo, že přijedu,“ přiznal Hasan otci poněkud prosebným tónem.

„Nu, jsi muž. Dávej na sebe na cestě pozor. Postarej se, aby tvá teta dostala z nákladu všechno, co bude potřebovat, a vyřiď, že ji brzy navštívíme,“ přikázal Jahjá a pak zavolal na řidiče, kterého všichni znali a jehož rysy prozrazovaly, že patří do rodiny: „Jeď pod ochranou Alláha, synu.“

„Alláh dejž ti dlouhý život, ammo Jahjá.“

Hasan otci políbil ruku a pak mu ještě vtiskl polibek na čelo – uctivé gesto, které Jahju naplnilo hrdostí a láskou.

„Nechť se na tebe Alláh usmívá a chrání tě po všechny tvé dny, synu,“ pronesl, když se Hasan vyšplhal na korbu náklaďáku.

Zatímco mířili pryč, Darwíš cválal vedle nich na Ganúšovi, svém milovaném arabském hřebci. „Což takhle závod? Dám vám hodinu náskok od chvíle, kdy náklaďák zváží,“ vyzval Hasana.

„Můžeš závodit s větrem, Darwíši. Ten ti bude stačit spíš než tenhle starý křáp. Jeď napřed, setkáme se v Jeruzalémě v domě amto Salmy.“

Hasan se díval za bratrem, jehož nahá záda se vzdalovala, hattu pevně ovinutou kolem hlavy, jen volné konce za ním vlály. Darwíš byl nejlepší jezdec na míle daleko, možná nejlepší v zemi, a Ganúš byl nejrychlejší kůň, jakého kdy Hasan viděl.

Krajina kolem prašné cesty se zvedala v lesnatém tichu, prodchnuta vůní citrusových květů a divoce rostoucích keřů heny. Hasan otevřel pouzdro, které mu matka plnila každý den, vzal do prstů kuličku lepkavé směsi a přiložil ji k nosu. Nadechl se tak zhluboka, jak mu to jen astmatické plíce dovolily. Kyslík se mu vlil do žil a on uchopil jednu ze skrývaných knih paní Perlsteinové, Ariho matky, doporučených mu ke studiu.

====

DVĚ

Ari Perlstein

1941

Ari čekal u Damašské brány, kde se chlapci před čtyřmi lety poprvé setkali. Byl to syn německého profesora, který včas uprchl před nacismem a usadil se v Jeruzalémě. Tady si jeho rodina od jednoho z významných Palestinců pronajala malý dům.

Hoši se spřátelili v roce 1937 za dvoukoláky plnými ovoce, zeleniny a otlučených kanystrů s naftou na tržišti Bael Amond, kde Hasan seděl a četl si arabské básně. Malý židovský kluk s velkýma očima a nejistým úsměvem vyrazil přímo k němu. Při chůzi kulhal – památka na špatně zhojenou nohu a hnědokošiláče, který mu ji zlomil. Koupil si velké červené rajče, vytáhl kapesní nůž, rozkrojil je, polovinu si nechal a druhou nabídl Hasanovi.

„Aná ismi Ari. Ari Perlstein,“ pronesl chlapec.

Hasan, zaujat, si rajče vzal.

„Goo day sa! Šalom!“ zkusil Hasan jediná nearabská slova, co znal, a pokynul chlapci, aby se posadil.

Přestože Ari něco málo arabsky uměl, ani jeden z nich nehovořil jazykem toho druhého. Rychle však našli společnou rovinu ve vzájemném pocitu nedostatečnosti.

„Aná ismi Hasan. Hasan Jahjá Abúlhedža.“

„Salam alejkum,“ odpověděl Ari. „Co to čteš za knihu?“ zeptal se německy a ukázal.

„Book.“ Anglicky. „Dis book.“

„Yes.“ Anglicky. „Kitab.“ Kniha arabsky. „Ano.“ Smáli se a jedli rajče.

A tak se – v době, kdy na Evropu dopadl stín nacismu a propast mezi Araby a Židy se doma začala prohlubovat – zrodilo přátelství upevněné nevinností jejich dvanácti let, romantickou osamělostí četby a jejich nezájmem o politiku.

Desítky let poté, co válka oba přátele rozdělila, vyprávěl Hasan své nejmladší ratolesti, dívence Ámál, o svém příteli z dětství. „Byl pro mě jako bratr,“ řekl, když zavřel knihu, již mu Ari věnoval na sklonku jejich chlapeckého věku.

Přestože Hasana čekal výrazný tělesný růst, ve dvanácti to byl neduživý kluk, jehož plíce sípaly při každém nádechu. Dýchání ho stálo tolik námahy, že zůstal vyloučen z pevně semknutých chlapeckých part a jejich drsných her. Stejně tak se Ariho kulhání stalo příčinou neúnavného posměchu spolužáků. Oba chlapci se stáhli do sebe – postoj, který jeden u druhého neomylně rozpoznali – a oba, v ještě mladém věku a ve svém vlastním světě a jazyce, našli útočiště v dílech básníků, esejistů a filozofů.

Dříve otravné a zřídkavé cesty do Jeruzaléma se proměnily v příjemný výlet podnikaný týden co týden, neboť Hasana nyní čekal Ari, a společně pak trávili hodiny vzájemným učením, jak se arabsky, německy a anglicky řekne „jablko“, „pomeranč“, „oliva“. Zkoušeli si: „Cibule stojí piastr za libru, madam.“ Zpoza řady dvoukoláků s ovocem a zeleninou si tajně utahovali z arabských kluků z města, z jejich afektované řeči a módních šatů, které nevyjadřovaly nic než servilní obdiv vůči Britům.

Ari dokonce začal o víkendech nosit tradiční arabský oděv a často se společně s Hasanem vracel do Ajn Hódu. Ponořen do melodií arabské řeči a písní a chutí arabského jídla a pití, ovládl Ari obstojně jazyk i kulturu svého přítele, což mu o desítky let později v nemalé míře napomohlo k získání profesury na Hebrejské univerzitě. Stejně tak se Hasan naučil mluvit německy, přerývaně číst z anglických knih v knihovně paní Perlsteinové a oceňovat tradice judaismu.

Paní Perlsteinová měla Hasana ráda, byla vděčná, že se přátelí s jejím synem, a Basima přijímala Ariho se stejným mateřským nadšením. Přestože se tyto dvě ženy nikdy nesetkaly tváří v tvář, znaly se prostřednictvím svých synů a posílaly své malé hosty domů obtížené jídlem a pochoutkami, což byl rituál, na němž se Hasan i Ari jen neochotně podíleli.

Ve třinácti letech, rok předtím, než měla Hasanova školní docházka oficiálně skončit, žádal mladík o svolení studovat s Arim v Jeruzalémě. Ale Jahjá v obavě, že další studium odvede jeho syna daleko od země, kterou měl zdědit a obhospodařovat, to zakázal.

„Knihy neudělají nic jiného, než že se postaví mezi tebe a zem. Žádná škola s Arim nebude, a to je všechno, co na to téma hodlám říct.“ Jahjá byl přesvědčen, že se rozhodl správně. Po letech si však bude s hlubokým žalem vyčítat, že Hasanovi odepřel, po čem chlapec tolik toužil. Jednoho dne v táboře, vydáni na milost a nemilost počasí, nedaleko domova, který jim zůstane navždy zapovězen, bude Jahjá prosit svého syna o odpuštění. Jahjá, chřadnoucí uprchlík uvržený do nepohodlí vyhnanství, bude naříkat na Hasanově rameni: „Odpusť mi, synu. Sám sobě odpustit nedokážu.“ A bylo to právě toto rozhodnutí a následná lítost a bolest, co vzbudilo v Hasanovi odhodlání dřít i za mizernou mzdu, aby mohl svým dětem dopřát vzdělání. Právě kvůli tomuto rozhodnutí řekne Hasan o mnoho let později své holčičce Ámál: „Habibti, teď nemáme nic než vzdělání. Slib mi, že ho uchopíš veškerou silou, co v sobě máš.“ A holčička to milovanému otci slíbí.

Přestože byla Hasanovi výsada oficiálního studia po završení osmileté docházky odepřena, dostalo se mu skvělého pedagogického vedení paní Perlsteinové, která svého dychtivého žáka posílala každý týden domů obtíženého knihami, cvičeními a domácími úkoly. Toto soukromé vyučování začalo jako tajné spiknutí mezi Basimou a paní Perlsteinovou s cílem pomoci Hasanovi vymanit se ze sklíčenosti přetrvávající celé měsíce poté, co Jahjá vynesl své konečné rozhodnutí ve věci vzdělání.

„Hej, bratře.“ Mladíci se objali, podali si ruce a po arabském způsobu se políbili na tvář. Vyložili náklaďák a řidič zaujal své místo ve stánku vedle ostatních pouličních prodavačů. Přátelé se proplétali úzkými dlážděnými uličkami Starého města, aby si dopřáli obvyklé potěšení, než se vydají do Ariho domu. Od Báb al-Amúd zamířili k al-Qijáma. Ze stánků se linula vůně hliněných džbánů, melasy a různých olejů, zatímco pouliční prodavači volali na kolemjdoucí, aby se zastavili a ochutnali. Mladí muži odbočili k Chán az-Zajt a po hlavách je hladily kůže a hedvábí visící ze zdí krámků. Ještě několik kroků a vstoupili do kavárny al-Mahfúz.

„Dvakrát medové jablko,“ zavolal Hasan na obsluhu.

„Tohle tvým plicím jistě nesvědčí, Hasane,“ varoval ho Ari. „Ví strýc Jahjá, že kouříš?“

„Samozřejmě že ne!“

U Perlsteinů předal Hasan dva podnosy s chalvou a kunafou.

„Jako obvykle od matky,“ řekl německy.

„Děkuji,“ odpověděla paní Perlsteinová a převzala sladkosti.

Byla to odměřená vytáhlá žena a Hasan si pomyslel, že vzhled ani v nejmenším neprozrazuje její nesmírnou laskavost. Kdykoliv ji viděl, automaticky upřel zrak na rodinný šperk připnutý na její hrudi. Jeden, dva, tři, čtyři… osmnáct. Měl ve zvyku počítat perličky na broži, zatímco mu kontrolovala domácí úkoly.

Během let se Hasan projevil jako svědomitý a bystrý žák. Vyučování paní Perlsteinové pokračovalo až do roku 1941, kdy společně s Arim „maturoval“ a mladíci se jeden druhému vzdálili, neboť Ari si našel skupinku přátel na škole a Hasan se bláznivě zamiloval do beduínské dívky jménem Dalia, která ukradla Ganúše, koně jeho bratra.

====

TŘI

Nehodná beduínka

1940–1948

Na rozdíl od jiných sňatků té doby, jež byly domluveny už při narození v rámci rodinného klanu, zrodil se Hasanův svazek s Daliou ze zakázané lásky. On byl potomek původních zakladatelů Ajn Hódu a dědic značné rozlohy obdělané půdy, sadů a pěti impozantních olivových hájů. Dalia byla dcera beduína, jehož kmen přicházel do vesnice každý rok v období sklizně a nakonec se tady usadil.

Tahle nejmladší z dvanácti sester byla svévolná a se zvyklostmi si nelámala hlavu. Přestože často zakusila nemilosrdný výprask otcovým páskem, ne vždy pamatovala na tradiční hidžáb a nechávala si větrem čechrat vlasy. Na rozdíl od slušných dívek si neváhala vykasat šaty, rozběhnout se za ještěrkou a pestrý vzor svého beduínského taubu potřísnit blátem a rozdrásat ostny kaktusů. Často zapomněla z kapsy vysypat zajímavý hmyz a brouky, které toho dne nasbírala, za což jí matka dávala co proto. Její povaha ji však vždy zvábila zpět k jejím zvláštním způsobům. Ráda trávila čas se svými šesti- či osminohými poklady, dokud si nenašla poklad čtyřnohý – koně jménem Ganúš.

Jeho mladý pán, kterého znala jako Darwíše, syna Jahji Abúlhedži, jí nabídl svezení, když ji náhodou potkal v kopcích. Nemohla se vézt na koni s chlapcem. Kdyby to její otec zjistil, zbil by ji.

„Ne.“ Byla tak důrazná, jak jen mohla jedenáctiletá dívka být, ale sotva to vyřkla, výraz její tváře se proměnil na „možná“. Darwíš na ni měkce promluvil: „Rád půjdu vpředu a přísahám na svou čest, že se neohlédnu, až budeš na koni.“ Vypadal důvěryhodně a na pahorcích na míle daleko nikdo nebyl. Rozhlédla se po tiché, rozlehlé zvlněné krajině. Její srdce bylo čisté. „Jak na něj vylezu?“

„Dívej se na mě a pak to zkus sama, až se obrátím,“ poradil Darwíš. Ganúš dovolil drobné postavičce vylézt na svůj hřbet a pak pomalu vykročil. Náhle ji přepadl strach, že bude s chlapcem a jeho koněm přistižena. Požádala, aby zastavili, a sotva sesedla, utekla pryč.

O několik týdnů později se na místo vrátila a čekala na svůj čtyřnohý poklad, dokud se společně s Darwíšem neobjevil. Pak zakusila to kouzlo znova. Tajemství vydrželo déle než dva roky a během té doby se Dalia sama naučila jezdit. Darwíš by udělal, cokoliv by chtěla, jen kdyby řekla. Kromě onoho prvního dne spolu po celou dobu nepromluvili jediné slovo. Když ji Darwíš viděl přicházet, odvrátil zrak, aby nedal najevo nejmenší neuctivost, otočil se k ní zády a přidržel Ganúše, než si vykasala taub, pod kterým měla kalhoty, nasedla a odjela. Potom čekal, dokud se nevrátila, a celý ten rituál cudnosti se opakoval v obráceném sledu.

Pro vesničany byla Dalia jako divoká cikánka, zrozená spíše z beduínských balad a barev než z masa a krve. Někteří byli přesvědčeni, že to dítě má v sobě cosi ďábelského, a přesvědčovali Daliinu matku, aby přivedla šejcha, který nad ní přečetl verše z Koránu. Většina předpokládala, že děvče ze svých manýrů jednoduše vyroste. Postupně však lidé dospěli k názoru, že Dalia by měla být „přivedena k rozumu“. V jejích téměř čtrnácti letech už bylo třeba zbavit ji dětské bezstarostnosti.

„Zkroť ji, zbij ji, dej jí za vyučenou,“ doporučovala její matce jiná beduínka. „Podívej se na ni, jak jí ten pomeranč. Jaká hanba pro celou rodinu. Všichni chlapci na ni zírají.“ Vesnice Daliou opovrhovala. Zvonění jejích nákotníků ženy znepokojovalo. A co víc, nenáviděly lhostejnost, s níž Dalia jejich strohost přijímala. Pohoršující energie, která vyzařovala z její kůže a prýštila z jejích vlasů, jim připomínala nenávratně ztracenou dávnou blaženost, již dobrovolně odvrhly. Daliina neomalená uvolněnost byla sexuální o to víc, že si to sama neuvědomovala.

Basima, Um Hasan, považovala Daliu za bezbožnou zlodějku beze špetky studu od té doby, co Dalia „ukradla“ koně jejího syna Darwíše, aby si dopřála chvíli oddychu od úmorné, jednotvárné práce při sklizni oliv. Nikdo by nic netušil, nebýt toho, že Dalia spadla, zlomila si kotník a vyvolala tak skandál, který přivábil Hasanovu pozornost. V celé vesnici zavládlo pozdvižení. Darwíš přemýšlel, jak by Daliu ochránil, ale věděl, že pokud se do věci vloží, její trest bude ještě mnohem větší.

Zahanbený Daliin otec přísahal, že ze své nejmladší dcery tu nestoudnost jednou provždy vyžene. Aby obnovil svou čest, přivázal Daliu uprostřed vesnice k židli a k ruce, již mu musela ukázat jako tu, kterou ukradla koně, přiložil žhavé železo.

„Tahle? Pěkně ji natáhni, abych ji mohl spálit,“ soptil otec, když mu Dalia nabídla pravou dlaň. „A pokud budeš křičet, spálím ti i tu druhou,“ dodal a otočil se k přihlížejícímu davu pro souhlas.

Dalia ani nehlesla, když žhavý kov sežehl kůži její pravé dlaně. Dav zalapal po dechu. „Jak krutí jsou ti beduíni,“ řekla nějaká žena a pár lidí zapřísahalo Daliina otce, aby ve jménu Alláha přestal, aby se smiloval, protože Alláh je milosrdný. Ar-rahma. Muž však musí být pánem ve svém domě. „Má čest musí zůstat bez poskvrny. Ustupte, je to mé právo,“ trval na svém beduín. A měl pravdu. Lá hawla wa lá quwata illá billáh.

Dalia vtáhla tu bolest dovnitř, odporný zápach spáleného masa sežehl život v jejím nitru. Její spřízněnost s přírodou, důvěrnost, s jakou se její vlasy poddávaly větru, zvonění nákotníků ověšených mincemi, sladká vůně jejího potu při práci, cikánské barvy – to všechno se toho dne na návsi proměnilo v hromadu popela pod modrým nebem. Kdyby křičela, možná by ji žár nezasáhl do takové hloubky. Ale ona ne. Spatřila králíka a přimkla se k němu pohledem. Sevřela tu trýznivou bolest v ruce a tam ji držela, zuby zaťaté, zatímco jí po tváři stékaly slzy. Po zbytek života si Dalia uchová podvědomý zvyk třít konečky prstů své pravé ruky o pravou dlaň a zatínat přitom zuby – bude to vypadat, jako by v dlani svírala cosi živého, co se snaží dostat se ven.

Basimu stoický přístup beduínské dívky zneklidnil a nechtěla s „tou rodinou“ mít nic společného – dobře si totiž všimla Hasanova pozorného pohledu, kterým mladou Daliu sledoval při práci ve vesnici a na polích.

Pro Basimu byla Dalia „nehodná beduínka“, která do jejich poklidné vesnice přinesla jen samé potíže. A vskutku, její nejhorší obavy se potvrdily, když mladý Hasan Jahjá Abúlhedža nedokázal odolat smělosti Daliiny krásy a divokosti jejího ducha a rozhodl se uzavřít s ní sňatek.

S odhodláním, jež ho bude provázet po celý život, a se zdráhavým otcovým požehnáním přišel Hasan oznámit své rozhodnutí matce.

„Jamma, manželství není hřích,“ řekl jí ve snaze o smířlivý přístup.

„Ne, ne, ne, ne ne!“ Basima byla rozčilením bez sebe. Předvedla rozhořčenou scénu, mávala rukama, tahala se za taub a prosila Alláha, bila se v prsa a do tváře. Naříkala nad tím ponížením a proklínala den, kdy „ta beduínka“ přišla do Ajn Hódu. Její ponížení přeroste v hanbu, až bude muset zprávu o vzpouře svého syna, který odmítl uznat dávné zasnoubení a vzít si vlastní sestřenku, sdělit příbuzným.

„Já Abú Hasan, co o nás lidé řeknou?“ naléhala na manžela.

Jahjá se snažil ženě domluvit. „Um Hasan, nech to být. Je z něj muž. Nemůžeme ho nutit.“

Ona však pokračovala, jako by manžel nic neřekl. „Že na naše čestné slovo není spolehnutí? Že jsme dívce slíbili sňatek s naším synem, a pak mu dovolili, aby nás neposlechl? Čeho se moje nevinná neteř dopustila, že ji zavrhl pro špinavou beduínku?“

„Je to Alláhova vůle. Nech to být, ženo! Sionisté tuhle zemi převracejí vzhůru nohama a ty se rozčiluješ, protože si tvůj syn chce vzít pěkné děvče, které nemáš ráda. Copak neslyšíš ty zprávy? Jak sionisté zabíjejí Brity a Palestince každý prokletý den? Zbavují se Britů, aby se mohli zbavit nás a každého, kdo bude tak hloupý, aby to viděl nebo s tím něco dělal.“ Jahjá uchopil hůl do jedné ruky, náj do druhé a vyšel ven, znechucen vlastními obavami, které rostly den co den se zprávami BBC o teroru stále lépe vyzbrojených sionistických band.

Na mramorových schodech svého domu Jahjá dýchl do vzácné náje, posunul prsty a při prvním zvuku pozvedl obočí. Hrál stromům, aby obnovil prostotu a mír.

„Přestaň!“ Basima vyšla na verandu, kterou Jahjá sám navrhl a obložil mozaikou. Zuřila.

„Jednoho dne tu věc zlomím,“ zavrčela tiše tak, aby ji neslyšeli sousedi, a s dupáním odešla, plna strachu, že si dovolila příliš. S nespokojeným mumláním prošla po perských kobercích v předsíni, skrze mozaikou vykládané velké oblouky až do obývacího pokoje, kde s námahou poklekla, aby se posadila na polštář. Před lety chtěl Jahjá koupit pohovky, jako měli Britové, a ona odmítla. Teď došla k názoru, že pohovky by možná byly lepší. Roztěkaně rozbalila svůj modlicí kobereček, aby se poklonila Alláhovi. Poté, co se pomodlila dvě ruky, vstala a po dalších perských kobercích rozložených po mramorové podlaze zamířila do kuchyně, kde se zahleděla na modrozelenou mozaiku. Je paličatý, ale rozhodně je to umělec, pomyslela si. Ach, Jahjo, jak jen můžeš souhlasit s tímto sňatkem?“

Žádné Basiminy prosby či kletby nemohly jejího syna přesvědčit. Jen Darwíš chápal odhodlanost, s níž Hasan matce vzdoroval, neboť i on Daliu miloval. A když šla rodina žádat o její ruku, Darwíš plakal ve společnosti svého milovaného Ganúše a Fatúmy, arabské klisny a Ganúšovy družky s výraznou bílou skvrnou mezi očima.

Daliin otec žádost přijal s úlevou, že se zbaví břemene, kterým pro něj nejmladší dcera byla, a podle tradice za ni o dva dny později přijal výkupné. Toho dne Dalia skrz drobné dírky v zástěně svého okna sledovala, jak skupina mužů přináší jejímu otci peníze a zlato. Byla však méně pohnuta impozantní výší výkupného než pohledem na Darwíše kráčejícího mezi nimi.

Ona sama do té věci neměla co mluvit, a jakkoliv ji lákalo stát se arúsou – stejně jako malé dívenky láká oblékat se do dospělých šatů –, přála si, aby se jí mohla stát pro Darwíše.

V den svatby Daliiny příbuzné – matka, tety, provdané sestry a sestřenice – vydrhly a vyhladily každý kousek jejího těla. Na nohy, paže, břicho i pozadí jí nanášely aídu, kterou vzápětí strhly. Dalia pokaždé natahovala krk, aby viděla, jak je s každým strhnutím, které šlehlo jako elektrický proud, odstraněna hrstka černých chlupů. Ošetření citlivých partií mezi nohama bolelo nejvíc. „To je v pořádku, dcero,“ konejšila ji matka, když jí doširoka rozevřela kolena. Bismilláh ar-rahmán ar-rahím.

S jistotou a zručností porodní báby odstranila Daliina matka jediným prudkým pohybem veškeré dceřino pubické ochlupení (na které byla Dalia tak pyšná), až dívka vykřikla bolestí a vyskočila na nohy. Ženy se dobrosrdečně rozesmály. „No tak, dcero. Vrať se do světa žen.“ A když si teta všimla vlhkosti na Daliiných stehnech, řekla své sestře: „Zdá se, že z tvé dcery bude dobrá manželka.“ Znova se smály a Dalia byla poslušným divákem své vlastní proměny.

Sledovala v zrcadle, jak linky načrtnuté kohlem dodávají jejím očím svůdnost a vnášejí do tváře věk a zralost, jež postrádala. Byla teď arúsa, krásný středobod své kultury, a všechny dívenky ji sledovaly, stejně jako ona dříve sledovala nevěsty připravující se na sňatek.

Obtížena třpytivými dary zavěšenými na krku a mezi obočím a houpajícími se jí na zápěstích, kotnících a v uších, provdala se Dalia za Hasana Jahju Abúlhedžu. Byla to oslava, jež svou velikostí odpovídala zadostiučinění Daliina otce, sžíravé trpkosti Basimině a smutku v Darwíšově srdci.

Okrášlená zlatem vážícím polovinu toho co ona sama, prošla drobná nevěsta svou svatbou mlčky za neustálého tření dlaně, čelisti pevně zaťaté dokonce i ve chvíli, kdy se líbala s gratulanty.

Než se připojili k ženám, oslavovali muži odděleně, obětovali jehně a radovali se za zpěvu a hudby. Darwíš s krvácejícím srdcem vedl dabke a připil bratrovi s láskou, utajeným smutkem a za přijetí Alláhovy vůle.

„Inšalláh, teď jsi na řadě ty, bratře,“ řekl Hasan a upřímně ho objal.

„Inšalláh.“ Dá-li Bůh.

Deset měsíců po svatbě s Hasanem si Dalia získala přízeň vesnice tím, že porodila syna, jehož pojmenovala Jusúf. Od té chvíle, od svých patnácti let, byla uctivě nazývána „Um Jusúf“ a Hasan „Abú Jusúf“.

Ještě než se Jusúf narodil, Basima se dala obměkčit a Daliu přijala. Nešlo to jinak – nemohla nevidět houževnatost, s níž Dalia vykonávala každodenní práce, obratnost, s níž své matce pomáhala přivádět na svět děti z vesnice, ani zjevné Hasanovo potěšení z její přítomnosti. Co víc, rodiny se dohodly, že neteř odmítnutou Hasanem si vezme Darwíš a Basimina hrdost tak byla zachráněna.

Dalia svou nezkušeností probudila ve tchyni ochranitelský instinkt a touhu uvést svou beduínskou snachu do světa mateřství. Učila ji rytmům kojení a způsobům léčby dětské koliky. Vyškolila ji v tajemstvích, jak znovu získat pevnost těla a jak si udržet manželovu pozornost i po porodu.

„Všechno časem povolí: prsa, stehna – jednoduše povisnou,“ oznámila Basima. „Kouzlo spočívá v olivovém oleji.“ Basiminy přivřené oči spiklenecky svítily, když se k ní přisunula a začala popisovat zkrášlující směsi, které sama objevila. „To jsou ženská tajemství, která předám jen tobě a, inšalláh, Darwíšově ženě, neboť dcery mi Alláh nedal.“

Basima vedla Daliu svou bylinkovou zahradou a vysvětlovala použití jednotlivých rostlin. Cítila závrať a vzrušení, že pro své království kouzelných bylin našla dědičku. Už dříve naučila Daliu připravovat Hasanův plicní lék. „Pro krásu je olivový olej hlavní přísadou,“ šeptala. „Rozdrť v oleji mátu a bazalku a potři si jím tělo, aby sis uchovala pevnou kůži, a také ho vetři do vlasů – dodáš jim lesku.“

Během těchto chvil k sobě Basima a Dalia našly cestu a postupně mezi nimi vzniklo pouto oddanosti a lásky mezi matkou a dcerou, jaké ani jedna z nich dříve nepoznala.

Deset měsíců po narození Jusúfa porodila Dalia mrtvé dítě, upadla do zimničného žalu a uzavřela se do mlčenlivé osamělosti. Jistá podlá vesničanka, která si chtěla získat Basiminu přízeň, se pokusila využít Daliina neštěstí a vyložit ho jako důkaz její špatnosti. „Vůbec mě to nepřekvapuje. O beduínech se ví, že mají prsty v černé magii. Jak jinak by mohla holka jako Dalia přimět ke sňatku muže jako Hasan?“

„Ven z mého domu!“ Basima ženu srazila na zem a zamířila k Dalii. „Dost smutku, má milá. Pojďme pěstovat nové růže pro nový začátek,“ prohlásila. Vymanila tak svou snachu ze sevření jejích vlastních čelistí a ukončila období žalu.

O tři roky později, když olivovníky ztrácely svou stříbrozelenou barvu, vybuchla nedaleko bomba. „Zatracení sionisté! Co od nás sakra chtějí?“ zakřičela Basima směrem ke stoupajícímu dýmu, nyní zachvácena stejným strachem jako její manžel. Basimina úzkost se usídlila v její hrudi, v jejím srdci, hlava se jí zatočila, nohy změkly a ona klesla mezi své růže. Ještě žila, když k ní Dalia přiběhla, právě včas, aby slyšela její poslední slova: „Bintí, bintí.“ Dcero, má dcero.

Po Basimině smrti se Dalia stala strážkyní jejích milovaných růží. Křížila je pro vůni i pro barvu, jak ji to Basima naučila, rozšířila zahradu a zasadila na jejím hrobě záhon červených, bíle žíhaných růží, Basiminých oblíbených. Pravidelně se o záhon starala a Jusúfa brávala s sebou. O měsíc později, když se Dalii narodil druhý syn, Ismael, tam nosívala i jeho, uvázaného na zádech.

Jak se však nebezpečí sionistických nájezdů stupňovalo, začala chodit na hřbitov sama a chlapce na krátkou chvíli nechávala v bezpečí vesnice a pod ochranou příbuzných. Jednou se stala nehoda, která navždy poznamenala Ismaelovu tvář.

Každý v rodině měl svou vlastní verzi toho, jak ke zranění došlo. Jusúf, jediný svědek události, o tom však nikdy nemluvil, ani když byl tázán.

Jusúfovi byly v té době čtyři roky, stát Izrael se ještě nenarodil a Ismael měl šest měsíců. Chlapeček byl toho dne nespokojený a stále plakal, uložený ve stejné kolébce, v níž kdysi spával jeho otec. Ačkoliv byla stará a opotřebovaná, Basima trvala na tom, aby ji Dalia používala i pro své děti, protože ji požehnal syrský šejch, o němž se vědělo, že uzdravoval nemocné a dělal zázraky.

Když Dalia čekala Ismaela, Basima zpevnila žebřiny kolébky cedrovým dřevem. Také koupila novou vystýlku a polstrování a upevnila je hřebíky. Když Ismael ležel v kolébce a plakal a Dalia mířila k Basiminu hrobu, Jusúf zvedl dítě ze závěje bílých pokrývek, které Basima začala vyšívat, ale nestihla je před svou smrtí dokončit. Zaskočila ho však váha plačícího a kopajícího dítěte a Jusúf bratra upustil. Padající chlapeček zavadil obličejem o hřebík trčící z kolébky a následkem byl šrám táhnoucí se vzhůru kolem pravého oka.

Nepřehlédnutelnou připomínkou onoho dne zůstala výrazná jizva, která navždy poznamenala Ismaelovu tvář a nakonec jej dovedla k pravdě.

====

ČTYŘI

Když odcházeli

1947–1948

Krátce po Daliině a Hasanově svatbě odjel Ari Perlstein na studia medicíny. Ačkoliv se jejich cesty rozešly, spojení mezi oběma přáteli se nikdy zcela nepřerušilo. Když Basima zemřela, Ari se omluvil ve škole a truchlil pro ni společně s Hasanem v Ajn Hódu.

Vzduch byl toho odpoledne čistý a svěží, když Hasan a Ari opustili smuteční obřady, jež měly trvat po čtyřicet dní. Z domu Jahji Abúlhedži zněla monotónní recitace veršů Koránu, která slábla, jak Hasan a Ari kráčeli k olivovým hájům.

„Je to vážně zlé, Hasane,“ poznamenal Ari. „Sionisté mají hromady zbraní. Z lodí plných Židů, co připlouvají každý den, už naverbovali armádu. Nemáš o tom ani tušení. Mají dokonce obrněná vozidla a letadla.“

Hasan se rozhlédl po obdělané zemi, kterou měl jednoho dne zdědit. Vypadá to, že letos bude dobrá úroda. Nad stromy zakroužil zvuk náje a Hasan se mimoděk obrátil ke hřbitovu a zapátral očima po otci. Nikdo. Jen melodie s vydlabaným středem plným ticha, jako by náj naříkala.

„Hasane, oni si tu zemi vezmou. Po celém světě spustili kampaň, ve které Palestinu nazývají zemí bez lidí. Chtějí tady vytvořit židovskou vlast.“

„Otec tvrdí už celé roky, že se to stane, ale znělo to příliš bláznivě,“ připustil Hasan.

„Je to skutečné. V listopadu se chystá shromáždění Spojených národů a všichni věří, že dojde k rozdělení země. Jsou velmi dobře organizováni, a jak víš, po té revoltě před lety Britové Araby odzbrojili. Někteří z ortodoxních Židů ve městě spustili protisionistickou kampaň. Tvrdí, že fyzicky vytvořit stát Izrael je rouhání. Vlivní lidé v Americe však platí soustavnou agitaci ve snaze přesvědčit Trumana, aby židovský stát podpořil a uznal.“ Ari byl viditelně otřesený.

„A jak to vnímáš ty? Myslím vytvoření židovského státu,“ zeptal se Hasan a zmáčkl mezi prsty olivu, aby odhadl, jaká bude v listopadu úroda. Sklizeň trochu zmírní otcův smutek.

„Já nevím, Hasane.“ Ari sklopil oči, posadil se na kámen a začal prsty prohrabovat hlínu. „Jsem Žid. Chci tím říct, že podle mě je to špatné. Ale ty nevíš, jaké to bylo dřív.“ Arimu se roztřásl hlas. „To, co se stalo, nás zabíjí, i když jsme utekli. Všiml sis někdy prázdnoty v očích mé matky? Uvnitř je mrtvá. Otec také. Hasane, ty netušíš, co se dělo. Teď nemáme jistotu, zda budeme v bezpečí. Podle mého otce je to, co se děje, špatné, a nechce se na tom podílet. Ale už pro nás není nikde bezpečno. Britové se prý mají stáhnout. Pak to bude nevyhnutelné. Jsou odhodláni udělat z této země židovský stát. Myslím si ale, že pokud to Arabové prostě přijmou, všechno bude dobré a budeme moci žít spolu.“

Hasan usedl na zem vedle Ariho. „Ale právě jsi řekl, že chtějí ‚židovský‘ stát.“

„Ano. Ale myslím, že dovolí Arabům zůstat.“ Ta slova vyšla Arimu z úst dřív, než je stačil zastavit.

Hasan zvýšil hlas. „Chceš říct, že mi tihle přistěhovalci dovolí zůstat v mé vlastní zemi?“

„Takhle jsem to nemyslel, Hasane. Jsi pro mě jako bratr. Pro tebe a tvou rodinu bych udělal cokoliv. Ale to, co se stalo v Evropě…“ Ariho slova vyprchala do děsivých obrazů z táborů smrti, které oba viděli.

Hasan stiskl mezi dvěma prsty další olivu, jako by chtěl sundat ze vzduchu Ariho slova visící tam jako zrada.

„Přesně tak, Ari. Udělala to Evropa. Ne Arabové. Židé tu žili vždycky. Vždyť právě proto jich sem teď tolik přichází. Mysleli jsme si, že jen hledají útočiště, ubožáci toužící zachránit holý život, ale oni zatím shromažďovali zbraně, aby nás vyhnali z našich domovů.“ Hasan nebyl tak rozzlobený, jak by se zdálo, neboť chápal Ariho bolest. Četl o plynových komorách, táborech, hrůzách. A byla to pravda: oči paní Perlsteinové vypadaly, jako by se život, který v nich kdysi přebýval, dávno sbalil a kamsi odcestoval. Jedna, dva, tři… osmnáct krásných perel.

Hasan v předtuše blížícího se konfliktu prohlásil: „Kdyby Arabové ve Starém městě získali navrch, jdi k mé tetě Salmě. Víš, kde to je. Má velký dům, tam se můžeš ukrýt.“

Irgun, Haganah a Sternův gang. Pro Brity to byli teroristé. Arabové jim říkali Jahúdové, Židi, sionisté, psi, zkurvysyni, špína. Stávající židovské obyvatelstvo je nazývalo bojovníky za svobodu, vojáky Božími, zachránci, otci, bratry. Ať už se jim říkalo jakkoliv, byli silně ozbrojení, dobře zorganizovaní a dobře vycvičení. Pustili se do eliminace nežidovského obyvatelstva. Nejdříve Britů – lynčováním a bombami, a pak Arabů – masakrem, terorem a vyháněním z domovů. Početně jich nebylo mnoho, ale strach, který vyvolávali, prodchl rok 1947 hrozbou a varováním před nadcházejícími událostmi. Mezi lety 1947 a 1948, když byla Palestina stále ještě pod britskou správou, přišli do Ajn Hódu nejméně čtyřikrát.

První útok vypukl o židovském svátku chanuka 12. prosince 1947. Vzduch se otřásl výbuchem a Dalia s křikem prchala ze hřbitova. Když Hasan zadunění uslyšel, spěchal domů. Ženu nenašel, běžel ke hřbitovu a cestou ji potkal. Vrhla se mu do náruče s pláčem: „Židé přicházejí! Židé přicházejí!“

Zatímco Hasan odváděl Daliu k jejich domu, ze sousední vesnice al-Tira začal stoupat dým a na náměstí Ajn Hódu se shromáždili zvědaví a vystrašení obyvatelé, kteří to sledovali. Hasan doma uložil manželku na postel a opatrně jí utřel krev z chodidel.

„Co se ti stalo?“ zeptal se a prohlížel její krvácející nohu.

„Starala jsem se o růže na Basimině hrobě,“ vyrazila ze sebe Dalia přerývaně. „Pak jsem uslyšela výbuch a z pekla se vynořila ruka, která mě chytila za nohu. Ale já jsem utíkala dál a oni odešli.“

Do místnosti vešel Jahjá s vystrašeným Jusúfem v náručí. „Jsou tady všichni? Darwíš se šel podívat na koně a jeho žena hlídá Ismaela. Kde se tu vzala krev?“

Jen máloco dokázalo malého Jusúfa vystrašit tolik jako krev. „Mami! Mami!“ rozplakal se.

Dalia vzala synka do náruče a políbila ho do vlasů. „Je to jen malé škrábnutí, ty hrdino.“

„Půjdu se podívat, co se to k čertu děje,“ zahřměl Jahjá a už mířil ven.

„Tvůj nákotník je pryč!“ oznámil Jusúf matce.

„Ano, ztratila jsem ho.“

„Teď už nebudeš zvonit! Jak budu vědět, že ke mně jdeš?“

„Mám ještě ten druhý.“ Dalia zahoupala nohou. „Vidíš?“

Jahjá se přihnal zpět. „Bůh zatrať Židy! Nějaká tlupa hodila zápalnou bombu na dům ve vesnici al-Tira, pak utekli do náklaďáku, který na ně čekal v olivovém háji nad hřbitovem. Museli zahlédnout Daliu u hrobu. Štěstí že ji nedostali. Alláh ví, co by jí udělali.“

Jahjův hněv a pocit bezmoci rostly, a jak chodil po místnosti sem a tam, jeho gestikulující ruce hovořily stejně hlasitě jako on sám. „Potřebujeme nějaké zatracené zbraně. Kde jsou arabská vojska, když tihle psi ničí jednu vesnici za druhou? Co jsme kdy k čertu těm zkurvysynům udělali? Co od nás chtějí?“ Zvedl ruce vzhůru, usedl do křesla a opřel se, oči obrácené k Bohu.

„Odevzdáme to do moudrých rukou Alláhových,“ řekl po chvíli, vstal a chystal se k odchodu. „Hasbí Alláh wa nima wakíl,“ šeptal si přitom stále dokola, aby zahnal zlo. Stejně jako arabské státy, kterým spílal, ani on nepřišel svým bratřím na pomoc. Tajně doufal, že Ajn Hód bude ušetřen, pokud se jeho obyvatelé nebudou do ničeho plést. Myslel si, že upřímná nabídka smíru s Židy zajistí kontinuitu jejich životů.

„Baba, budou Židé házet bomby i na nás?“ Jusúfova otázka probodla otcovo srdce.

„Alláh nás ochrání, synu. A já sám ochráním tebe, tvou matku a bratra,“ ujistil Hasan syna, a zatímco mluvil, hleděl na Daliu. V jeho očích bylo moře lásky a toho dne, po pěti letech manželství, když Hasan držel v dlaních její chodidlo a uklidňoval synka, si Dalia uvědomila, jak hluboce svého manžela miluje.

Za necelé dva týdny po onom incidentu ve vesnici al-Tira byli zmasakrováni Palestinci v nedaleké Balad-aš-Šajch. Zlý vítr tohoto útoku přinášel do Ajn Hódu jednoznačné varování. S tím, jak sem dorazily zprávy o dalších zvěrstvech, sevřel vesničany strach z blížících se událostí. V očekávání dalších útoků se ženy z Ajn Hódu pustily předčasně do sklízení fiků a hroznů, usušily je na hrozinky, vyrobily sirup a naložily zeleninu tak, aby jejich rodiny dokázaly přežít dlouhé obléhání a ostřelování ukrytými snipery.

V květnu 1948 Britové Palestinu opustili, přicházející židovští uprchlíci vyhlásili židovský stát a změnili jméno země z Palestiny na Izrael. Ajn Hód však přiléhal k trojici vesnic tvořící nepodmaněný trojúhelník uvnitř nového státu, a tak byl osud lidí z Ajn Hódu spojen s osudem asi dvaceti tisíc dalších Palestinců, kteří stále zůstávali ve svých domovech. Odráželi útoky a volali po příměří, nechtěli nic jiného než dál žít ve své zemi, jako v ní žili vždy. Poznali již mnoho pánů – Římany, Byzantince, křižáky, Turky, Brity – a nacionalismus pro ně ztratil význam. Jádrem jejich existence bylo pouto k Bohu, zemi a rodině, jen to chtěli bránit a jen to si chtěli uchovat.

Konečně bylo dosaženo příměří a Ajn Hód si úlevně vydechl. „Připravíme hostinu coby výraz přátelství a ochoty žít s nimi bok po boku,“ oznámil Jahjá vesničanům jménem rady starších. S tímto nadějeplným a chmurným rozhodnutím stiskl Hadž Sálimovu ruku – gesto modlitby sdílené mezi přáteli.

Důstojníci nového státu přišli oblečeni do identických béžových uniforem jako nezlomná, chladná opozice červencového žáru. Žhavý vítr šustil paprikami sušícími se na šňůře a zavěšené hrnce cinkaly, když izraelští vojáci se svými zbraněmi, čerství vítězové ověnčení slávou, kráčeli vesnicí. Slunce zatínalo spár do všeho, čeho se dotklo, zatímco skvostná vůně jehněčího a kmínu se snažila prosáknout skrze úzkost.

Jusúf, nyní téměř pětiletý, se držel matčina taubu a zpoza Daliiných boků pokukoval po hodujících cizincích se světlou pletí a přilbami na hlavách. Mezi vojáky byl muž jménem Moše, který věřil, že má poslání od Boha. Jedl a pozoroval přitom Daliu, jak přechází sem a tam s Ismaelem v náručí a Jusúfem u nohou a přináší jídlo. Jeho oči se k ní stále vracely a mysl vytlačila veškeré zvuky kromě zvonění Daliina zbývajícího nákotníku.

Po hostině vojáci odešli, zahaleni do mrazivého mlčení, v němž také jedli, a zanechali po sobě odér pohrdání. Rozechvěni tímto zlým znamením, modlili se lidé z Ajn Hódu po zbytek dne jednotlivě i společně, a než ulehli k noci zbavené spánku, odevzdali svůj osud do rukou Alláha. Následujícího rána, 24. července, zahájil Izrael masivní ostřelování a vzdušné bombardování vesnic. Agentura Associated Press oznámila, že izraelské letouny a dělostřelectvo porušily palestinské příměří nevyprovokovaným útokem, a bomby pršely, zatímco Dalia prchala z úkrytu do úkrytu společně s vyděšeným Jusúfem a plačícím Ismaelem.

Vesnice byla obrácena v trosky a Dalia toho dne ztratila všechny sestry kromě dvou. Její otec ležel ožehlý na téže návsi, kde jí spálil dlaň. Trvalo jen čtyři hodiny, než byl svět obrácen vzhůru nohama a Ismael se vyčerpal pláčem. Dalia ho neustále tiskla k hrudi a bála se ho položit, přestože byl těžký. Stejně jako ostatní přeživší i ona bloudila sem a tam otřesená, bez jediného slova. Bylo to nedobré ticho, prosté hněvu, lásky, dokonce i strachu. Dalia upřela zrak na zemi, spálenou, bez života. Uvědomovala si svědění v ohbí kolene a soustředila se na něj, ale nedokázala se přimět, aby k němu vztáhla ruku.

Když bombardování začalo, byl Hasan ve stájích a za svou rodinou se rozběhl hned, jak to bylo možné. Našel nehybnou Daliu uprostřed hrozivého ticha, jež se kolem rozhostilo. Její nepřirozená strnulost, oči hledící do prázdna a pevné objetí, jímž svírala Ismaela, Hasana vyděsily.

„Dalio!“ vykřikl a rozběhl se k ní. Nepohnula se.

Když se Hasan dostal blíž, jeho srdce ho srazilo na kolena k Jusúfovi, kterému se třásly nožky a ručkama pevně svíral Daliin taub.

„Baba!“ vykřikl Jusúf s úlevou, když spatřil otce. Při zvuku jeho hlasu Dalia mrkla.

„Pojď sem, habibi.“ Hasan uchopil synka a vstal pln obav, neboť Dalia se stále nehýbala. Jusúfovy paže se zoufale ovinuly kolem otcova krku a Hasan spatřil, že synek má kalhoty potřísněné stolicí a močí.

„Darwíši! Jába!“ volal Hasan na pomoc bratra a Jahju, ale Hadž Sálim dorazil první. „Hasbí Alláh wa nima l-wakíl, Bůh je za tohle zatrať. Bůh zatrať Židy do pekla.“ Když Hadž Sálim spatřil Daliin stav, byl schopen jen šeptat: „Pokud bude takhle zatínat zuby, rozdrtí si je. Hasane, podej mi chlapce a odnes svou ženu.“

Ale Jusúf se nepustil. Neotevřel oči. Jeho paže, nohy, strach a zašpiněné kalhoty byly pevně přichyceny k Hasanovi, bezpečnému útočišti. V tu chvíli dorazil Darwíš a Hasan na něj zavolal: „Bratře, odnes Daliu. Východní křídlo zůstalo celé.“ Darwíš zvedl Hasanovu manželku, stále s Ismaelem na hrudi. Nyní už mrkala a vpíjela se očima do modrého nebe – jak je krásné a čisté –, než ji Darwíš vnesl dovnitř, kde byl k vidění jen štukovaný strop jejího domova. Svého Ismaela držím bezpečně v náručí. A tady je Jusúf, v náručí otce. Byl to jen zlý sen, že?

Neminul ani den a izraelští vojáci opět přišli do vesnice. Titíž muži, které pozvali ke stolu, nyní pochodovali vesnicí a mířili puškami na své hostitele. Hasan, Darwíš a další muži museli vykopat hromadný hrob pro třicet čerstvých mrtvol. Muže z vesnice dokázal Hasan identifikovat všechny kromě dvou. Zasmušile poznamenal jména svých mrtvých přátel a krajanů na rukáv své dišdáši, zatímco hloubil jámu v zemi otřesen natolik, že ani nedokázal truchlit. Al-Fátiha. Prach jsi a v prach se obrátíš…

Otřesení vesničané – je tohle sen? – s plačícími dětmi v náručích byli poddajní.

„Vezměte své cennosti. Shromážděte se u východní studny. Pohyb! Je to jen dočasné. Běžte ke studni,“ nařídil hlas z megafonu jako skrytý bůh přidělující osudy. Nebe bylo stále nekonečné. Slunce nemilosrdné. Dalia vložila zlato do prsní kapsy svého taubu a shromáždila cennosti, jak jí bylo řečeno, Ismaela přitom držela na levém boku a Jusúfa v pravé ruce.

„Mami, chci, aby mě baba nesl,“ prosil Jusúf.

„Pojď, habibi. Alláh s námi.“ Dalia pustila jeho ručku a chlapec skočil otci do náruče. Alláh s námi.

Prostor kolem studny se naplnil tvářemi, vrásčitými, znepokojenými. Co však bylo nejhorší, Jahju napadlo, že je možná shromáždili v rámci příprav na sklizeň. Sklizeň, pomyslel si.

„A co teď?“ prohodil Hadž Sálim.

Darwíš a jeho těhotná žena dorazili mezi posledními. Přicházel shrbený, co noha nohu mine, a vedl svou sklíčenou kobylku Fatúmu. Ganúš, Darwíšova radost a Fatúmin životní druh, ten kůň, kvůli kterému si tehdy Dalia zlomila kotník, zahynul v přestřelce a dalo hodně přesvědčování, než se Fatúma nechala odvést od mohutné mršiny svého druha.

A co teď?

U studny vojáci švihli obušky a hnali vyděšený dav z kopce. Vůz, obtížený majetkem několika rodin, vrávoral ze strany na stranu a kola vířila prach. Nějaká stařena upadla a kdosi ji zvedl. „Běžte, běžte!“ řval bůh z tlampače. Hrůza vylétla ze srdcí lidí a kroužila nad nimi jako drobní ptáci.Cvrliky. Cvrliky.

Dalia držela Ismaela na hrudi, Hasan nesl na jedné ruce Jusúfa a v druhé držel vak s chvatně sbalenými věcmi. Jahjá si na záda naložil koš s jídlem a vesničané, bez kapky vody, klopýtali pod vyprahlým nebem ke kopcům.

„Tady stát,“ přikázal bůh z tlampače. „Sem zavazadla. Zítra si je přijdete vzít. Nechte tu všechno, šperky i peníze. Jinak střílím. Rozuměli?“

Běžte. Stůjte. Rozumíte? Vraťte se. Zítra. Bezpečí. Jahjá se mohl chytit některých slov. Jusúf se držel otce. Dalia se upínala k Ismaelovi, jehož jizva, i když stále červená, se už hojila. Možná tu stále byla naděje. A tak odložili své věci – zlaté šperky, které tížily Daliu o jejím svatebním dni, jídlo, šaty a pokrývky. Basiminy zahradnické nůžky. Proč jsem je vzala? napadlo ji.

Darwíš otevřel vaky na Fatúmině hřbetě a vyložil jejich obsah vedle zlata a ostatních cenností. „Kůň! Koně nechte,“ nařídil voják. Ne bůh s tlampačem, ale jistě nějaký jeho stoupenec.

„Prosím!“ Darwíšovi už nezbyla ani špetka hrdosti.

Fatúma stála za prosby, prosby však vojáka popudily. „Buď zticha!“

„Prosím!“

„Mlč!“

„Prosím.“

Voják dvakrát vypálil z pistole. Jednu střelu mezi Fatúminy oči, do bílé lysiny. Okamžitě padla mrtvá. Druhou do Darwíšovy hrudi. Jeho těhotná žena, Basimina neteř, která byla dřív zasnoubená s Hasanem, vykřikla a pak nad svým krvácejícím manželem naříkala, když ho vesničané odnesli stranou, ošetřili medem proti infekci a ovázali pruhy látky z jeho vlastních šatů. Kulka uvízla Darwíšovi v páteři a odsoudila ho k nehybnosti, k životu ztrpčovanému ošklivými proleženinami, k životu trýzněnému břemenem neradostného osudu jeho ženy připoutané k manželovi, který žil jen od hrudi nahoru. A dokonce i tak žil jen ze vzpomínek na koně a vítr.

Výstřely probudily paniku a ptáci hrůzy ulétli před mraky, jež v Jahjovi vzbuzovaly naději na déšť. Ještě nebyla ta správná roční doba, ale stromy potřebovaly vodu. Někdy byl v Ajn Hódu déšť vším, jindy byl jen vzácný. Pak ale spatřil svého syna Darwíše a vše ostatní ztratilo význam. K čertu s deštěm. Jahjá ze zad shodil koš a začal plakat pro svého silného chlapce, skvělého jezdce a milovaného syna.

Dalia zůstala pozadu. Vyděšený dav ji oddělil od Hasana, ale stále před sebou viděla vrch jeho kefíje. Byl vyšší než ostatní muži, to se jí na něm vždycky líbilo. Bože, co se to děje? Mraky přešly stejně rychle, jako se objevily. Slunce bodalo jako škorpion. Prach nahoře, kaktusy dole a Dalia myslela na vodu.

Jediný okamžik.

V jedné chvíli byl šestiměsíční Ismael na její hrudi, v mateřské náruči. V další chvíli byl pryč.

Jediný okamžik může připravit člověka o rozum a změnit směr života, směr dějin. Ten kratičký úsek času si bude Dalia znova a znova přehrávat ve své mysli po mnoho let ve snaze najít nějakou stopu, vodítko naznačující, co se s jejím synkem stalo. Dokonce i poté, co se v zatemněné realitě sama ztratí, bude stále v prchajícím davu v mysli pátrat po Ismaelovi.

„Ibní! Ibní!“ Synu! Synu! křičela Dalia, oči vytřeštěné ve snaze najít synka. Prach na tváři, pod chodidly. „Ibní! Ibní!“ Pátrala po zemi, pak vzhlédla vzhůru a Hasanova vysoká postava tam už nebyla. „Ibní! Ibní!“ Pár lidí se jí snažilo pomoci, ale zazněly výstřely a Dalia byla unášena s davem. Je tohle sen? Nic z toho se nezdálo být skutečné, protože to bylo neuvěřitelné. Opět se podívala na své paže, aby se ujistila. Možná zalezl pod můj taub. Osahala si hruď. Ismael nikde. Její syn zmizel.

Dalia se zastavila a s ní i čas. Křičela, jako nekřičela toho dne, kdy jí otec spálil ruku. Byl to dlouhý, pronikavý, pohlcující křik jako z jiného světa, křik vyvěrající z nejhlubší mateřské bolesti. Z niterné touhy vrátit čas aspoň o pár minut zpět. Pokud je Bůh, pak Daliin nářek slyšel. Hasan k ní běžel a pátral v davu stejně zoufale jako ona. Ve strachu o své starší dítě tiskl přitom Hasan Jusúfa k sobě. Jusúf, který se bál promluvit, se vinul k otci a všichni tři se tak nakonec díky Hasanově síle a vůli dostali do bezpečí, ale bez Ismaela.

Vesničané seděli v údolí na zemi. Země byla krásná a poklidná jako vždy. Stromy a nebe a pahorky a kameny – nic z toho se nezměnilo a vesničané byli omámení a tiší, kromě Dalii. Šílela, vyptávala se lidí a odkrývala nemluvňata jiných žen v naději, že najde chlapečka s jizvou na pravé tváři.

Horečnatě po něm pátrala ve zlé předtuše, jakkoliv se ji Jahjá snažil přesvědčit, že dítě jistě někdo zvedl a je jen otázka času, kdy se opět shledají. Ovšem ze slov se žít nedá, uvědomil si Jahjá.

Dalia vydala poslední zbytky energie pláčem, znova a znova vzpomínala na ten okamžik. Malý Jusúf, který nechápal peklo, jež tak nečekaně zachvátilo celou vesnici, se nakonec nechal přesvědčit, aby se pustil otce a usadil se v náručí židda Jahji, otřeseného a plačícího stejně jako on.

Hasan neustále přecházel mezi svým zraněným bratrem Darwíšem, neutišitelnou manželkou, vyděšeným synkem a zmateným otcem, až konečně podlehl vyčerpání a usnul na zemi, mezi nemilosrdnými komáry, s kamenem pod hlavou. Ani spánek však nedokázal utišit jeho pocit selhání. Nedokázal ochránit svou rodinu. Nemohl jim poskytnout žádnou jistotu, stejně jako nedokázal přivést Ismaela.

„Židdo, už můžeme jít domů?“ ptal se Jusúf dědečka.

Jahjá nemohl lhát, ale také nemohl říct pravdu. Políbil svého vnuka, pevně ho přivinul na svou hruď a řekl: „Odpočiň si, já ibní, odpočiň si, já habibi.“ Můj synu, můj milovaný.

Následujícího dne se pokusili vydat na zpáteční cestu, ale pušky za zády jim v návratu domů zabránily. Po tři dny a dvě noci kráčeli nahoru a dolů po nemilosrdných pahorcích, pod planoucím sluncem a neviděným, ale nepochybným dohledem odstřelovačů. Chlapec s cukrovkou a jeho babička klesli k zemi a zemřeli. Jedna žena potratila a dehydrovaná tělíčka dvou nemluvňat znehybněla v náručích matek. Dženín byl daleko a oni odpočívali, kdykoliv našli kousek místa v davech uprchlíků přicházejících z ostatních vesnic. Místní jim pomáhali, jak jen mohli, dávali jim jídlo, pokrývky a vodu a brali je v této těžké chvíli pod svou střechu. Jordánsko, Irák a Sýrie vzápětí dodaly pár stanů a v Dženínu vyrostl uprchlický tábor, kde vesničané z Ajn Hódu mohli stát na kopcích a hledět k domovům, do nichž se už nikdy neměli vrátit.

A tak se stalo, že osm set let po založení generálem Saladinovy armády v roce 1189 byl Ajn Hód zbaven svých palestinských dětí. Jahjá se snažil spočítat, kolik generací v této vesnici žilo a zemřelo, a došel ke čtyřiceti. Byl to snadný úkol díky způsobu, jakým Arabové pojmenovávají své děti: aby jim vyprávěli příběh jejich rodu, dávají jim pět, šest jmen z přímé rodové linie ve správném pořadí.

Jahjá se tedy dopočítal čtyřiceti generací života, nyní ukradených. Čtyřiceti generací narození a pohřbů, svateb a tanců, modliteb a rozbitých kolen. Čtyřiceti generací hříchů a dobročinnosti, vaření, lopocení a lenošení, přátelství a nevraživosti a spojenectví, deště a milování. Čtyřiceti generací s jejich vtištěnými vzpomínkami, tajemstvími a skandály. To vše bylo smazáno přesvědčením o nároku jiných lidí usadit se na uprázdněném místě, kteří to všechno – co zbylo z architektury, sadů, studní, květin a kouzla země – prohlásili za dědictví židovských cizinců přicházejících z Evropy, Ruska, Spojených států a dalších míst zeměkoule.

V žalu nad zaživa pohřbenými dějinami vyklouzl v Palestině rok 1948 z kalendáře přímo do vyhnanství, přestal počítat běh dnů, měsíců a let a místo toho se proměnil v nekonečnou mlhu halící jeden okamžik historie. Dvanáct měsíců tohoto roku bezcílně vířilo v srdci Palestiny. Starci a stařeny z Ajn Hódu umírali v táborech jako uprchlíci, ale odkazovali svým dědicům velké železné klíče od rodových domů, drolící se zemské desky vydané Turky, listiny z doby britského mandátu a také své vzpomínky a lásku k zemi a neohrožené odhodlání nedopustit, aby duch čtyřiceti generací uvízl ve zlodějských léčkách.

====

PĚT

„Ibní! Ibní!“

1948

Toho dne před útokem, koncem července 1948, horký vítr z Negevské pouště vál k Jeruzalému a izraelští vojáci přišli do vesnice, aby stvrdili příměří. Září, jež vždy přicházelo za doprovodu suchého jižního větru a věrtelů deště, bylo jen pár týdnů daleko.

Déšť, pouhý náznak jeho příchodu, byl připomínkou naděje. A tato hostina na stvrzení příměří, mysleli si vesničané, bude označovat mírumilovný počátek.

Zatímco izraelští vojáci jedli, jeden z nich jménem Moše pozoroval jistou Arabku. U nohou měla chlapce, který se držel jejích šatů, na prsou chovala dítě a volnou rukou podávala jehněčí Mošemu a jeho druhům. Vojáka v béžové uniformě napadlo, jak je nespravedlivé, že této arabské venkovance bylo dopřáno mít děti, zatímco jeho ubohá Jolanta, který přetrpěla hrůzy genocidy, nemůže počít. V duchu se rozplakal.

Moše chtěl, aby Jolanta byla šťastná. Jolanta chtěla dítě. Ale Jolantino tělo bylo zpustošeno nacisty, kteří ji přinutili strávit dívčí léta uspokojováním tělesných choutek příslušníků SS. Tato hrůza jí zachránila život, ale zanechala ji neplodnou. Jolanta, která všechny své příbuzné ztratila ve vyhlazovacích táborech, na konci druhé světové války odplula sama do Palestiny. Nevěděla nic o Palestině ani Palestincích, pouze následovala vábení sionismu a lákavou vidinu mléka a strdí. Toužila najít útočiště. Chtěla utéct vzpomínkám na upocené Němce hanobící její tělo, vzpomínkám na zvrácenosti a vzpomínkám na hlad. Chtěla uprchnout před vytím smrti ve svých snech, umlčenými písněmi své matky a otce, bratra a sester, před nekončícím křikem umírajících Židů.

Moše chápal její bolest. Viděl ji v očích osiřelých, ovdovělých, zlomených Židů vystupujících každý den po stovkách na pobřeží Palestiny. Ale Jolanta byla výjimečná. Tak křehká a krásná. Zamiloval se do ní a vzali se několik měsíců po jejím příjezdu.

„Jolanto, teď jsi v bezpečí,“ konejšil Moše svou ženu o jejich první společné noci.

„Jak si můžeš být jist, Moše?“ plakala mu v náručí.

„Dožijeme se toho, že na zemi mezi Středozemním mořem a řekou Jordán budou žít jenom Židé.“ Pevně ji k sobě přivinul. „Palestina bude naše. Uvidíš. Společně vychováme rodinu. Začínáme nový život. A teď už spi, má drahá. Nech si zdát o dětech, co spolu budeme mít. Už nás nikdo nikdy nebude pronásledovat.“

Moše objímal Jolantu a přemítal, jak odstranit Brity.

Nejdřív Britové, pak Arabi.

Měl pravdu. Sionistům se podařilo zbavit jak Britů, tak i většiny Arabů. Společně s Jolantou se stali svědky zrození Izraele. Ano, bylo to tak, Moše pomáhal porodit nový stát, židovský stát, jenž povstal z popele Evropy. Přesto nedokázali počít vlastní dítě.

Když Moše se svými druhy odcházel z Ajn Hódu, obraz té Arabky a jejích dětí mu ulpíval v mysli. Jolanta tolik trpěla. Jak jí mohl Bůh odepřít prostý dar mateřství, a přitom obdařit tolika zdravými dětmi už tak početné Araby? Nespravedlnost toho všeho se v jeho nitru vtělila do odhodlání vzít si – třeba i silou, pokud to nepůjde jinak – vše vytoužené.

Po bombardování následujícího dne spatřil Arabku v davu prchajících vesničanů, dítě pevně přivinuté k hrudi, na noze vzdorně zvonící nákotník stejně hezký jako ona sama.

Moše zamířil k davu, blížil se k Arabce zezadu. Než se k ní dostal, pulzující dav jí v onom osudovém okamžiku vyrazil dítě z rukou. Moše ho během zlomku vteřiny chytil, strčil do vojenské torby a šel dál, aniž se ohlédl. Slyšel tu ženu křičet: „Ibní! Ibní!“ a proto věřil, že ho viděla, jak bere její dítě.

Ale ne. Zazněly další výstřely, dav se hnal dál a ženu odvlekl s sebou.

Miminko plakalo. Moše cítil slabé kopání uvnitř torby, zatímco mířil k džípu, kde jej nemohli vidět jeho druhové. Arabové mezitím opustili náves. Napadlo ho uklidnit dítě alkoholem, který si vojáci schovali na večer k oslavě nastávajícího vítězství v Ajn Hódu. Když kapal džin do úst dítěte, všiml si jizvy na jeho tváři. Byla stále červená a oko zůstávalo oteklé.

„Arabové jsou pryč!“ zakřičel nějaký voják.

Obyvatelé Ajn Hódu byli odsunuti. Nastal čas slavit, což Mošemu poskytlo příležitost dostat dítě pryč.

„Zapomněl jsem pití. Hned jsem zpátky,“ zařval.

Připoutal omámené dítě v tlumoku na zadní sedadlo armádního džípu a vyrazil ke kibucu, kde spala Jolanta. Moše byl toho názoru, že příliš spí a málo jí. A málokdy se usmívá.

Mladý život, o který bude moci pečovat, ji probere.

Ten mladý život byl Ismael, syn Dalii a Hasana, felahína z palestinské vesnice Ajn Hód. Moše však neznal jejich jména a stejně jako Jolanta se je nikdy nedozví. Tvář té Arabky a její křik „ibní, ibní“ bude Mošeho děsit celé roky a strašné věci, které udělal, mu nedopřejí pokoje až do samého konce. V onu chvíli Mošeho ke krádeži dítěte hnala láska. K tomu, aby lidi vyháněl z jejich domovů, byl zplnomocněn všemocným dekretem. Země bez lidí pro lidi bez země. Opakoval to tak dlouho, že by tomu i uvěřil, nebýt té arabské ženy.

Nebýt Dalii.

Jolantina tvář se otevřela jako jarní květ. Její mateřské instinkty přemohly depresi, duchy minulosti i utrpení. Držela vytoužené dítě, zpola omámené, špinavé, zjizvené. Zavinula ho do svých nejhlubších tužeb a nic se nestarala, že je to Arab. Toho dne se o Arabech dozvěděla vůbec první věc: totiž že své chlapce nechávají obřezat.

Jolanta se zamilovala. „Je nádherný, Moše.“ Chvěla se rozkoší.

„To dítě… jeho rodiče…“ Moše si nebyl jist, co se vlastně chystá říct, a byl vděčný, že ho Jolanta přerušila.

„Dost. Nechci nic vědět. Řekni mi jediné – je to náš syn, Moše?“

„Ano, má lásko. Potřebuje matku.“

„Ať se tedy jmenuje David na památku mého otce,“ rozhodla Jolanta. Moše vzal kořalku a šťastný se vrátil do Ajn Hódu. Cítil se naplněný.

Nejdřív Britové, pak Arabi.

A Jolanta měla dítě.

Zatímco lidé z Ajn Hódu byli odesláni do bezzemectví, Moše a jeho druhové hlídali a drancovali právě vylidněnou osadu. Zatímco Dalia, zdrcená ztrátou Ismaela, bezvládně ležela, Jolanta ukolébala Davida k spánku. Zatímco se Hasan staral o přežití své rodiny, Moše prozpěvoval v opileckém rozjaření společně se svými vojenskými druhy. A zatímco se Jahjá a ostatní bolestnými kroky vzdalovali své zemi, uchvatitelé zpívali hatikvu a křičeli: „Nechť dlouho žije Izrael!“

====

ŠEST

Jahjův návrat

1948–1953

Zatímco přistěhovalecká menšina začala v roce 1948 budovat nový stát, vyhnala Palestince a vydrancovala jejich domy i banky, pět hlavních mocností – Sovětský svaz, Francie, Velká Británie, Čína a Spojené státy – se obrátilo na prostředníka OSN, aby doporučil řešení tohoto konfliktu.

„Je to Švéd,“ oznámil Jahjá skupině mužů, kteří se každé ráno shromažďovali nedaleko jeho stanu, aby si vyslechli nejčerstvější zprávy. „Kdo je Švéd?“ zeptal se nějaký kolemjdoucí. „Buď zticha. Hasan nám čte noviny,“ vyštěkl kdosi. Jahjá kývl na Hasana. „Pokračuj, synu.“ Hasan četl:

V rámci svého zplnomocnění švédský prostředník OSN hrabě Folke Bernadotte prohlásil: „Bylo by urážkou základních principů spravedlnosti odpírat těmto nevinným obětem konfliktu právo na návrat do jejich domovů, zatímco židovští imigranti proudící do Palestiny představují přinejmenším hrozbu trvalého nahrazení arabských běženců, kteří mají v této zemi kořeny po staletí.“

Nastala odmlka naplněná neodbytnou nadějí na návrat. Teprve po chvíli kdosi promluvil.

„Už bylo načase, aby někdo tuhle špatnost odsoudil.“

„Jen doufám, že Židi moc nezaneřádili můj dům.“

„Mně je to jedno. Dům opravím. Hlavně chci domů.“

„Musím to říct rodině. Um Chalíl bude šťastná. Dělá si starosti o citronovník a mandloně.“

Ale právě ve chvíli, kdy se muži začali rozcházet, se ozval tenký pětiletý hlásek. „Židdo,“ malý Jusúf pohlédl na Jahju, „můžeme teď jít domů?“

Všichni si to mysleli, ale konfrontováni s přímou otázkou si najednou nebyli jisti odpovědí. Obrátili se tedy k Jahjovi a Hadž Sálimovi, sedícímu vedle něj. Jahjá pohlédl na Hasana, pak na vnuka a prohlásil: „Pravda je taková, Jusúfe, že ještě nevíme. Musíme čekat, já habibi.“ Můj milovaný.

Ranní schůzky u zpráv se v uprchlickém táboře staly pravidelným rituálem. Ženy měly své vlastní skupiny, stejně jako děti. Pro muže to však byla nejdůležitější událost dne. Byla to chvíle, kdy mohli oživit své naděje na návrat domů i poté, co se opakovaně zhroutily. I poté, co starci začali umírat. Dokonce i poté, co naděje zeslábla a vybledla, se dál scházeli ke svému rituálu práva na návrat.

Pár dní poté, co se dozvěděli o švédském prostředníkovi, vyslechli další zprávu:

Hasan četl:

Švédský prostředník hrabě Folke Bernadotte byl zavražděn židovskými teroristy.

Izrael návrat nedovolí, a tak rodiny dál čekaly v zajetí tohoto nekonečného roku s jeho surreálními obraty osudu a dočasnými závěry, roku, který se táhl dál a dál, obnovován každé ráno při čtení zpráv.

Během oněch zmatených měsíců, jež se protáhly v roky, Jahjá nesmírně zestárl, až si jednoho dne roku 1953 uvědomil, že se plátno jeho ubohého stanu v Dženínu proměnilo v hlínu. Symbolická trvalost přístřešku už pro něj byla příliš. Raději by zůstal v plátěném stanu s protékající střechou a blátivou podlahou, dosvědčující dočasnost tohoto exilu.

Po celá léta čekání ve stanovém městě se Jahjá budil o azánu a pak celý den zahálel, dobu mezi skromnými jídly z přídělů a pěti denními modlitbami trávil hrou na svou náj. Jistou útěchou mu byla láska rodiny a každodenní hra ve vrhcáby s Hadž Sálimem a Jackem O’Malleym, velitelem operací OSN v Dženínu. Ti tři muži byli nerozluční od pozdního odpoledne až do osmi večer nebo ještě později, podle toho, jak se hra dařila nebo jak dobře byly toho dne připraveny húky.

Za více než šedesát let života však byl Jahjá uvyklý na každodenní práci soběstačného zemědělce. Bezcílnost zotročujícího bezzemectví srážela jeho ducha a křivila tělo. Řada nedodržených slibů a rezolucí OSN, které neměly ani cenu papíru, na němž byly vytištěny, jej vysílila až do ustavičné zamlklosti, a on se šoural táborem jako člověk poražený čekáním. Poražený tichým naléháním vlastních rukou toužících po činnosti.

Onen jíl jeho nového příbytku jako by v něm probudil pevnost a vyburcoval jej z rezignace. Jednoho časného listopadového rána roku 1953 podal Dalii nějaké šaty.

„Já bintí,“ řekl Jahjá. „Mohla bys je vybělit, jak to jenom půjde?“

Dalia vzala šaty a namočila je do mýdlové vody. Sklonila se nad kbelíkem, aby je promnula, opět zvedla hlavu, přičemž jí zpod šátku vyklouzlo pár pramínků vlasů, a dívala se za odcházejícím tchánem. Má lepší náladu, díky Alláhovi.

Jahjá v dlouhých bílých podvlékačkách a bílém tílku usedl na kamenné zápraží svého hliněného příbytku a vystavil se větru. S rozvahou se nadechl, zavřel oči, vydechl do náje přiložené ke rtům a začal hrát novou melodii. Nebyla to smutná melodie čekání. Nebyla to ani melodie zděděná po předcích. Bylo to volání k zemi. K Alláhovi. K domovině v jeho nitru. Vzbudila pozornost kolemjdoucích, dotkla se jejich srdcí a přiměla je nepochopitelně sklonit hlavu. Hrál celé ráno, obočí zdvižené, a jen zřídkakdy otevřel oči. Když skončil, vešel do stanu a vrátil se s holicím náčiním – břitvou, koženým páskem a kouskem rozbitého zrcadla. Usedl vzpřímeně, mozolnatá stará chodidla zabořil do hlíny a zhluboka dýchal.

Olivy dozrály.

Oholil se. Nakroutil si knír do dvou dokonalých, vzhůru obrácených obloučků, které natužil arabskou gumou.

Hrozny a fíky už určitě opadaly a teď hnijí na zemi.

Oblékl se se starodávnou důstojností, jeden kus oděvu za druhým. Vzal si svou nejlepší dišdášu, vestu, která byla na jeho postavu příliš velká, červenobíle kostkovanou kefíji a stočený černý agal.

Říjnové deště jistě podmáčely půdu.

A vyšel ze stanu jako hrdý muž.

Hadž Sálim pochopil, co má v úmyslu, a prosil ho, aby měl rozum. Naléhal: „Já Abú Hasan, vím, co děláš. Je listopad, všichni to cítíme. Ale je to příliš nebezpečné. Nebuď pošetilý, příteli. Wahíd Alláh!“

„Lá illáha illá Alláh.“ Jahjá odpověděl na zvolání stvrzující Alláhovu jedinost, ale dál už neposlouchal. Jack O’Malley pochopil, že se Jahjá nedá zastavit. Položil svou kyprou bílou ruku na Jahjovo rameno a s irským přízvukem řekl: „Buď opatrný, bratře. Tvá židle a húka na tebe čekají v kavárně Bajt Džavád, tak nebuď pryč dlouho.“

Když se ho snažil zastavit Hasan – „Jába, prosím. Zabijí tě,“ –, pohlédl Jahjá na syna s nezpochybnitelnou autoritou arabského patriarchy. Pak se obrátil a vykročil jako tenkrát, s hrdostí a záměrem – byť s holí v ruce – vzhůru svažitou uličkou k okraji tábora a ještě dál, ven z nekonečného osmačtyřicátého, za hranice toho, co se nyní nazývalo Izrael – do krajiny, kterou znal lépe než čáry na své dlani –, až konečně dorazil do cíle své cesty.

O šestnáct dní později se Jahjá vrátil otrhaný a špinavý, se zacuchaným vousem, ale rozzářený. Kefíji nyní nesl přes rameno svázanou do rance, pod jehož vahou se šťastně prohýbal. Jahjá se dostal do Ajn Hódu, aniž si ho vojáci všimli. „Tu krajinu mám v krvi!“ prohlásil. „Znám každý strom a každého ptáka. Vojáci ne.“

Celé dny chodil po svých polích a zdravil se se svými rohovníky a fíkovníky s nadšením člověka, který se opět shledal se svou rodinou. Spokojeně spal v jejich stínu, jak to při odpolední siestě dělával po celý svůj život. Stará studna, kde vojáci střelili Darwíše a Fatúmu, byla stále na svém místě a Jahjá si vyrobil provizorní vědro, jež přivázal na šlahouny zimolezu, a tím si nabíral vodu. Navštívil hrob své ženy, kde se bíle žíhané rudé růže navzdory vší zkáze opět rozrostly. Přečetl Fátihu za Basiminu duši a – na to přísahal – hovořil s jejím duchem.

Téměř o třicet let později, knír stejně nakroucený jako dědeček, si Jusúf vzpomene na žlutý jíl na Jahjových zubech toho dne, kdy se vrátil z šestnáctidenního výletu do uskutečněné nostalgie. Jahjá odešel z tábora s tvrdošíjnou vážností, oblečen do svého nejdůstojnějšího šatu. Při návratu vypadal jako veselý žebrák a v kefíji, po kapsách a v náručí přinášel tolik ovoce a oliv, kolik jen mohl unést. Navzdory zanedbanému vzhledu byl plný euforie a lidé ho uctívali jako jediného muže ze svého středu, který přelstil nelítostnou vojenskou sílu a dokázal, na co nestačilo ani pět velmocí. Vrátil se. Jakkoliv krátký a nejistý mohl být jeho návrat, zvládl to.

Jahjův smělý čin vdechl život uprchlíkům, kteří už byli unaveni sliby Organizace spojených národů a uvrženi do letargie ponížením osmačtyřicátého, toho roku bez konce. Pro Jusúfa, kterému v té době ještě nebylo deset, se výprava jeho židda stala semínkem zasetým mezi vzpomínky na ono strašlivé vystěhování, semínkem, jež v jeho nitru později vyklíčí ve schopnost vzdorovat. V nejšťastnějších dnech svého života, přibližně třicet let po Jahjově odvážné výpravě, bude Jusúf své sestře Ámál vyprávět o dědečkovi, kterého nikdy nepoznala.

„Byl na něj úchvatný pohled,“ řekne Jusúf. „Vypadal tak šťastně. Uprostřed stanového městečka rozbalil ranec plný fíků, citronů, hroznů, karobu a oliv, jako by přinášel milion zlatých dinárů. Usmíval se a nemohl přestat. Náš židdo byl skvělý muž.“

„Jako baba,“ dodá Ámál.

„Ano. Jako náš otec.“

Té noci, kdy Jahjá dorazil, nešli patriarchové a matrony v táboře spát. Dělili se o donesené ovoce, obřadně je pojídali a nechávali olivy tančit na jazyku, než tu svátost přijali. Plody tvrdé dřiny čtyřiceti generací byly pro ně jako elixír Palestiny, jako nektar jejích staletí.

„Ochutnej mou zemi, Jacku! Ochutnej ji. Tato hromádka je zvlášť pro tebe a Hadže!“ Jahjá překypoval energií, jeho velkorysost návratem opět ožila.

Vesničané jedli, smáli se, plakali, tančili, zpívali smutné a šťastné písně z dávných časů a porovnávali své vzpomínky s Jahjovým popisem současného stavu věcí. Domy na východním a západním konci Ajn Hódu pořád stály, ale byly opuštěné a v jejich spižírnách se pořád daly najít lahve s džemem a nakládanou zeleninou, které tam místní zanechali před pěti lety. Jahjá se rád obsloužil. „Pořád lepší, když je sním já, než je nechat Židům.“ Ano, ano. A také v domech viděl šaty. Tu a tam nějaké hračky. Z mešity stojící v samém středu vesnice se stal bordel. Když to Jahjá oznámil, ženy mumlaly kletby a muži znechuceně vrtěli hlavami. A taky, ano, dům Hadže Magidy, pokoj její duši, o které se vědělo, jak urputně nesnáší mravence – byl teď plný havěti. „Kdyby to jen viděla!“ Všichni se smáli.

„Pokoj její duši.“ Ano, pokoj její duši. Nikdo už nepoužíval lis na olivy, leda snad jako podstavec na obrazy. Stala se z něj umělecká galerie. A ten velký dub, který tam koncem 19. století tak nečekaně vyrostl, byl stále na svém místě. „Samozřejmě že tam je.“ Také všechny olivovníky tam byly, ale už potřebovaly péči lidí, kteří by se o ně uměli postarat.

„Tamti lidé nevědí o olivovnících vůbec nic. Jsou to cizinci s bělostnou pletí, bez vztahu k zemi. Kdyby měli pro zemi cit, země sama už by jim vnukla lásku k olivám,“ prohlásil Jahjá a pohlédl na své dlaně, které ještě před pár hodinami milované stromy laskaly. Jeho ruce zemědělce, hrubé a poseté stařeckými skvrnami, byly prosáklé melaninovými pravdami těchto kopců. Pravdou o tom, že olivová větev kvete jen jednou, a pokud není zastřižena, vyraší na ní pupeny, které se do zimy promění ve štíhlé výhonky. Pravdou o tom, že nejhorším přirozeným nepřítelem olivovníku je malá muška a že je dobré mít u olivovníků ovce, protože ty zásobují půdu potřebným dusíkem. Tohle vše se Jahjovy ruce naučily během života zasvěceného stromům a půdě.

„Prokletý národ,“ vykřikla nějaká žena v davu. „Nemuseli nás přece vykopnout z našich domovů. Tolika Židům jsme dovolili usadit se v naší zemi. A dávali jsme jim olivy z vlastní sklizně.“ Všichni si povzdechli a ženy mumlaly kletby a muži vrtěli znechuceně hlavou a dál s vybraným potěšením jedli fíky. Pak Jahjá vytáhl svou náj a začal hrát dobové melodie a ženy se pohupovaly a zpívaly staré balady, dokud někdo nezakřičel: „Nic takového! Zahraj nám Dal Ouna!“ Poslechl a svižné tempo zdvihlo artritická těla na nohy a přimělo je tančit nemotornou dabke kolem ohně a někdo začal hrát na tabla a dodal tak zvuku náje rytmus.

Jusúf, jediné dítě, kterému se dostalo výsady jejich společnosti před desátým rokem věku, bojoval s ospalostí, ale rozbíhající se zábava ho probrala. O desítky let později v Bejrútu bude Jusúf se sestrou Ámál vzpomínat na bezzubé úsměvy toho večera, na smích, který roztřásl stará těla, na chichotání připomínající spíše zlobivé děti než prarodiče a na kouř stoupající z voňavého tabáku v húkách a Hasanově dýmce.

Vzduch se naplnil bujarými zvuky a lidé byli opilí plody stromů, které pokračovaly v čase a pronikly mračnem vyhnanství. Jak se veselost linula do noci, přidávali se ostatní. Některé ženy vyšly ven v nejlepších ze svých prostých šatů a děti, nadšené vyhlídkou na pozdně noční bdění, se shromáždily kolem Jusúfa a v matné záři ohně uspořádaly vlastní oslavu.

Ve dnech, které následovaly, radostná spontánnost onoho večera vyšuměla v tísnivém čekání a urážlivosti dočasného žití. Avšak pro Jahju byl takovýto propad nepřijatelný. Proto o dva týdny později opět požádal Daliu, aby jeho šatům dodala zářivé bělosti.

Jahjá se oholil. Oblékl se a vykonal stejný tichý rituál jako předtím. Tentokrát však prováděl jednotlivé úkony rituálu zakázaného návratu s rozvahou danou zkušeností. Jusúf seděl po jeho boku a sledoval pomalé pohyby břitvy po dědečkově tváři, oslněn tancem slunce na ostří. Pozoroval špinavě bílou pěnu v oplachovací míse, skvrny na Jahjových rukou i hlínu pod jeho nehty. A uložil si do paměti důkladnost, s níž Jahjá zastřihl svůj prokvetlý černý knír a za pomoci vosku vytvaroval jeho konce do dokonale symetrických křivek. Symbol důstojnosti patriarchy.

Nikdo nevěděl, kdy přesně Jahjá zemřel. Než se Červenému kříži podařilo získat jeho tělo od izraelských úřadů, Dalia opět potratila. Všichni v táboře se však shodli na jednom: Jahjá věděl, že pokud znova překročí hranice onoho nekonečného osmačtyřicátého, už se nikdy nevrátí. Hadž Sálim byl přesvědčen, že se Jahjá vrátil, aby zemřel tam, kde měl zemřít, a když lidé hovořili o jeho skonu, říkali, že zemřel na smutek a na zlomené srdce.

Skutečnou příčinou smrti bylo střelné zranění. Ajn Hód, osídlený židovskými umělci z Francie, si pomalu získával pověst odlehlého ráje. Jahjá byl jedním ze židovských osadníků spatřen už při své první cestě, a poté co se vrátil, čekající vojáci ho zastřelili pro nepovolené vniknutí na cizí pozemky.

Když rodina připravovala tělo k pohřbu, našli v jeho dlani tři olivy a v kapsách pár fíků. Po smrti zůstával na Jahjově tváři úsměv, což všichni přijali jako důkaz, že šťastně odešel do nebe mučedníků. A tak lidé z dženínského tábora truchlili pro Jahju oslavou jeho života a jeho posledního činu odvahy a lásky k zemi. Jack O’Malley dal svým lidem volno a všichni se zúčastnili pohřebního průvodu.

V tomto ponurém, slavnostním davu truchlících kráčel mlčky Hasan, který pomáhal nést zahalené tělo svého otce. Darwíš jel vedle na vozíku. Nikdo si při pohřbu nevšiml bolesti zračící se na mladé Jusúfově tváři a nikdo té noci nemohl spát. Jahjova smrt odhalila pravdu, která se zmocnila té noci a uvrhla ji do nepokojného bdění. Jak je možné, že člověk nesmí vstoupit na svou zemi, navštívit hrob své ženy a jíst plody tvrdé práce čtyřiceti generací předků, aniž by za to zaplatil životem? Do vědomí uprchlíků, kteří se nechali zmást bezbřehou nekonečností čekání a upínali se na abstraktní mezinárodní rezoluce, vzdor a každodenní zápas, tato syrová otázka dříve nepronikla. Když však spouštěli Jahjovo tělo do země, základní axiom jejich stavu se prodral na povrch a noc jim nepopřála spánku.

A právě tento neklid způsobil, že se uprchlíci následujícího rána probudili do uvědomění, že jsou zvolna vymazáváni ze světa, z jeho dějin i z jeho budoucnosti. Muži a ženy zasedli v oddělených radách, z nichž se zvolna rodilo vedení. Téměř ve všech záležitostech se obraceli na Hasana, neboť byl z nich nejvzdělanější, a tak psaní dopisů a vyjednávání se zástupci OSN ohledně základních potřeb svěřili do jeho schopných rukou.

Dokonce i jejich palestinští krajané v doposud neokupovaných městech na západním pobřeží je nazývali „uprchlíky“.

„Pokud už musíme být uprchlíci, nebudeme žít jako psi,“ znělo prohlášení.

Jahjova smrt je přiměla napřímit se. Dženín pohltila horečka hrdosti a byla zahájena kampaň za institucionalizaci vzdělávání, zvláště zřízení dívčí školy. Během jednoho roku komunita uprchlíků vystavěla další mešitu a tři školy a Hasan v tom všem hrál ústřední, přitom nenápadnou roli. Setrvával na okraji všedního života, ale stále neúnavně psal koncepty dopisů a dokumentů. Vstával před východem slunce, pomodlil se první salát a četl, přičemž do volné ruky střídavě bral šálek kávy a dýmku napěchovanou tabákem s příchutí medového jablka. Pak, dříve než se rodina probudila, odešel do práce, odtamtud šel se svými knihami do kopců a vracel se, až když rodina spala. Příliš se styděl za ubohý plat, co nosil domů. Styděl se, že se každý den vrací bez Ismaela. Některé dny odložil knihy a opravoval auta – zájem, který pochytil od Ariho Perlsteina, a tenhle koníček postupně nabyly podobu autodílny, jež nakonec vynášela tolik, že mohl poslat Jusúfa na vysokou školu.

Pokud šlo o Jusúfa, jeho srdce se v žalu nad náhlým odchodem dědečka schoulilo do sebe. Z dálky pozoroval vlažné partie vrhcábů mezi Hadž Sálimem a Jackem O’Malleym, židdova židle mezi nimi.

„Mami –“ hlesl Jusúf a snažil se potlačit slzy, protože Dalia trvala na tom, aby byl silný. Seděl jí u nohou a hrál si s jejím zbývajícím nákotníkem. Máma zvoní, když jde.

„– chci, aby se židdo vrátil.“

Nevěděl, že se to chystá říct, dokud to nevyslovil. Dalia položila dlaně na synovu hlavu. Nemohla ani uvěřit, jak moc vyrostl. Jusúfovi se líbilo, jak zlaté mince nákotníku klouzaly mezi prsty, když je počítal. Jedna, dva, tři, čtyři… osmnáct zlatých mincí. Dalia věděla, že Jusúfa od té doby, co Ismael zmizel, zanedbává. Dělám, co mohu, snažím se, Bože, opravdu. Ismaelovi by teď bylo pět. Říkám si, jak by asi vypadal.

Když Dalia synovi něžně shrnula vlasy z čela, napadlo ho, zda se mu vůbec chystá odpovědět. Nebo zda ji zklamal tím pošetilým přáním vrátit mrtvého do světa živých.

Naučím se hrát na náj, rozhodl se Jusúf a beze slova odešel.

====

SEDM

Narození Ámál

1955

Čtyři roky poté, co OSN financovala boudu z nepálených cihel, kterou Hasan postavil pro svou rodinu, byla v Dženínu založena chlapecká škola podporovaná OSN. Jack O’Malley nabídl Hasanovi učitelské místo, ten však odmítl.

„Jsou tady jiní, co mají na učení diplom. Nebylo by správné, abych tu práci dostal já a ne oni,“ prohlásil. Místo toho nastoupil jako správce školy.

U příležitosti první výplaty zahrnul Hasan Daliu dárky a ona je přijala s potěšením, které rozbilo strnulost jejího truchlení. O devět měsíců později se jim do žáru července 1955 narodilo třetí dítě, Ámál.

Až do porodu Dalia nosila smuteční šat za Ismaela, odívala se do černého žalu, který ji zakrýval až po kotníky a zápěstí. Rozloučení s vlhkým stanem, manželova nová práce a probíhající stavba koupelny a kuchyně, které měly nahradit kbelíky a lavory, celé to čekání, až se věci vrátí zpět k normálu, se pro Daliu staly přijatelným osudem, alespoň prozatím. Svůj vybledlý černý šátek vyměnila za nový, zářivě bílý, z pravého hedvábí. A povídalo se, že narození dalšího dítěte v ní oživilo, byť jen v krátkém záblesku, onu vášnivou kočovnici, jíž kdysi byla. Přestože Daliin duch dávno uhasl, nyní mohla vidět jeho znovuzrození v malé Ámál.

Dalia rozpoznala bystrou zvídavost dítěte, jehož nepřítomné černé oči se zdály být bezedné. Na holčičce bylo cosi magického, jako by se zhmotnila z kouzel alchymie a beduínských básní. Chovala se, jako by jí patřil svět, a Dalia svou nezdárnou dcerku viděla, jak strká menší děti zpátky do tmavé uličky s křikem: „Slunce patří mému otci, běžte pryč!“

Zanedlouho poté dítěti nezbylo než vytvořit si imaginární přátele, kteří tolerovali jeho divokou povahu – tedy až do chvíle, než našlo další osamělou duši jménem Huda.

Hudina pasivní a poddajná povaha probudila v malé Ámál instinktivní soucit. Byla to zvláštní dvojice, ale staly se z nich kamarádky a málokdo v táboře kdy viděl jednu bez druhé.

Až do školních let zůstávala Ámál tvrdohlavá a svévolná vůči všem s výjimkou otce, kterého zřídkakdy viděla, neboť dlouhé hodiny zůstával v práci. Připadal jí jako bůh. Když k němu přistupovala, činila tak s očima plnýma bázně, jež pronikaly hluboko do otcovy duše. A když Hasan svou malou dcerku uchopil, činil tak s výjimečnou něhou. Ještě než se dítě otce zmocnilo, často obracelo raráškovský pohled k matce, neboť Dalia byla konkurentkou v boji o Hasanovu lásku.

Dalia nedokázala najít dost vůle, aby ukáznila své dítě fyzicky jako Jusúfa. Ponechala Ámál nezkroceným rozmarům a pozorovala ji, jako by chtěla prozkoumat onu palčivou vnímavost, která ji samotnou opustila už před lety a vrátila se znásobena v jejím dítěti. Osud byl dostatečně zlomyslný, aby tyto věci prováděl, a Dalia neměla proti syrové životní síle žádnou obranu.

Stala se stoickou matkou, která požadavky a něžnosti mateřství sdělovala různými odstíny mlčení. Proti této tiché odtažitosti bojovala dívenka vrtochy a vzdorovitostí, které střídala se záplavou polibků a horečnatou potřebou blízkosti, jež měly matku vyburcovat. Daliina vroucnost našla vyjádření ve chvíli, kdy dítě spalo. Tehdy hladila dceřiny vlásky a projevovala jí svou nekonečnou lásku polibky, které v době bdění dítěti odpírala.

====

II.

An-Naksa

(Porážka)

====

OSM

Velká jako moře se všemi rybami

1960–1963

a svého mládí jsem strávila mnoho času snahou představit si mámu jako Daliu, beduínku, která kdysi ukradla koně, která pěstovala růže a jejíž kroky zvonily. Matka, jak jsem ji znala, byla rázná, strohá a respekt vzbuzující žena, která celý den dřela při uklízení, vaření, pečení a vyšívání taubu. Několikrát za týden byla povolána k porodu dítěte. Tak jako vše, i svou profesi porodní báby prováděla s chladnou efektivitou a odtažitým odhodláním.

Bylo mi osm, když mi máma poprvé dovolila pomáhat při porodu.

„Je to velmi důležitá práce. Musíš být vážná, Ámál,“ řekla a pokračovala v očišťovacím rituálu před odchodem.

„Wudú a salát. Proveď je se mnou,“ nařídila mi.

Předávaly jsme si doma vyrobené mýdlo. Sledovala jsem ji a napodobovala každý detail, každý její pohyb. Opláchnout tvář vodou, omýt ruce, lokty, chodidla. Mumlaná vyznání víry v Alláha. Pohybovala jsem se jako její odraz v zrcadle. Omývaly jsme se a modlily a pak mi zapletla vlasy. Než jsme odešly, podržela zvláštní nůžky nad plamenem v babbúru a zabalila je do látky „ve jménu Alláha, nejmilostivějšího a nejslitovnějšího“.

V domě rodičky jsem se chovala jako máma, odměřeně a vážně. Podávala jsem jí ručníky, stála opodál s nůžkami a snažila se ovládnout sebe i jídlo v žaludku, protože mě matka varovala: „Nesmíš být slabá, ne že se ti udělá špatně.“ Chladná jako ocel. „Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě.“

Dobře si na ten den pamatuji. Pomalé tahy hřebene, jímž matka projížděla od kořínků až po konečky mých dlouhých černých vlasů. Souhlas na její tváři, když jsem předvídala, že bude potřebovat další ručníky dříve, než mi pokynula. Předávat dovednosti a předcházet slabostem, taková byla Dalia. Všechno ostatní, objetí a polibky, po kterých jsem tolik prahla, zadržovala v zaťatých zubech a v sevření své pravé dlaně, kterou si uvnitř třela prsty. Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě.

Té noci dovolila mně a Hudě, mé nejlepší kamarádce, spát na ploché střeše.

„Děkuji, mami. Děkuji, Um Jusúf,“ řekly jsme nadšeně.

Neodpověděla, jen zatáhla závoj přes své srdce a pokračovala v odpoledním uklízení. Ze střechy jsme té noci sledovaly, jak máma čeká na babu, až se vrátí z dílny. Chodila sem a tam s koštětem v ruce, z rádia zpívala Um Kalthúm a ona zametala prach na zápraží, až na něm nezbylo ke smetení nic kromě měsíční záře.

Máma nikdy netančila na svatbách a zřídkakdy navštěvovala přátele. Jednou jsem se uprostřed noci probudila a zjistila, že mě něžně hladí po vlasech. Pak mě políbila – byl to jeden z těch vzácných polibků, jež ulpěly v mé mysli, a řekla: „Spi dál, já bintí.“

Má raná léta v dženínském uprchlickém táboře byla odměřována právě takovými objevy. Jako tehdy, když mi byly čtyři a já jsem uviděla Jusúfův penis. Oblékal se a nevšiml si, že se dívám. Celé dny jsem na to myslela, prohlížela jsem se, zkoumala matku v lázni a dělala jsem si starosti, že s mým bratrem něco není v pořádku. Samozřejmě to způsobilo rozruch, když jsem, nedbajíc přítomnosti sousedů, sáhla Jusúfovi do rozkroku a on mě tvrdě uhodil. Všichni, kdo byli svědky příčiny mého hysterického křiku, souhlasili, že Jusúf jednal správně. Kromě mámy.

Sousedka jí řekla: „Dalio, děvče tohle nesmí dělat, i když jsou mu teprve čtyři. Raději z ní ty ďábelské manýry vytluč, dokud je čas.“ Zkroť ji, zbij ji, dej jí za vyučenou. Další řekla: „Můžeš se vsadit, že to už neudělá.“ A pak další: „Je to její starší bratr a má právo sestru uhodit, když se chová nevhodně.“

Ale máma se postavila na mou stranu a Jusúfa pokárala. „Už nikdy nesmíš sestru uhodit. Nikdy,“ přikázala a já jsem se vítězoslavně zatetelila a čekala, že mě matka vezme do náruče. To však neudělala.

„Přestaň plakat, Ámál,“ nařídila mi. Ne hněvivě, zle, dokonce ani pevně. Jen věcně a účelně.

Jednoho rána v dubnu, měsíci květin, jsem objevila novou stránku svého otce, kterou jsem dřív neznala. Tak neúnavně pracoval a tak zřídkakdy jsem ho viděla, že jsem ho mohla až do onoho dne obdivovat jen z dálky. Bylo mi pět. Probudila jsem se před úsvitem ve strachu, že se pomočím, a spěchala jsem vyřešit svou nesnáz do jediné místnosti, která nabízela soukromí. K mému zděšení a hanbě na mě baba čekal za dveřmi toalety. Víc než trestu jsem se bála jeho zklamání.

Ten den patří k mým nejostřejším vzpomínkám na dětství. Baba mi beze slova pomohl převléci se do čistého a pak jsem se vznesla ze země do jeho ohromné náruče. Pár kroků mě nesl, mou hlavičku zabořenou do krku, posadil si mě na klín na terase tři krát čtyři metry z kamene a dlaždic, zakryté baldachýnem z vinné révy – výsledkem matčiny tvrdošíjné snahy napodobit slávu jejích zahrad v Ajn Hódu. Byla stále noc, ale já si vzpomínám na ztemnělou krajinu plnou rozkvetlých ovocných stromů. Broskve, granátová jablka a olivovníky byly v květu, když mi otec ve světle voskové svíčky poprvé četl.

Ještě dlouho poté dokázaly mé smysly vylovit z paměti sladké vůně jara, jež očarovaly vzduch. Dýmka z olivového dřeva v ústech mého otce a tabákový kouř s vůní medového jablka ke vzpomínce na toto výjimečné ráno také patřily.

„Naslouchej slovům, která ti budu číst. Jsou kouzelná,“ řekl. A já jsem se skutečně snažila pochopit klasickou arabskou prózu, ale mé mladé mysli zněla jako cizí jazyk. Přesto byla ta kadence hypnotizující a babův hlas zněl jako ukolébavka. Dřímala jsem v jeho náruči.

Nikomu jsem o té události neřekla a každý den jsem prožila v očekávání noci, temnoty těsně před svítáním v naději, že opět získám výjimečné místo v babově ránu.

Dokonale jsem zapadala do babova klína. Jeho paže mě obemkly a držely, má hlava spočinula v prohlubni jeho ramene. Opět mi četl.

Postůjme, přátelé,

plačme pro ni,

pro milou,

pro pusté ležení

tam kde se nad Dachúl s Haumalou

písečné duny kloní,

pro Túdich s Mirkátem,

kde vlnám větrů ze všech stran

nevydá snadno stopy zem,

které zde zanechal kdysi tvé milé stan.

Slyšela jsem víření uvnitř babovy hrudi, protest jeho plic proti vdechování voňavého tabákového kouře.

„Baba, koho máš raději, mě nebo Jusúfa?“

„Habibti,“ začal. Musel se usmívat, když mi tak říkal, nemohl si pomoci. „Mám vás rád oba stejně.“

„Jak moc mě máš rád?“

„Moje láska je velká jako moře se všemi rybami. Tak velká jako nebe se všemi ptáky. A tak velká jako země se všemi stromy.“

„A co vesmír se všemi planetami? Na to jsi zapomněl.“

„Už se k tomu dostávám. Buď trpělivá,“ zabafal z dýmky. Vydechl: „A má láska je větší než vesmír se všemi planetami.“

„A Jusúfa máš rád taky tolik?“

„Ano. Jako moře… ale bez všech ryb.“

Mé srdce povyrostlo o všechny ty ryby a o představu, že mě baba má rád přece jen o něco víc. „A co nebe a země? Máš ho rád tak moc, ale bez ptáků a stromů?“

„Ano. Ale nikomu to neříkej.“

„Neřeknu, baba, slibuji.“ Nyní se mé srdce dmulo ptáky. „A co ta část s vesmírem?“

„Nebuď chamtivá.“ Mrkl na mě. „Musím jít do práce, habibti. Zítra.“

Habibti. Zítra.

Bylo těžké vzbudit se tak brzy a já jsem v babově náručí opět usínala. Postupně jsem si však zvykla vstávat před východem slunce, zvyk, jenž mi pak vydržel dlouho. Každého rozbřesku, když baba četl na terase našeho hliněného domku, jsme společně sledovali, jak se slunce rozlije po zemi a vše, čeho se dotkne, prodchne životem.

Jak mnohou noc,

která jak vlna moří

mě objala měkkými řásněmi

a strastí od lásky mě neustále moří,

jsem oslovil,

když hýždě odtáhla, pak zadnici,

a zvedla svoji hruď k zemi mě tížící:

Ó, noci dlouhá, dlouhá, dej,

dej vzejít svítání,

i když i jitra strast je od tvé k nerozeznání!

Ó, noci proklínaná,

jako by hvězdy tvé

silná lana poutala ke skále.

Baba řekl: „O zemi i o všechno na ní můžeš přijít, ale nikdo ti nemůže vzít vědomosti nebo získané tituly.“ Bylo mi šest a výborné školní známky se staly platidlem, za které jsem si kupovala babovo uznání, po němž jsem nyní toužila více než kdykoliv dřív. Stala jsem se nejlepší žačkou v celém Dženínu a učila se nazpaměť básně, jež otec tolik miloval. Dokonce i poté, co mé tělo vyrostlo a bylo pro jeho klín příliš velké, nás slunce vždy našlo schoulené společně nad knihou.

Můj život před válkou se mi vrací ve vzpomínkách ohraničených babovou náručí a provoněných tabákem z jeho dýmky z olivového dřeva. Měli jsme skromný majetek a jen pár nezbytných věcí. Nikdy jsem nepoznala hřiště a neplavala v moři, ale mé dětství bylo čarovné, plné kouzla poezie a úsvitu. Nikdy jsem nepoznala místo bezpečnější než jeho objetí, hlavu položenou do prohlubně mezi krkem a statnými rameny. Nikdy jsem nezažila něžnější chvíli než ono svítání s tabákem vonícím po medovém jablku a oslnivými slovy Chalíla Džibrána, Abú-Hámida, Rúmího, al-Maarrího. Nerozuměla jsem vždy tomu, co psali, ale jejich verše byly uklidňující a lyrické. Jejich prostřednictvím jsem vnímala otcovy vášně, jeho ztráty, bolesti a lásky. To vše mi předal. Tento babův velký dar mi nikdo nemohl vzít. A o desetiletí později, v bezútěšných časných hodinách pensylvánských únorů, byl Džibránův vtíravý rytmus slov a vzpomínka na babův měkký baryton mou jedinou jiskrou útěchy.

====

DEVĚT

Jáma v kuchyňské podlaze

1967

Pak přišel červen 1967. Horký měsíc bez školy, plný hezkých věcí. Měsíc před mými dvanáctými narozeninami můj život v meandrech spěl ke konci dětství.

Ve snaze nenechat se zahanbit Lamyou, naší kamarádkou, která metala přemety a hvězdy s mrštností opice, jsme se s Hudou rozhodly, že zvládneme dokonalé salto. Nacvičovaly jsme na měkké mýtině nedaleko broskvového sadu západně od Dženínu.

„Tomu říkáš hvězda?“

„Jsem zvědavá na tebe, Ámál!“

Zkusila jsem to a přistála na zádech.

„Ubohé,“ ucedila Huda.

„Ach Bože,“ sténala jsem. „Moje noha! Něco jsem si udělala.“

„Vstaň… no tak. Vím, že to jen tak děláš.“ Hudin hlas protkly obavy. „Ámál. Ámál. Můj Bože!“

Vybuchla jsem smíchy a Hudin strach se proměnil v podrážděnost.

„To není legrace, Ámál!“ ječela. „Kromě toho neumíš ani hvězdu, natož salto.“ Věděla, jak mi zkazit náladu.

„Ani ty ne!“

„Já se nesnažím vytřít zrak Lamyi.“

Měla pravdu. Huda si prostě ráda hrála, ale pro mě bylo všechno soutěž.

„Chceš to zkusit později?“ zeptala jsem se.

„Jo. Pojďme vyšplhat na Stařenu.“

Stařena byl patnáct set let starý ovlivovník s hadovitými rameny kroutícími se ve vzduchu jako Samsonovy kadeře, který vyrazil ze země uprostřed pastviny. Plody visely ze stovek sukovitých větviček na mohutném zkrouceném kmeni, jenž místním pastevcům sloužil také jako místo odpočinku.

Baba mi kdysi řekl, že Stařenu nikdo nevlastní. „Tahle stará paní tady byla dávno před námi a bude tady ještě dlouho poté, co my zemřeme. Jak bys mohla něco takového vlastnit, habibti?“

Měla jsem ráda, když mě otec oslovoval habibti, má drahá.

„Nikdo nemůže vlastnit strom,“ pokračoval. „Může k tobě patřit a ty můžeš patřit k němu. Vzešli jsme ze země, dáváme jí svou lásku a obděláváme ji. A ona nás na oplátku živí. Když zemřeme, vracíme se zase do země. Svým způsobem země vlastní nás. Patříme Palestině.“

Ptala jsem se Hudy, co tím podle ní baba myslel.

„Tvůj baba pořád říká divné věci. Hadž Sálim povídal, že prý moc čte. Včera jsem slyšela, jak Hadž Sálim radí tvému bratrovi, že má otce vytáhnout z knih a vzít ho do kavárny Bajt Džavád, aby si společně s ním a ammo Jackem O’Malleym vykouřili húku.“

Ammo Jack byl zavalitý muž s halasným smíchem, který jako by vycházel z rozladěných basových strun v jeho velkém srdci. Hlavu mu pokrývala spousta bílých vlasů, obvykle rozcuchaných. V neméně hustých vousech měl žluté skvrny, důsledek dlouholetého přátelství s Lucky Strikes a tu a tam i nějakou tou húkou. Jeho práce pro OSN spočívala v dozoru nad školami a nemocnicemi, v kanceláři však býval k zastižení zřídka – dával přednost společnosti dýmajícího Hadž Sálima v Bajt Džavádu.

Vylezly jsme Stařeně na záda, věšely se na její větve a houpaly se na nich, balancovaly jsme jí na krku a nakonec jsme spočinuly na jejím břiše, kde se kmen rozděloval do tří hlavních větví.

„Zbyl ještě nějaký lak?“ zeptala se Huda a zkoumala přitom oprýskanou barvu na svých nehtech.

Lak na nehty daroval kdosi mámě asi před týdnem, ale protože ta si na podobné rozmařilosti nepotrpěla, věnovala ho mně. Nejmíň deset dívek se pak shluklo kolem, abychom se o něj podělily, lakovaly jsme si nehty navzájem a představovaly si, že vypadáme jako egyptské herečky z časopisů.

„Něco zbylo,“ řekla jsem.

Ožila. „Pojďme si znova nalakovat nehty i na nohou, ale bez ostatních holek.“

„Fajn, ale nejdřív budeme závodit, kdo dál doplivne.“

„Copak už jsme dneska nezávodily dost?“ stěžovala si Huda, ale rychle ustoupila.

Soutěž v plivání a kývání nohama. To jsme tehdy prováděly, když nás zavolali.

„Plivanec poletí dál, když vycucneš sopel z hlavy.“ Předvedla jsem to za doprovodu chrchlavých zvuků. „Normální slina se rozstříkne. Proto v téhle hře vždycky prohraješ.“

„To je hnusné,“ protestovala Huda.

„Ámááál!… Huuudooo!“

Baba nás volal zpátky do tábora, kde jsme všichni žili pod křídly mezinárodní dobročinnosti.

„Tvůj otec nás volá.“ Konstatování zjevného byl Hudin otravný zlozvyk. „Proč dneska není v práci?“

„To nevím. Jdeme.“

Běžely jsme. Já jsem z toho udělala závod, ale zastavily jsme se dřív, než jsme doběhly k první řadě hliněných baráků.

Něco se dělo. V ulicích bylo příliš mnoho lidí.

Instinktivně jsme se s Hudou chytily za ruce a pomalu jsme kráčely do toho zmatku. Vzrušené davy zpívaly v ulicích. Ženy ve vyšívaných palestinských taubech pospíchaly, košíky plné proviantu vratce usazené na hlavách. Ve vzduchu se chvěla nejistota. Někteří lidé plakali. Jiní projevovali radost pronikavými ječivými trylky. Izrael právě napadl Egypt. Rádio hlasitě oznámilo: „Arabské armády se mobilizují k obraně proti sionistické agresi.“

Baba k nám přišel, vztáhl k nám ruce a objal Hudu i mě. „Habibti, něco se stalo. Musíte se hned vrátit do domu.“ Byl klidný a vážný. „A teď běžte, holky,“ a my jsme šly.

V našem domě čekali na otce nějací muži, otec však odešel telefonovat mému bratrovi do Betléma, kde Jusúf pracoval.

Když máma uviděla Hudu a mě přicházet, vrhla se k nám. Překvapila mě pevným objetím a zamumlala do prázdna: „Chvála a díky tobě, Alláhu, za mé dítě.“ Máma mě políbila, což dělávala jen zřídka. Kdyby to šlo, nepustila bych se jí. Jen pro ten náhlý projev lásky jsem byla za izraelský útok vděčná.

„Alláhu akbar!“ vykřikl kdosi. „Brzy se vrátíme domů do Palestiny!“

Matčina nově objevená vřelost ve mně vzbudila naději. Procházela jsem všechna místa domu, jež jsem vystavěla ve své mysli, strom, růžový keř, příběh za příběhem. Myslela jsem na vodu a písčité pláže Středozemního moře – „nevěsty Palestiny“, jak je nazýval baba –, které jsem navštívila jen ve svých snech. Skvostné očekávání vyvolalo obrazy starého života, který jsem nikdy nepoznala. Mého právoplatného života, jenž mi byl odepřen, ale nyní mi měl být konečně vrácen, života na zadní terase rozlehlého domu židda Jahji a títy Basimy, se šťavnatými hrozny houpajícími se na kmenech révy, máminou růžovou zahradou, arabskými koňmi, jež choval ammo Darwíš, babovou knihovnou a naším rodinným hospodářstvím, které živilo polovinu vesnice.

Konejšila jsem vystrašenou Hudu tím, že až se vrátíme, budeme mít své vlastní pokoje a dost peněz na panenky. Ve své naivní důvěře jsem ukázala na nevycvičené a neorganizované muže. „Jen se na ně podívej,“ řekla jsem, plna úcty k rádoby válečníkům vzešlým z našich řad. „Jen se podívej…“

Baba dlouho schovával pušky v jámě vykopané v podlaze kuchyně, přímo pod dřezem. Už se vrátil a mluvil s muži. Věděla jsem, že nastal čas je použít.

Celé roky jsem poslouchala babovy stesky na jordánského krále Husajna ibn Talála, který Palestince odzbrojoval, takže jsme proti sionistům, hromadícím za pomoci Západu stále více a více zbraní, stáli s holýma rukama. Kdykoliv se babovi dostala do ruky zbraň, schoval ji do díry v kuchyňské podlaze. Díru překryl dlaždicemi a dětem zakázal se k ní přibližovat. Neodvažovala jsem se neuposlechnout.

Toho dne jsem viděla, jak baba svou tajnou skrýš otevřel a vytáhl z ní dvacet pušek. Rozdal je bojovníkům, které jsem zatím znala jen jako otce, bratry, strýce a manžely.

Couvla jsem. Z dálky jsem pak sledovala, jak se něžná duše, jíž můj otec byl, mění pod vlivem čehosi divokého v jeho nitru, deroucího se na povrch. Rysy jeho tváře ztvrdly a úsměv plápolající v očích zmizel. Promluvil k mužům neznámým hlasem, jenž ničím nepřipomínal osamělého intelektuála, který trávil čas nad knihou nebo v hlubokém rozhovoru se Zemí. Neměla jsem tehdy odvahu ani zralost k pochopení té náhlé proměny otce a ostatně všech dospělých, z nichž všichni prožili jednu strašnou válku a skličující vyhnanství.

„Ámál.“ Máma mě chytila za ruku. „Nikam nechoďte. Zůstaňte, kde vás najdu, ty i Huda.“

V dálce se ozvalo třesknutí podobné hromu. Trhla jsem sebou a v mámině hlase zazněla ještě větší naléhavost. Pohlédla na mě bezednýma černýma očima, které jsem po ní zdědila, a opakovala větu, kterou se mi snažila vštípit nejhlouběji: „Ať se stane cokoliv, zůstaň silná, jak jsem tě to učila.“

Mé chvilkové přesvědčení, že nastávají lepší časy, se utopilo ve strachu, když máma mě a Hudu strčila do kouta, jako bychom byly šachové figurky.

„Zůstaňte tady, nevzdalujte se z dohledu,“ nařídila nám.

Žádný z dospělých nám neřekl, co se děje, tudíž jsme se snažily poskládat útržky jejich rozhovorů, jak jen to šlo.

Chvat, dlouhé vzdechy, rozčilené pohledy a sílící odhodlání nás přistrčily s Hudou k sobě, tiskly jsme se ke zdi, vystrašené a zmatené. Ozvalo se prohlášení, že ženy a děti by měly zůstat stranou, zatímco muži zaujmou obranné pozice – „… než dorazí arabské armády,“ řekl kdosi. Huda a já jsme se objaly. Strach se plížil našimi těly a bez ohledu na naši vůli třásl našimi svaly.

„Mám tě ráda, Ámál,“ plakala Huda.

„Já tebe taky. Jsi moje nejlepší kamarádka, Hudo.“

„I ty jsi moje nejlepší kamarádka.“

„Jsme v bezpečí. Můj baba má pušky, ochrání nás.“

„Zůstaneme spolu.“

„Ať se stane cokoliv.“

„Přísaháš?“

„Přísahám při Alláhovi.“

Objaly jsme se, abychom náš slib zpečetily.

Muži čekali na nepřítele, ale žádný nepřátelský voják se neobjevil.

Čas tekl jako jednolitý proud, bez jasných předělů daných dnem a nocí. Nepřítele jsme neviděli, ale slyšeli jsme ho: letadla, mnoho letadel, letěla nízko nad zemí a shazovala bomby. Máma zahnala mě a Hudu do prázdné jámy v kuchyni.

Svou hloubkou odpovídala mé výšce a byla dost široká, abychom si s Hudou mohly na jejím dně dřepnout. Když jsem v této poloze zvedla hlavu, uviděla jsem odvrácenou máminu tvář. Jak výrazná z tohoto úhlu vypadala její čelist. Když zavírala víko, zahlédla jsem barevnou mísu na kuchyňském stole, dárek ke Dni matek, kterou jsem vyrobila ve školce. Vzpomínám si, jak se matčina tvář rozzářila, když jsem jí misku dala, a jak zase pohasla, když jsem jí řekla, že bych ji chtěla dát lepší matce, než je ona. Bylo mi tehdy pět a jen jsem chtěla vidět, jak zatne zuby, až se jí napnou žvýkací svaly.

Víko se zavřelo a mísa ke Dni matek zmizela, zůstala tam venku, na druhé straně. V jámě byla tma.

„Hudo?“ zašeptala jsem a držela se jí stejně pevně jako ona mě.

„Ano.“ Třásla se.

„Omlouvám se, že na tebe pořád křičím.“ Huda byla má jediná skutečná kamarádka. Ostatní dívky nebyly ochotné snášet mou soutěživost a potřebu neustále vítězit. Byla jsem panovačná a hrubá. A teď jsem si myslela, že brzy umřu.

Uběhla dlouhá doba, než matka nečekaně zvedla poklop z dlaždic a podala nám dítě. Byla to dcerka chálto Samíhy, má tříměsíční sestřenka Ajša.

„Vezmi Ajšu. Brzy se vrátím,“ nařídila máma chraplavě.

Asi před měsícem propíchla chálto Samíha holčičce uši a Ajša měla v ouškách malé náušničky s modrým kamenem, které pro ni vybral její otec, aby ji chránily před uřknutím. To jsme ještě nevěděly, že chálto Samíha, její manžel a můj šestiletý bratranec Musa útok nepřežili. Zůstala jen Ajša. Našli ji u cesty vedoucí k Východnímu břehu, nedaleko místa, kde na zemi leželi mrtví členové její rodiny. Ležela tam zabalená do přikrývky, kterou pro ni moje máma upletla, když se narodila. Žena prchající z Dženínu poznala přikrývku a věděla, že máma odmítla utéct s ostatními a zůstala v táboře. Ajšu poslala mámě po mladém jordánském vojákovi, který se odtrhl od svého ustupujícího praporu vyslaného králem z Hidžázu na obranu proti izraelské invazi.

Huda, Ajša a já jsme zůstaly v díře po dobu, která nám připadla jako věčnost vyplněná strašidelným tichem. Pak se matka vrátila s krajícem chleba a mlékem pro dítě. Byla neupravená a špinavá, oči jí těkaly ze strany na stranu.

„Ámál, Hudo, jste v pořádku?“ zeptala se a natáhla se dovnitř, aby se nás dotkla.

„Ano, mami, ale –“

„Zůstaňte tady, holky. Jordánsko, Sýrie a Irák bojují po boku Egypta. Brzy to skončí. Všechno bude v pořádku.“

„Mami, musíme na záchod a to mimino si nadělalo do plínek,“ prosila jsem, ale už byla pryč.

Já a Huda jsme beze slova vyndaly dítěti plínku a zahrabaly ji. Ulevily jsme si i my, nejdřív jedna a pak druhá, a výkaly jsme zasypaly hlínou seškrábanou ze stěn jámy. Máma nechala dlaždicový příklop trochu odsunutý, aby dovnitř mohlo světlo a vzduch, místo vzduchu však přišel jen oblak prachu a světlo nikde. Slyšely jsme nahoře výbuchy a zmatek, ale neodvažovaly jsme se odsunout poklop nebo se jen pohnout.

Myslím, že uplynuly dny. Dítě chvílemi neutišitelně naříkalo. Huda a já jsme se k němu přidaly a plakaly jsme strachy společně s ním. Dítě křičelo až do vyčerpání. Slyšely jsme další pláč. Kdesi nad dlaždicovým poklopem zněl nechápavý nářek dětí. Ženy, stejně bezmocné jako jejich ratolesti, plakaly a nahlas se modlily, jako by ve všem tom zmatku chtěly upoutat Boží pozornost. Slyšely jsme zkázu a požáry. Slyšely jsme zpěv. Pach spáleného masa, hnijících odpadků a sežehlého listí se mísil se zápachem našich vlastních výkalů zahrabaných pod tenkou vrstvou hlíny.

„Hudo, myslím, že tohle je soudný den. Přesně takhle se to píše v Koránu.“

„Ach Bože. Odříkejme šahádu a modleme se za odpuštění.“

„Ašhádu en lá illáhu illá Alláh.“ Pronášely jsme slova, která nás měla dostat do nebe.

Plakaly jsme. S tvářemi černými špínou a prázdnými žaludky jsme prosily Boha o odpuštění.

„Prosím, odpusť mi, Bože, že jsem stříkla bláto na Lamyiny nové šaty. Odpusť mi, že…“ Mé modlitby pokračovaly dál a dál a mísily se s Hudinými.

„Prosím, Bože,“ modlila se Huda, „odpusť mému otci.“

Hlasitá exploze smetla kryt z dlaždic. Najednou nás zaplavilo světlo a zasypal nás prach a trosky. V uších mi po výbuchu zvonilo. Křičela jsem a naříkala, ale neslyšela jsem se. Obě jsme se choulily nad dítětem a rukama si zakrývaly hlavy. Zvedla jsem oči k Hudě a spatřila ji ustrnulou uprostřed výkřiku, ústa otevřená v němém výrazu absolutního děsu. Vlasy měla zaprášené, bílé od prachu, zvlhlé krví, tvář samou špínu. Po spánku jí stékala krev. Srdce mi tlouklo tak silně, že jsem ho slyšela. Ba-bum, ba-bum. Výbuch ohlušil mé uši vůči všem zvukům, kromě rytmu mého splašeného srdce a klokotu hrůzy. Nastalo tupé, pohlcující ticho, jako klid v oku hurikánu nebo jako tlumené zvuky pod vodou.

Sklopila jsem oči k Ajše. Spala. Tvář měla klidnou, rozkošné růžové rtíky zlehka pootevřené, téměř se usmívala. Nechápala jsem. Na Ajšin obličej dopadly mé slzy a smísily se s prachem na líčkách. V podbřišku jí zela díra, v níž spočíval malý kus šrapnelu. Když jsem ten zakrvácený kousek kovu vzala do dlaně, do tlukotu mého srdce se vměstnal celý svět. Byl tak malý a lehký, jak ji mohl takhle roztrhat? Jak jí mohl vzít život tak snadno?

Napřímila jsem se a stále přitom držela mrtvou malou sestřenku a kousek kovu. Podlaha kuchyně byla ve výši mých očí, ale kuchyň zmizela a tam, kde dříve byla střecha, se nyní klenula obloha. Před sebou jsem viděla hromady sutin – z některých se stále kouřilo. Muž, v němž jsem poznala našeho souseda Abú Samíha, zakrvácenýma rukama horečnatě hrabal v jedné z hromad. Zmizel v oblaku dýmu, vynořil se s dítětem v náručí a jeho nářek, plný koncentrované nezvratnosti, rozbil mé ustrnutí.

Stál na místě, kde dříve stávala jeho uprchlická chýše a kde byla jeho rodina pohřbena zaživa, vrávoral na okraji propasti a naříkal, tvář zkřivenou nevýslovnou bolestí, hlas prosycený zoufalstvím. S bezvládným dítětem v náruči pozvedl hlavu k nebesům a vyrazil ze sebe zavytí, hrdelní kapitulaci před vlastním osudem, z něhož se ježily chlupy.

Abú Samíh byl uprchlík, který po roce 1948 začal svůj život znova. Při izraelském tažení přišel o otce a čtyři bratry. Oženil se v uprchlickém táboře, vychovával děti a podporoval své dvě ovdovělé sestry. Tak jako my všichni i on se těšil na chvíli, kdy se budeme moci vrátit domů. Nakonec jej prapůvodní nespravedlnost opět dostihla a zase mu vzala celou rodinu. Třetí začátek už nebude. Už nezbyl žádný život, který by mohl žít.

Děti, některé z nich jsem poznala, bezcílně bloudily sem a tam. Některé plakaly, některé jen hleděly do prázdna. Sklopila jsem zrak a viděla jsem, že Huda je stále v díře a pohupuje se, schoulená do klubíčka. Přestala křičet, ale zaslechla jsem, že recituje Fátihu, první verš svatého Koránu.

Ve jménu Boha milosrdného, slitovného. Chvála Bohu, Pánu lidstva veškerého, Milosrdnému, Slitovnému, vládci dne soudného! Tebe uctíváme a Tebe o pomoc žádáme, veď nás stezkou přímou, stezkou těch, jež zahrnuls milostí Svou, ne těch, na něž jsi rozhněván, ani těch, kdo v bludu jsou. Amen.

Pak začala znova. Ve jménu Boha milosrdného…

Ztuhla jsem, nohy jako by mi vrostly do země. Otočila jsem hlavu a spatřila mámu. Seděla na zemi, oči nepřítomné. Podle všeho si ani nevšimla, že přijela nákladní auta plná vojáků.

Přikrčila jsem se zpátky do díry a zakryla nás vším, co se mi podařilo přes nás přetáhnout, kusy plechu a zkrouceným bicyklem. „Ššššš,“ naznačila jsem gestem Hudě a oči nám novým strachem lezly z důlků.

Opět jsem se napřímila a dávala si pozor, aby mě nezahlédli. Z vojáků jsem viděla jen nohy. Velké boty, které jako by dupaly po mém těle, když přecházely kolem. Bombardovali a zapalovali, zabíjeli a mrzačili, drancovali a loupili. A teď se přišli zmocnit země.

Skrčily jsme se hluboko v díře a slyšely volání a útržky rozhovoru v jazyce, kterému jsme nerozuměly. Pak se ozval osamělý výstřel. Když jsem se odvážila znova vykouknout, spatřila jsem Abú Samíha ležícího na zemi, v jedné ruce pušku, v druhé tělo svého mrtvého syna. Vojáci ho zastřelili. Ležel tam, oči dokořán, navždy otevřené, nevěřící. Život vytékal z jeho těla přímo do země a já jsem z kuchyňské jámy sledovala, jak se kaluž krve pod ním zvětšuje jako šepot neslavného konce.

Abú Samíh sebral poslední zbytky sil a pokusil se vystřelit na nepřítele, kterého konečně spatřil. Zbraň selhala a vojáci ho popravili. Bylo to vlastně milosrdné.

Huda a já jsme zůstávaly na místě a strachy se ani nehnuly. Když vojáci odešli, prsty jsme vyhloubily malý výklenek a tam jsme miminko uložily, do stěny jámy, co dřív bývala pod dřezem v kuchyni.

Usnuly jsme, navzájem propletené jako dvojčata v děloze, dokud do jámy nesáhla ruka, která nás probudila. Vylekané a slabé jsme vzhlédly vzhůru a uviděly jeptišku. Křičela lámanou arabštinou: „Nosítka, rychle! Dvě holčičky! Dýchají. Tady!“

Oněmělé strachy a hlady jsme se Huda a já ještě pevněji přimkly k sobě v nevysloveném požadavku, který jeptiška pochopila. Nenecháme se rozdělit.

Huda zůstávala schoulená do klubíčka, zatímco nás nesli do provizorní nemocnice založené mezinárodními humanitárními organizacemi. Byla jsem vyčerpaná a zdrcená a mezi zuby mi stále skřípala špína, přestože jsem se ji ze všech sil snažila vyplivnout. Právě tehdy jsem spatřila zkroucené tělo Hudina otce, které kolem nás projelo na dvoukoláku. Huda ho neviděla, měla zavřené oči.

Kde je baba? Prosím, Bože, prosím, opakovala jsem donekonečna, přiveď mi ho.

„Pojmenovali jsme tě Ámál s dlouhou samohláskou, protože krátká znamená jen jednu naději, jen jedno přání,“ řekl mi kdysi otec. „Ale ty jsi mnohem, mnohem víc než jen to. Vkládáme do tebe všechny své naděje. Ámál s dlouhou samohláskou znamená naděje a sny, spoustu nadějí a spoustu snů.“ Bylo mi tehdy šest a vyrůstala jsem v přesvědčení, že já sama, jediná, jsem ztělesněním všech otcových snů.

Teď jsem měla jen jedno přání: znova babu uvidět.

Ta hodná jeptiška – říkala si sestra Marianne – kráčela vedle nás se zakrytým Ajšiným tělíčkem v náručí. Než jsme se dostaly do nemocničního stanu, zastavil nás voják – první izraelský voják, kterého jsem kdy viděla zblízka. Byl velmi vysoký. Slunce mě donutilo zavřít oči, když jsem se snažila dohlédnout až na vršek jeho přilby.

„Tam dítě vzít nesmíš,“ řekl voják těžkopádnou lámanou arabštinou.

„Proč ne?“

„Novináři.“

„Bojíš se, že by svět mohl uvidět, co děláte dětem?“

„Mlč. Zastřelím tě hned tady, pokud chceš,“ hrozil a pozvedl pušku. Zvláštní, že se u toho zároveň usmíval.

Nevzrušeně mu odpověděla: „Udělej to. Nejsi jiný než nacisté, co mi stáli v cestě, když jsem se za druhé světové války starala o Židy.“ Přimhouřenými víčky lapila jeho přízvuk a promluvila k němu jazykem, který oba znali. Jeho oči se rozšířily překvapením, pak odpověděl ve stejném jazyce a nakonec kývnutím hlavou udělil povolení pokračovat.

„Vezměte ty dívky na stanoviště tři,“ nařídila sestra Marianne dobrovolníkům. Když mě nesli kolem vojáka, zvedla jsem zrak a spatřila jeho oči. Modré jako nebe.

Hudě a mně ošetřili drobná zranění. Huda měla na hlavě pár stehů. Nejspíš ji zasáhly padající sutiny. V ošetřovacím stanu jsem zahlédla mámu a rozběhla se k ní – prahla jsem po dalším objetí. Seděla bez hnutí v koutě, přesně jako seděla na zemi tehdy, když jsem vyhlédla z kuchyňské jámy. Zastavila jsem se. Její bezedné prázdné oči neviděly, že stojím před ní. Jako by neviděla vůbec nic.

„Mami.“ Zlehka jsem se jí dotkla, ale nereagovala. Nastavila jsem svou tvář přímo proti matčině, ale její oči se dívaly skrz mě.

Sestra Marianne ke mně přistoupila a objala mě pažemi – byl to tak příjemný pocit.

„Znáš tu ženu?“

„Je mrtvá?“

„Ne, drahoušku. Jen v šoku. Znáš ji?“ zeptala se sestra Marianne znova.

V tu chvíli mě naplnilo nejhlubší opovržení. Nenáviděla jsem matku za to, že je v šoku, ať už to bylo cokoliv. Zlobilo mě, že to není ona, kdo mě objímá, je vždycky jiná než ostatní matky.

„Ne,“ zalhala jsem. „Neznám ji.“

Přikrčila jsem se za svou hanebnou lež, abych zůstala pod ochranou sestry Marianne, a Huda následovala mého příkladu. Byla zmatená a vystrašená a chtěla zůstat se mnou.

V provizorní nemocnici jsem poznala mnoho tváří a snažila jsem se vybavit si, kdy jsem je viděla naposledy, před tímhle vším. Basima spala na lehátku, kolem hlavy zakrvácený obvaz a nohu v dlaze. Naposledy jsem ji viděla, jak kojí své novorozeně v domě chálto Samíhy toho dne, kdy malé Ajše propíchli uši. Na židli seděl zakrvácený ammo Munír. V mé poslední vzpomínce seděl v kavárně Bajt Džavád, četl noviny a proklínal arabské vůdce.

Ale baba pořád nikde.

Zavřela jsem oči a nechala je zavřené tak dlouho, jak to jen šlo, otvírala jsem je pouze natolik, abych zaplašila obrazy z mé vlastní hlavy.

Později toho dne vzala sestra Marianne mě a Hudu náklaďákem Červeného kříže na dlouhou cestu do Betléma. Když jsme se blížili ke kontrolnímu stanovišti, nařídila nám, abychom se schovaly do beden na jídlo. Naštěstí voják jen otevřel dveře, nahlédl dovnitř a zase je zavřel. Při dalším zastavení jsme byly v povědomém kostele. Baba mi ho ukázal během oslav jednoho z křesťanských svátků, na které jsme se často jezdívali dívat – byl to Chrám narození Páně. „Říkají, že tam se narodil mistr Ísá,“ odpověděl mi trpělivě na další z mých nekonečných otázek.

Betlém vypadal stejně jako Dženín – rozbitý, vypálený a plný smrti. Kostel, kde se narodil mistr Ísá, po dopadu granátu stále páchl spáleninou. Uvnitř na podlaze seděly stovky dětí, většinou válečných sirotků. Nikdo moc nemluvil, jako by řeč byla stvrzením reality. Mlčení jim umožňovalo doufat, že všechno je zlý sen. Ticho stoupalo vzhůru, ke klenutému stropu kostela, a tam se hromadilo a znělo smutkem a neviditelnými ranami, jako by příliš mnoho duší stoupalo naráz k nebi. Uvízly jsme s Hudou kdesi mezi životem a smrtí, aniž jsme plně patřily tam či onam.

Přišla sestra Marianne a nesla ohřívadlo na vodu.

„Pojďte se mnou, drahouškové. Musíte se vykoupat společně, abychom šetřili vodou,“ sdělila nám, když jsme ji následovaly do umývárny. Tam nám ta hodná jeptiška nalila vodu a odešla. Byly jsme tak vyvedené z míry, že jsme do kovové vany vlezly ve špinavých šatech. Teplá voda cestovala po mém těle jako milující objetí, šepotala příslib bezpečí.

S Hudou jsme se ve vaně svlékly a seděly naproti sobě. Zhnědlá voda nás oddělovala, ale naše nohy spočívaly vedle sebe. Tváří v tvář zíraly jsme na odraz myšlenek té druhé, na výraz strachu a pochopení, že jsme překročily jistou neviditelnou hranici, zpoza níž už není návratu. Svět, co jsme znaly, zmizel. Nějakým způsobem jsme to věděly. S tichým pláčem jsme se objaly, schoulily se jedna druhé do malé náruče.

Tak jsme ležely, v tiché předtuše čehosi zlého, pro co jsme neměly slova. Podívala jsem se na své prsty u nohou trčící z vody. Oprýskaný červený lak. Byl to teprve týden, co jsme si předávaly lahvičku s lakem, celé pryč z té parády, díky níž jsme si připadaly starší. Teď, ve vaně uvnitř kostela, kde se narodil mistr Ísá, svítila na mých a Hudiných nehtech oprýskaná připomínka onoho dne. Spočítala jsem, že mezi dívčí marnivostí a peklem ležel jediný týden.

Pomalu jsem nechala tělo sklouznout níž, až se má hlava ocitla pod vodou. Tam, v tichém světě podobném tomu, jaký jsem zakusila, když výbuch smetl kuchyni a zabil Ajšu, jsem pocítila zvláštní touhu stát se rybou.

Mohla bych žít v konejšivém vodním světě, kam nedolehne střelba a křik a kde nepáchne smrt.

====

DESET

O čtyřicet dní později

1967

Vyhlédla jsem z okna na náš zničený tábor. Slunce bylo stále skryto pod obzorem, ale nebe už hořelo růžovými a oranžovými tóny ohlašujícími jeho příchod. Kohouti jako zázrakem přežili a dál pokračovali v pravidelném kokrhání, aniž si uvědomovali, že nad námi visí zlověstný stín. Jako vždy jsem vstala před svítáním. Východ slunce patřil mně a babovi – tehdy mi četl, zatímco svět kolem nás spal. Před čtyřiceti dny válka skončila a sestra Marianne nás dovezla zpátky do Dženínu, kde jsem našla matku. Přišla o rozum. Baba a můj bratr Jusúf se stále pohřešovali.

Do našich provizorních příbytků vzápětí pronikla melodie azánu volající pravověrné k modlitbě. O desetiletí později, po životě stráveném v exilu, dokázala tato nezaměnitelná intonace arabské duše vyvolat v mém srdci poklidnou jistotu, že návrat do Dženínu bylo správné rozhodnutí.

Ačkoliv vycházet na volné prostranství stále představovalo nebezpečí, malý Sámer, náš pětiletý soused, běhal po uprchlickém táboře a přerývaně křičel. Jeho vysoký hlásek pronikal mrtvolným tichem zákazu vycházení, který se stal realitou našich životů.

Napadlo mě, že to ubohé dítě jen potřebuje ventilovat hrůzu z nedávných událostí. Nebylo by to divné, neboť v poslední době většina malých dětí naříkala ze spaní.

„Jsou nazí,“ vyrazil ze sebe Sámer, zahlcený vlastními myšlenkami. „Potřebují šaty. Řekli mi to.“

Hlas malého Sámera zněl hystericky a lidé zneklidněli. Vyčerpané, vyděšené pohledy se obrátily k oknům a stařeny vyhlížely ven štěrbinami provizorních dveří.

„Co se děje?“ zavolal nějaký hlas do uličky.

„Začala znova válka?“ zeptal se další. V těch chvílích zmatku, zoufalství a očekávání se fámy jako vlny naděje přelévaly přes žijící mrtvé.

Lidé začali křičet: „Alláhu akbar!“

V oknech všech příbytků se objevily tváře a byly slyšet další výkřiky, jak se nadšení šířilo táborem. Z ohořelého okenního otvoru zazněla euforická věta: „Arabské armády nás přicházejí osvobodit!“ Lidé však zůstávali opatrní, neboť stále viděli izraelské vojáky usazené na svých pozorovatelnách. Arogantní dobyvatelé. Vrazi a zloději. Nenáviděla jsem je stejně, jako jsem nenáviděla moře bílé látky třepotající se nad našimi domovy – znamení ponižující kapitulace.

Jak rychle euforie vzrostla, tak také opadla, když Sámerova slova začala dávat smysl.

„Dost! Žádná další válka není. Ten chlapec říká, že naši synové žijí,“ ozval se mužský hlas a umlčel válečné písně. Byl to Hadž Sálim. Přežil! Ráda bych věděla, kde našel útočiště.

Hadž Sálim to všechno viděl. Alespoň tak to říkával nám, mládeži. Trvalo dlouho, než jsme jeho příběh poznali celý, neboť ho vyprávěl po částech. „Všechno jsem to viděl,“ prozrazoval. „Věrně jsem pracoval pro ty žlutovlasé muže s barevnýma očima a oni nám na oplátku přiváděli cizí Židy, co ukradli můj nábytek.“ Vždycky nám poskytl jen jeden dílek skládačky svého života. „Všechno jsem to viděl. Všechny války. Vyhodili nás z naší země a vzali všechen nábytek, co jsem vyrobil.“ Pak odešel a ponechal nás napospas sžíravé zvědavosti. V našem táboře byl jeho příběh příběhem nás všech – příběh vyvlastnění, vysvlečení z lidskosti až na holé kosti, příběh o tom, jak jsme byli jako smetí nahrnuti do uprchlických táborů nehodících se ani pro krysy. Jak jsme byli zbaveni práv, domova i národnosti, zatímco se k nám svět otočil zády, aby aplaudoval jásajícím uzurpátorům, kteří vyhlásili nový stát nazvaný Izrael. Hadž Sálim byl bystrý muž s bezstarostným smyslem pro humor, který z dřeva vytvářel zdobný nábytek i křehké tretky. Jednou tvrdil, že od něj vysoce postavený britský důstojník koupil dřevořezbu z olivového dřeva představující Pannu Marii, aby ji dal královně žlutovlasých světlookých lidí, což ve mně vyvolalo fantaskní představu, že se Hadž Sálim zná s královnou.

Byl nejveselejší, nejživější postavou mého mládí a byl to on, kdo předával dětem paměť národa. Veškeré mé bohatství palestinského folkloru a přísloví pochází od něj. To on mi poskytl jména a příběhy lidí, jež jsem objevila o desetiletí později v historických textech, kde se o nich mluvilo jako o obětech války.

Často jsme ho – chlapci i děvčata – obklíčili a doráželi na něj, aby nám vyprávěl příběh ze starých časů. Prosili jsme, deset nebo dvanáct usmrkaných bosých uličníků, a slibovali, že pak už ho necháme na pokoji, až podlehl, ačkoliv dobře věděl, že následujícího dne – nebo možná už za hodinu – se zase vrátíme.

Shlukli jsme se kolem něj na zemi a napřeli svou pozornost, abychom přijali ten nesmírný dar jeho vyprávění. Pak nám vykreslil napínavý obraz života a dávných událostí tak podrobně a jasně, že Palestina a všechny její vesnice – z nichž mnohé Izrael už dávno srovnal se zemí – ožívaly v mé mysli, jako bych je sama navštívila. Jeho chraplavý hlas, rozdrásaný lety kouření muassalu, živě stoupal a klesal a povzbuzoval naši představivost při líčení dávné události, která jako by se právě odehrávala přímo před námi.

Našim mladým očím připadal Hadž Sálim nepředstavitelně starý. „Nejmíň devadesát,“ odvážila se jednou hádat Lamya. Až jako dospělá jsem si uvědomila, že mu v té době, před válkou v roce 1967, bylo sotva šedesát. Hlavu měl téměř lysou, řídké bílé vlasy mu spadaly jen přes obrovské uši. Jeho snědou kůži pokrývalo značné množství chlupů, byl vysoký a kostnatý, takže mu ramena pod tradiční dišdášou trčela jako věšák na šaty. Jako většina Palestinců nosil kostkovanou černobílou kefíji, volně ovinutou kolem hlavy. Jeho neudržovaný knír často prozrazoval, co jedl. Připomínal robustní kartáč černý jako uhel, který nikdy nezestárl – dokonce ani když mu bylo přes devadesát –, podivná připomínka mládí na vrásčité staré tváři. A co bylo nejzajímavější, neměl žádné zuby. O všechny přišel, jak sám říkal, „v boji s kurdějemi“. Samozřejmě že jsme my děti „kurděje“ svorně nenáviděly, neboť jsme je považovaly za nějakou izraelskou stvůru. Když jsme příležitostně daly průchod dětským nadávkám, „kurděje“ jsme vždy používaly jako urážku. „Jsi hnusný jako kurděje,“ se stalo součástí mého arzenálu. Když mi bylo devět, kdosi to uvedl na pravou míru a já jsem to už nikdy nepoužila.

Dobře si pamatuji na jeho bezzubý úsměv. Mí bratranci a sestřenice, kamarádi a já jsme se jako děti často snažili Sálima rozesmát. Parodovali jsme izraelské pohlaváry, zesměšňovali nadutost Menachema Begina, jehož rysy jsme napodobovali deformováním vlastních tváří, vysmívali jsme se chlapskému vzhledu Goldy Meierové, té „staré čarodějnice“, jak jí říkali Egypťané. Nakonec to nevydržel a v jeho snědém obličeji se objevila růžová puklina dásní roztažených v srdečném smíchu, zavřené oči se schovaly do dvou protažených záhybů kůže, nijak se nelišících od ostatních vrásek, který ten nádherný smích vymodeloval na jeho obličeji. Když se nám konečně podařilo ten podle nás jedinečný úkaz vyvolat, připojili jsme se k němu svým chichotáním.

Nikdy jsem nezjistila, odkud pocházel, ze kterého města či vesnice, protože toho tolik věděl o téměř každé části Palestiny. Máma mi to nikdy neřekla a Jusúf to nevěděl jistě. Říkalo se, že jeho rodina zahynula v roce 1948 při Nakba, přestože on sám nám ten příběh nikdy nevyprávěl. Žil sám, bez ženy, bez dětí, neměl bratry ani sestry. To samo bylo docela pozoruhodné, neboť rozvětvená rodina je středobodem arabské společnosti. Nikdo neměl „žádnou rodinu“. Avšak Palestinci, kteří byli při Nakba zbaveni majetku a rozprášeni, představovali v arabské společnosti početnou výjimku. Byl přítelem židda Jahji. To jsem věděla od baby.

Hadž Sálim byl také prvním člověkem, který mi řekl o mém bratru Ismaelovi, ztraceném v onom osudovém šílenství roku 1948. „Děcko jednoduše zmizelo,“ prozradil během jedné ze svých slovních exhumací dějin. „Tvá matka už potom nikdy nebyla jako dřív.“

Ten den, kdy malý Sámer s křikem běžel táborem a já jsem zjistila, že Hadž Sálim přežil válku června 1967, byl milníkem označujícím konec života, jak jsem ho znala dřív, a počátek vojenské okupace, která měla ovládnout naše životy. Uběhlo čtyřicet dní od chvíle, kdy izraelští vojáci šli od příbytku k příbytku a shromáždili všechny muže, co zůstali v táboře. Po celých čtyřicet dní platil zákaz vycházení, ale ani během těch dlouhých hodin jsme se s Hudou neoddělily a chodily jsme spolu dokonce i na záchod. Náš dům byl zničen, našly jsme útočiště v domě chálto Samíhy, kde jsme se snažily nedívat na Ajšinu kolébku. Máma tam už byla a modlila se. Neřekla mi ani slovo, jen nám podala krajíc starého chleba a sýr a vrátila se na svůj modlitební kobereček. Šla jsem za ní a zezadu ji objala. Cítila jsem se zahanbená, říkala jsem si, zda si vůbec všimla, že jsem od ní odešla. Máma mlčela a stejně tak i já. Jen mě zlehka, možná dokonce i láskyplně poklepala po ruce. Pak jsem ji zase nechala být. Huda a já jsme našly balíček karet a vymyslely si hry s vlastními pravidly. Občas jsme seděly mlčky v koutě, hypnotizovány rytmem matčina mumlání a pomalého houpání jejího těla, jak se na zemi hodiny a hodiny modlila. Pročesávaly jsme si navzájem vlasy a zaplétaly je, pak jsme začaly mluvit o tom, co jsme prožily. Nakonec jsme plakaly.

Malý Sámer bušil na kovové dveře. To už jsem měla hlavu vystrčenou z okna a naše sousedka Samira vyhlížela z okna hned vedle mě.

„Ámál,“ volal na mě Sámer. „Jusúf žije!“

Samira, vlasy rozcuchané a oči stále plné spánku, se ptala po svém bratrovi: „A co Farúk?“

Ale Sámer pokračoval dál, jeho malé nohy běžely sprintem. Postupně se k němu přidávaly další děti z tábora a společně utíkaly ve stále početnějším houfu jako houf splašených skřítků. Vtáhla jsem hlavu dovnitř, abych probudila mámu, ale ta už mířila ke mně.

„Co se děje?“

„Sámer Hajtam říká, že Jusúf je nahý.“

„Co?“

„Jusúf žije.“

„Alláhu akbar! Kde je můj syn?“

„Řekla bych, že v broskvovém sadu.“

„Je s ním i otec?“ Vyslovila otázku, která právě zaměstnávala i mě.

Já i máma jsme byly venku během okamžiku. Ona měla na hlavě pevně uvázaný šátek, jehož lem jí spadal na ramena. Ten šátek jí před lety dal baba, když dostal svou první výplatu coby správce ve škole Úřadu pro palestinské uprchlíky na Blízkém východě, zřízené pro chlapce z našeho tábora. Dnes je zažloutlý časem, ale tehdy byl bílý, se zdobným vyšíváním na okrajích. Když se matčino tělo konečně připojilo k její mysli, která opustila svět krátce po válce v roce 1967, šátek jsem si ponechala a stále ho mám, bezpečně uložený v malé krabičce ukrývající vše, co mi z mé rodiny zbylo.

Onoho čtyřicátého dne jsem si však nepřála nic jiného než vidět babu. Na ničem jiném nezáleželo. Nic jiného nemohlo vyléčit mé rány než bezpečí jeho náruče a jeho hlas šeptající, že všechno bude v pořádku.

Ve chvíli, kdy se shromáždil menší dav, už by bylo jasné, že se do tábora vrací část mužů. Ženy spustily svůj ječivý zaghárít a skandovaly: „Alláhu akbar!“ Věděla jsem, že je mezi nimi Jusúf, ale o babovi pořád ani zmínka.

Čekala jsem v chaotické úzkosti těch nekonečných okamžiků, než muži dorazili. Čím déle jsem nebyla schopna rozeznat v dálce babovu postavu, tím nesnesitelnější se stávala úzkost v mém srdci. Jen díky vůli, jež však stále slábla, jsem dokázala potlačit touhu vyšplhat na plochou střechu neponičené budovy, abych měla lepší výhled.

Při pohledu na krajinu posetou chvatně zbudovanými hláskami Izraelců jsem měla pocit roků vtěsnaných do týdnů a strašlivého snu bez konce. Zemitá pachuť smrti nakonec převážila a tyto dny se v mé paměti uložily jako částice krvavého prachu a odporně nasládlé vůně hnijícího života a sežehlé země. Šli jsme, ale nikam jsme se nedostali. Dívali jsme se, jenže realita zastřela náš zrak. Vdechovali jsme a vydechovali prach masakru, ale nedýchali jsme. Když se dav rozrostl, sledovala jsem vše ze střechy, v tichu své soukromé výšiny. Byli jsme uprchlíci, my všichni. Ti, kdo utekli, se stali uprchlíky znova, ocitli se na dalším lidském smetišti, jimiž byly krátké dějiny státu Izrael posety. Ti z nás, co zůstali, se stali vězni Dženínu.

Nyní jsme čekali na svobodu. Z původních nadějí na návrat se stala prosba o přiznání základních práv. Předtím jsme toužili opět spatřit Haifu, Jaffu, Lyddu, Lod. Teď člověk riskoval život, když vůbec vyšel na čerstvý vzduch. Ty tam byly dny rodinných výletů do Tulkaremu a Ramalláhu. I Jeruzalém byl zničen. „Spálili Jeruzalém, ať je Bůh taky spálí,“ pronesl jakýsi ženský hlas v souvislosti, kterou si nyní už nedokážu vybavit.

Huda za mnou vylezla na střechu, kde jsem stála a pátrala v dálce po babovi.

Hrůza, kterou jsme zažily v jámě pod kuchyňskou podlahou, jen posílila pouto mezi námi. Huda v sobě měla něhu a oddanost, již mi během našeho přátelství prokazovala. Ačkoliv protivenství následujících desetiletí odhalila její tichou sílu a přirozený cit pro rovnováhu, za našeho mládí ji mnozí, zvlášť dospělí, pro její plachost a samotářství považovali za divnou.

Staré ženy v táboře rády zkoumaly Hudiny oči. „To je ale zvláštní holčička. Pojď sem, drahoušku,“ říkávaly. A zatímco poslušně stála a bez protestů snášela jejich zkoumavé doteky a páchnoucí dech, ony v jejích neobvyklých šedobronzových očích spatřovaly „dotek božskosti“.

Huda s námi začala bydlet tři roky před válkou v roce 1967. Byla to nejspíš nejšťastnější doba mého dětství. Každý den, od čtvrté do šesté třídy, jsme šly ze školy společně, ruku v ruce. Našly jsme si stromy, kam jsme mohly vylézt, aniž by někdo viděl, že se my dívky chováme jako kluci. Sbíraly jsme brouky a hrály si s domečkem, který jsme postavily. Naše přátelství bylo posvěceno Wardou, jednorukou panenkou, kterou jsme zachránily z hromady smetí nedaleko vesnice Tajbeh. Domeček jsme postavily právě pro Wardu. Měl čtyři stěny navršené z kamení a krčil se pod třetím olivovníkem za dvojicí cedrů u pěšiny vedoucí do nedaleké vesnice Bartaa. Chodily jsme tam skoro každý den, abychom o Wardu pečovaly, a mezi ostatními děvčaty v táboře se rozšířila zvěst, že já a Huda jsme hrdými matkami postiženého dítěte, kterému Izraelci ustřelili ruku a které kaká do plínek a pláče skutečné slzy. Zanedlouho z Dženínu přicházely houfy zvědavých holčiček, aby navštívily „Wardin dům“ nedaleko vesnice Bartaa. A aby učinily zadost zvyklostem, přinášely sladkosti. Nad našimi čajovými a sušenkovými dýchánky, kde si Wardu předávalo z ruky do ruky tolik rozněžněných matek, se kolikrát setměla obloha.

Hudin otec byl důvod, proč šla bydlet k nám. Byl to hrozivý muž, který ji bil, a když jí bylo osm, stalo se to. Udělal jí to. Bylo by neodpustitelnou zradou se o tom někde zmínit. Když se to stalo, poprvé a naposledy, svěřila se mi, jako by to byla její hanba, ale dovolila mi jít za babou. Viděla jsem znepokojení houstnoucí v babových očích, když jsem mu předala tíživé tajemství, jemuž jsem sama plně nerozuměla. Baba mi výslovně nařídil, abych ctila Hudinu důvěru a zachovala mlčenlivost. Kdyby se to lidé dozvěděli, byla by to fadíha. Takovýto skandál týkající se dívčina panenství měl v naší kultuře závažné následky. Můj otec nechtěl Hudinu bolest vláčet blátem, usnesli se proto v tichém spiknutí s ammo Darwíšem a Hadž Sálimem, že Hudina otce vypudí. Důvod baba mému strýci ani Hadžovi nesdělil a oni vysvětlení nežádali. Můj otec měl přirozenou autoritu, která vzbuzovala loajalitu v těch, co ho znali. Trojice mužů šla nejdříve za Farísem, Hudiným starším bratrem. Ponížený Farís obrátil svůj hněv proti nejslabšímu, sestře Hudě. Baba nakonec zařídil, aby Huda bydlela u nás. My dvě jsme nemohly být šťastnější.

Poté už jsme Hudina otce neviděly. Povídalo se, že přechází hranice a předává Židům informace o každém, kdo se v Dženínu snaží organizovat odpor proti Izraeli. Možná to svého času byla pravda, ale po válce už ne. Na té káře bych ho ani nepoznala, nebýt čtyřprsté ruky visící přes okraj. Nikdy jsem o tom Hudě neřekla.

„Je mezi nimi tvůj bratr?“ ptala se Huda, zatímco pozorovala shluk lidí dole.

„Ano. A Farís?“

„Ano. Je nahý.“

„Jusúf je taky nahý.“

„Proč jsou nazí?“ Ta otázka mezi námi neodbytně žhnula.

„Myslím, že jim ukradli šaty,“ usoudila jsem nakonec.

V davu pod námi jsem viděla vršek máminy hlavy hned vedle Um Abdalláh, ženy, která žila v chatrči o něco výš nad námi. Byla to matka Sámera, Farúka a Abdalláha, vdova a matčina nejbližší přítelkyně. Trávily spolu hodně času, kdy vařily a pletly. Nyní společně čekaly na své syny.

„Tamhle je tvoje máma.“ Hudin otravný zvyk upozorňovat na zjevné.

„Já vím.“

„Má na hlavě hedvábný šátek.“

„Já vím.“

„Je s ní Um Abdalláh.“

Měla jsem chuť ječet, ale po tom všem, co jsme prožily, by taková hrubost byla příliš krutá. Ve své mladistvé hlouposti jsem nebyla schopna ocenit Hudinu vnímavost, místo toho jsem se jí nechala popouzet. Dnes bych si přála, abych pro ni byla tak dobrou přítelkyní, jako byla ona pro mne.

Huda, stále na střeše, se zeptala: „Je s nimi taky Farúk?“

Neodpověděla jsem. Babu jsem mezi přicházejícími muži nemohla najít.

„Myslíš, že je taky nahý?“ Pohlédla na svá chodidla, pak na nebe a sama si odpověděla: „Nejspíš ano. Všichni jsou nazí.“

Vylezla za námi Lamya, pravidelná návštěvnice Wardina domku, které jsem záviděla její kotrmelce. „Proč jsou nazí?“ ptala se.

Huda odpověděla: „Židé jim ukradli šaty…“

Měla jsem pocit, že je kolem mne příliš těsno. Slunce už stálo vysoko na obloze. Další svítání bez baby prosytilo vzduch strašlivou skutečností a já jsem si uvědomila, že nemohu dýchat. Babova nepřítomnost začala být tak velká jako moře se všemi rybami. Tak velká jako nebe a země se všemi ptáky a stromy. A bolest v mém srdci byla tak velká jako vesmír a všechny planety.

Válka nás změnila, mámu nejvíc. Rozcupovala ji. Základní osnova její osobnosti se rozpadla a z jejího těla se stala pouhá skořápka, často naplňovaná přeludy. Ve dnech následujících po okupaci, když otec i bratr byli nezvěstní, matka téměř neopouštěla svůj modlitební kobereček. Neměla zájem o jídlo a odmítala i ty ubohé příděly, které nám přivážely náklaďáky charitativních organizací. Bavlna jejích šatů ztmavla potem nemytého těla a dech se jí zkazil. Páchla zkvašeným zoufalstvím. Rty jí ztvrdly, protkány sítí prasklin, a tělo se scvrkávalo. Modlila se a modlila. Zatímco její tělo hublo, v očích se usazovala prázdnota svědčící o mysli, jež zvolna ztrácí svou schopnost zvládnout realitu.

Matčina odvaha během války bude později připomínána jako ztělesnění houževnatosti felahínů. Odmítla utéct. Byla vyhnána ze své země tehdy, když se ztratil Ismael, a rozhodla se, že to znova nedopustí. Všichni se shodli na tom, že když došlo na věc, prokázala skutečnou odvahu. „Spousta z nás měla silné řeči, ale pak jsme utíkali jako o život, kdežto Um Jusúf dostála svému slovu. Řekla, že nedovolí, aby Židé vzali její dceři jediný domov, který zná.“ Tak lidé po válce mluvili o mé matce.

Máma zůstala kvůli mně. A já jsem od ní odešla za sestrou Marianne. Nikdy jsem si to neodpustila.

Ten den, kdy se vrátil Jusúf, si pamatuji jako den, kdy jsem k matce cítila nesmírnou lásku. Tehdy ještě pořád měla světlé okamžiky, byť byla nezvykle mírná – dřívější přísnost zřejmě utlumilo blouznění. Toho dne jsem ji viděla v plnosti mateřství, kdy se všechny rány jejího rozbitého života a zlomené mysli na okamžik zacelily. Viděla jsem ji jako ženu, která nasadila život, aby mě chránila před tím, co musela sama vytrpět. Její pohyby byly opravdové, stejně jako slzy. To vše ale rychle vyprchalo, neboť v té době už začala ztrácet rozum. Kdybych mohla, polapila bych ty vzácné chvíle holýma rukama a uložila je na nějakém bezpečném místě.

„Alláhu akbar!“ vykřikla, když jsem jí řekla, že Jusúf žije. Po tváři jí stékaly vzácně spatřené slzy, když se společně s Um Abdalláh připojila k davu tísnícímu se na okraji tábora ve snaze dostat se co nejblíže k přicházejícím mužům a chlapcům. Byli jsme pořád pod vojenským dohledem a měli jsme zakázáno vycházet z našich útočišť, ať už jsme je měli kdekoliv. Zpráva o návratu mužů však lidi uchvátila natolik, že se vyhrnuli do ulic – možná doufali nalézt v davu bezpečí, možná na ohrožení zapomněli. Nejspíš ani vojáci v tu chvíli nevěděli, co dělat.

„Alláhu akbar,“ znova a znova. Po desítkách, po stovkách. Kakofonie „Alláhu akbar“ slévající se do jednoho mohutného chóru, jak se lidé shlukovali. Mužů bylo v davu jen pár. Ušetřeni zůstali jen ti velmi staří nebo velmi mladí. Ze svého místa jsem viděla moře ošátkovaných hlav. Matky, sestry, dcery a manželky společně plakaly a skandovaly v očekávání, co jim osud po čtyřiceti dnech přináší.

Ve chvíli, kdy Jusúf dorazil na okraj Dženínu, celý tábor, tisíce duší, skákal a volal „Alláhu akbar“. Můj bratr nesl raneček, zřejmě další šatstvo, které mu cestou darovali lidé, když ho viděli vysvlečeného donaha.

V nákladních automobilech přijeli vojáci a začali střílet do vzduchu. Chlapci ze sousedství, bylo jich pět, padli na zem a dav se rozprchl, lidé se natěsnali do uliček kolem domů. Lamya a ostatní dívky mezitím odešly, a když začala střelba, Huda a já jsme proskočily oknem přes římsu do prázdného, částečně vybombardovaného příbytku.

Viděla jsem v dálce Jusúfa. Měl na sobě hnědé kalhoty, pro něj příliš malé, a pomačkanou zelenou košili, první věc, kterou mu kdosi podal, aby zakryl nahotu. Baba mezi muži nebyl a já jsem se neubránila pláči, tam v okně rozbitého domu, s Hudou po svém boku. Obě schoulené do klubíčka, jako tehdy v té jámě pod dřezem, jsme shlížely dolů na stovku zmatených duší natěsnaných v uličce pod námi.

Původní nadšení pod červencovým sluncem zchladlo, když muži přišli dost blízko a my jsme spatřili jizvy a čerstvé šrámy na jejich tělech, křiklavé svědectví přírody o pravidelném bití.

Jusúf byl pryč jen čtyřicet dní, ale vypadal o deset let starší. Pohled na jeho vyzáblé tělo vzbudil v mém srdci nesmírnou bolest.

Baba zmizel navždycky. Má matka na něj čekala až do své smrti, stejně jako čekala na návrat domů, stejně jako ve své mysli pátrala po Ismaelovi.

Potřebovala jsem věřit, že je baba mrtvý. Nesnesla jsem pomyšlení, že trpí daleko od nás, a rozhodla jsem se, že je v nebi, kde hrdě nosí svou dišdášu a kefíji, náustek dýmky mezi rty, šálek kávy v jedné ruce a milované knihy v druhé. Celý život jsem se snažila uchovat tento obraz – obraz silného, hrdého, milujícího otce. Mimoděk mě však ovládl obraz Abú Samíha stojícího s puškou v ruce nad troskami svého domova, a jeho tvář se postupně stala babovou tváří.

Jak se muži blížili, pátrala jsem po ammo Darwíšovi a svých bratrancích. Nikdo z nich v houfu nebyl a já jsem si myslela, že nepřežili. Později jsem zjistila, že všichni našli útočiště v horských jeskyních a vrátili se do Dženínu několik měsíců po válce.

Jusúf a pět dalších mladíků vešlo dovnitř a lidé se kolem nich shlukli, aby je uvítali, a dotazovali se na své pohřešované blízké.

Farúk, Amín, Táhá, Omar, Mahmúd a Jusúf seděli těsně vedle sebe a podávali si mezi sebou krajíc chleba. Byli zdrcení, vyčerpaní, potlučení a zlomení. Někteří z přihlížejících vybídli ostatní, aby jim dopřáli trochu času a nechali je, ať se vzpamatují. Farúkova matka, Um Abdalláh, stála nad svým synem, držela jej za ramena a se smutným úsměvem ho líbala na hlavu. Její nejstarší syn Abdalláh byl zabit už dříve, ale ona projevy soustrasti odmítala. „Přísahám Alláhu, můj syn je mučedník a já přijímám jen blahopřání,“ prohlašovala.

Um Džamal, naše sousedka, se s očima prozrazujícíma vysílení provázející bezesné a proplakané noci ustavičně ptala: „Víš něco o Džamalovi, Jusúfe? Pověz, Mahmúde, synu? Táho? Prosím, Omare, víš něco o mém Džamalovi? Prosím, synu? Viděl jsi ho? Je v pořádku?“

Sledovala Jusúfovy odvracející se oči ze strany na stranu a snažila se z výrazu mého bratra vyčíst synův osud.

„Džamal a já jsme se rozdělili. To je všechno, co vím,“ lhal Jusúf.

Později jsem se dozvěděla, že Džamalův život skončil jako „odstrašující příklad“. Vojáci ho popravili před očima mého bratra a padesáti dalších. Džamal měl pásku přes oči, ruce svázané a klečel, když mu izraelský voják vpálil kulku do hlavy – chlapec, který denně chodil do našeho domu, který hrál fotbal na prašném hřišti, který mi říkal ammúra – rozkošná – a jezdil s námi na výlety do Jeruzaléma, k řece Jordán, do Betléma nebo Jericha. Když se z něj stal odstrašující příklad, bylo mu šestnáct.

Jusúf byl netečný, nechtěl jíst a nechtěl ani mluvit. Jeho oči, zornice roztažené téměř přes celou duhovku, jako by hleděly na cosi děsivého.

Dav prořídl. Amín, Farúk a Mahmúd zůstali s námi. Máma a Um Abdalláh seděly na kuchyňské podlaze, držely se za ruce, chválily Boha a rozplývaly se nad svými chlapci, kteří ač polomrtví, zůstali mezi živými. Připravila jsem kahwe a Huda ji svědomitě podávala, každému na zvláštním podnosu. Jusúf vstal, a když si všiml, že se na něj dívám, vzal mě do náruče. Záhyby na jeho košili mě škrábaly do tváře, přesto mě to objetí málem přesvědčilo, že všechno byl jen zlý sen.

Baba se však stále nevracel.

Později, když Mahmúd a Farúk spali, jsem slyšela, jak můj bratr mluví k Amínovi. V té době si již Jusúf osvojil uvážlivý způsob mluvy a válka upevnila a posílila jeho charakter, který ho jednoho dne zavede do hlubin lásky i dějin.

„Byl to on!“ prohlásil Jusúf. „Viděl jsem tu jizvu! Je naživu a je z něj Jahúdi jménem David!“

Můj bratr viděl židovského vojáka se stejnou jizvou, jakou byla poznamenána tvář našeho bratra Ismaela, který zmizel sedm let předtím, než jsem se narodila.

====

III.

Jizva Davidova

====

JEDENÁCT

Tajemství jako motýl

1967

Při pohledu na Davida, na jeho široká ramena nad jídelním stolem, dokázala Jolanta stěží pochopit, kolik času uplynulo od onoho dne, kdy jí ho Moše přinesl coby vyděšený malý uzlíček.

Vzpomínala na kouzelného tvorečka, nyní muže, který ji políbil na tvář a řekl: „Mám tě moc rád, mamko!“ Byl tehdy v její náruči tak maličký a ona ho držela a nechávala ho sát své prázdné prsy, když u toho nikdo nebyl.

Rozmazlovala ho a obskakovala. V zimě ho nutila navlékat se do spousty věcí, což jí toleroval do svých sedmi let, kdy si uvědomil, že může odmítnout. Ona však zbožňovala i jeho vzdor a stěží dokázala skrýt úsměv, když prosazoval svou nezávislost.

Pořád si o něj dělala starosti a on jí opakoval: „Neboj se, mamko. Budu v pořádku.“ Když ve věku osmi let poprvé přespával u kamaráda, bála se, že se mu bude stýskat, a donutila ho ke slibu, že zavolá, i kdyby bylo pozdě v noci. Během týdenního tábora v jeho deseti letech bylo těch obav už tolik, že si všechny ani nedokázala vybavit. Starala se, že před odchodem do školy nesnědl dost velkou snídani, že si ublíží při fotbale, že mu nějaká dívka zlomí srdce. Bála se, když šel poprvé na večírek, kde se měl, jak věděla, pít alkohol. A když se všechno zdálo být v pořádku, strachovala se, že před ní něco tají, aby si nedělala starosti.

Bála se, že jednoho dne zjistí, že ve skutečnosti není její syn. Ten rok, kdy bylo Davidovi osmnáct, si Jolanta dělala starosti bez ustání.

Nechtěla, aby její chlapec šel k armádě. Neměla však na vybranou, stejně jako její syn. Izrael byl malým židovským rájem ve světě, který stavěl vyhlazovací tábory. Každý Žid měl vlasteneckou a morální povinnost sloužit. A tak se stalo, že v červnu 1967, kdy Izrael vstoupil do války, byl David už celý rok v armádě.

Armáda ho vyslala na sever do Golan. Byl silný a odhodlaný sloužit své zemi. Odhodlaný bojovat.

Patřil k jednotce, která dostala za úkol vyprovokovat Syřany k odvetě, aby se Izrael mohl zmocnit Golanských výšin. Generál Moše Dajan jim nařídil, aby poslali pár traktorů zorat kus neúrodné půdy v demilitarizované zóně, neboť dopředu věděl, že se Syřané nechají vyprovokovat k palbě. Nasadili dělostřelectvo a později také vzdušné síly. Avšak posledního dne, kdy Izrael ve Středozemním moři zaútočil na USS Liberty, byl David kvůli zranění na ruce poslán domů.

Zranila ho kulka z vlastních řad, která mu ožehla pravou dlaň. Když se Jolanta o synově zranění dozvěděla, sevřelo se jí srdce a nenašla klidu, dokud se David nevrátil domů.

Pevně ho objala. „Chlapče! Ukaž, podívám se na tu ruku.“

„Je v pořádku. Vyléčili to.“

Prohlédla ho, aby se o tom ujistila, a nevěděla, jak Bohu dost poděkovat za synův bezpečný návrat. „Máš hlad?“ Jolanta s potěšením sledovala, jak David jí kreplach, který uvařila. Kugel a blincesy. Mé srdce by nepřežilo, kdyby se mu něco stalo. Kdesi v koutě její lásky čekalo schoulené tajemství. Neměla v úmyslu tajit Davidovi pravdu. Od toho dne v červnu 1948, kdy jí vstoupil do života, celé její bytí směřovalo pouze k tomu, aby se stala Davidovou matkou. Pravda o tom, jak se stal jejím synem, zůstala nevyslovena, neškodný motýlek v poli lásky.

Když nyní viděla jeho obvázanou ruku, nesnesla pomyšlení, že by mohla syna ztratit. Jolanta nemohla ovlivnit službu v armádě, ale pravdu zamlčovat mohla. Je můj syn a to je jediná pravda, kterou potřebuje znát, rozhodla se a lapila motýla do síťky.

====

DVANÁCT

Jusúf, syn

1967

Mladík, student Betlémské univerzity, vrazí do dveří třídy přímo doprostřed mé přednášky o polárních a parametrických křivkách. Za jiných okolností bych možná vyrušení uvítal. Tentokrát však ne. O takový výbuch informací uprostřed přednášky jsem nestál.

„Židi bombardují Egypt! Je válka!“ zařval a zase zmizel, odběhl kamsi chodbou.

Válka. To slovo odpálilo nálože strachu, které jsem vláčel na zádech od svých pěti let. Od roku 1948, kdy jsme si já a válka byli oficiálně představeni.

Krev mi ztuhla v žilách.

Než jsem se vzpamatoval, studenti v afektu vyběhli ven pod akustickým praporem „Alláhu akbar“.

Musím se vrátit do Dženínu.

Davy v ulicích a na náměstích Betléma začaly houstnout. Běžím, prodírám se k noclehárnám, kde si od mešity Umara ibn al-Chattába pronajímám malý pokojík.

Hadže Um Nasím odchlípne klapku na kukátku starobylých dřevěných dveří, a když mě spatří, rychle ji zase spustí. Za okamžik, jemuž předchází cvakání odemykaných západek, se dveře zvolna otevřou. Drobná postava Hadže Um Nasím vypadá v obrovských dveřích ještě menší, když mi kyne, abych vstoupil.

„Jusúfe, já waladí!“ vyhrkne rozčileně. „Slyšel jsi zprávy?“

To je poprvé, co ji slyším vyslovit mé jméno. Celé dva roky, co žiji v Betlémě, mi vždycky říkala „waladí“. Synu. Každý den, když se vrátím z práce, mi přináší zbytky jídla. „Tady máš, já waladí. Jez, jez,“ říkává laskavě.

Dobročinnost je obsažena ve všem, co Hadže Um Nasím dělá nebo říká. Ani dokonale vzpřímená nemá víc než čtyři stopy osm palců. Plave ve svém nadměrném taubu a dnes se topí ve starostech.

„Musím se vrátit do Dženínu, Hadže,“ říkám a rychle se kolem ní protáhnu.

Následuje mě a natahuje přitom krk dopředu, aby viděla na podlahu a včas zabránila tomu, aby se její rychle kmitající zahalené nohy nezamotaly do látky.

„Já waladí! Teď je to moc nebezpečné. Cesta je dlouhá a kdo ví, co se může stát příští hodinu. Říkají, že se Jordánsko a Sýrie vydaly bránit Egypt, a Irák přijde taky,“ hlásí.

„Rodina mě potřebuje,“ namítám a balím věci do malého vaku, zatímco mě Hadže Um Nasím sleduje ode dveří.

„Zavolám Abú Máhira, aby tě odvezl. V tomhle zmatku bys taxík těžko hledal,“ rozhodne a její skryté nohy provedou otočku. Má pravdu. Většina automobilů v tuto chvíli prchá do Jordánska.

Když odcházím, Hadže Um Nasím se znova objeví ve dveřích. Vypadá vážně a velitelsky. „Abú Máhir bude s autem připraven za pět minut. Kdyby se z nějakého důvodu nemohl do Betléma vrátit ještě dnes večer, postarej se, aby zůstal u tvé rodiny v Dženínu. Tady máš,“ dodá a strčí mi do kapsy u košile hrst dinárů.

Potřebuji peníze. V kapse mám necelých dvacet filů, což nestačí ani na benzín. Pýcha však přiměje mou ruku, aby peníze vrátila.

„Waladí! Nedovolím, abys mě neposlechl. Vracím ti nájem za zbývající dny v měsíci. Můžeš mi je zase doplatit, až se vrátíš. Běž, Abú Máhir čeká. Alláh vás oba ochraňuj.“

Políbím ji na temeno hlavy na hidžáb a odcházím.

====

TŘINÁCT

Mošeho krásný démon

1967

David byl doma ani ne hodinu, když za ním přišel Jarel, kamarád ze střední školy, se zprávou o jednom arabském vězni.

„Ten čubčí syn už měl být dávno mrtvý, jak jsme ho ztloukli, ale má tuhý kořínek…,“ zahájil Jarel svou podle všeho dlouhou a bezvýznamnou historku.

„Proč mi to říkáš? Já se o to nestarám,“ přerušil ho David.

„No, řekl jsem klukům, aby ho tlouct přestali…,“ začal Jarel znova.

„Je mi to jedno. Tady máš, dej si kugel. Dělala ho mamka.“

Jarel neúnavně pokračoval: „Davide, musíš se na toho Araba přijít podívat. Je jako… tvoje dvojče.“

„No ne, vážně?“ David zněl pobaveně. „To mi chceš říct, ty sráči, že vypadám jako nějaký gój?“

„Myslím, že bys měl se mnou zítra jít.“ Jarel se k němu naklonil. „Když si odmyslím tu jizvu, vypadáte úplně stejně.“

David polkl a pátral ve tváři svého přítele po nějakém náznaku žertování. „Dobře. Zítra mě vyzvedni.“

Nahý Jusúf se choulil na srázu života v cele s dalšími patnácti muži, ruce svázané za zády a na zádech kápi.

David a Jarel se ohlásili ve věznici v Ramle, nyní přeplněné muži zadrženými po válce.

„Tamhle je, ten s tou červenou barvou na ruce. Poznačil jsem si ho, abychom ho našli,“ řekl Jarel a stáhl kápi z Jusúfovy hlavy.

David se na muže díval, na jeho tvář samou modřinu, ránu a zaschlou krev. Oči mu v nateklém obličeji zmizely a třísla měl viditelně nateklá.

„Do prdele, Jareli! To jsi mě sem donutil přijít jen kvůli tomuhle?“ vypěnil David. Měl jen krátkou dovolenou a Jarel ho vytáhl na hodinovou cestu do vězení pro nic za nic.

„Seru na tebe, Davide. Včera nebyl tak oteklý. Věř mi, o svém volnu bych byl raději doma se svou holkou než tady s tebou.“ Jarel mluvil přesvědčivě. „Udělej, co chceš. Ale myslím, že by ses sem měl vrátit. Mám tu pár známých. Postarám se, aby ho poslali do nemocnice. Za pár dní by měl být v pohodě.“

Toho dne u večeře David vyprávěl, jak trávil den s Jarelem ve věznici v Ramle. Moše byl doma a jedl se svou rodinou, což dělával zřídkakdy, a Jolanta se otáčela v kuchyni jako obvykle.

„Jarel tvrdil, že já a ten Arab vypadáme jako dvojčata,“ řekl David a kousl do chleba.

Na kuchyňskou podlahu dopadl talíř. David se otočil po zvuku a spatřil strnulou Jolantu.

„Nechci, aby ses do toho vězení vracel.“

„Ani jsem to neměl v plánu. Ale nechápu, proč jsi tak rozčilená…“

Moše sklopil zrak ke svému talíři, se zařinčením do něj hodil vidličku a vstal, až židle odjela vzad. „Nech ho jít, Jolanto. Jednou jít musí.“ S těmi slovy je Moše opustil. Ztěžka sešel po schodech, vyšel ze dvora a nechal za sebou zabouchnout vrata, zahnul za rok, minul tři bloky, vstoupil do svého útočiště a zavolal na barmana: „Bene, jako obvykle. S ledem.“

Moše si přál, aby David věděl, co se před oněmi mnoha lety stalo. Dar, který v roce 1948 přinesl Jolantě, se proměnil v tajemství, jež tížilo až příliš. Tato pravda nebyla jako motýl, ale jako démon – démon s krásnou tváří Arabky, která mu předkládala jehněčí. Té, co držela své syny u sebe, jednoho na prsou a druhého u svých nohou, a která v Mošeho hlavě stále křičela: „Ibní, ibní!“

Nic z toho nechtěl. Toužil po plnosti života: vlasti, ženě, rodině. Bojoval, aby zachránil židovský lid. Nyní ho však všechny ty násilné odsuny, zabíjení a znásilňování pronásledovaly. Moše už nedokázal čelit všem těm tvářím a hlasům. Našel v životě tak málo klidu. Jeho srdce dokázalo najít útěchu jedině v pití. A tak každý den zašel za roh a kráčel kolem tří bloků k těm dveřím, jen aby umlčel démony i sám sebe.

O několik dní později odjel David s Jarelem do Ramly a brzy ráno vstoupili do věznice. Kráčeli k nemocnici a rázný zvuk jejich vojenských bot se odrážel od špinavých stěn. Za chvíli David stanul nad Jusúfovou postelí. Otoky se už zmenšily, do paže, stále poznačené červenou barvou, mu ze sáčku po kapkách vtékala infuze. Jejich těla dělila vzdálenost menší než šest palců, ale vešlo se do ní téměř dvacet let, válka, dvě náboženství, holokaust, Nakba, dvě matky, dva otcové, jizva a tajemství třepotající křídly zvolna jako motýl.

David nahmatal tepnu na Arabově zápěstí. „Má pulz.“

Nateklá víčka se pomalu otevřela a Davidova jizva rozhrnula závoj fyzické bolesti. Hleděli jeden na druhého asi dvacet vteřin. Dvacet věčností, kdy David otálel, chycen na háčky mnoha nesprávných otázek. Je možné, aby omylem zajali Žida? Žida, který je můj příbuzný? Žida, který přišel do Palestiny, aniž věděl, že jeho příbuzní jsou naživu? Hledal odpovědi ve své mysli, otvíral a zase zavíral dveře vzpomínek ve snaze najít nápovědu ohledně toho, kým nebo čím – pokud vůbec něčím – může tento vězeň být.

Z koutku oka toho Araba se vyřinula slza. Ismael! Vztáhl k vojákovi ruku a opět upadl do bezvědomí, jeho paže klesla podél lůžka.

====

ČTRNÁCT

Jusúf, muž

1967

Měním se. Můj svět se mění, počínaje dnem, kdy mi Hadže Um Nasím poprvé řekla jménem. Vracím se do Dženínu, do našeho domu se musím prodírat davem. Má sestra, ztuhlá strachy, se tiskne ke zdi. Nevidí mě a já chci jít k ní. Chci na ni promluvit, přivinout ji k sobě a sejmout z ní ten strach, ale otec mě táhne pryč. Ze své malé skrýše pod kuchyňským dřezem vytáhne zbraň a podá mi ji, abych nás bránil před zlobou snášející se na zem. Poprvé v životě držím pušku.

Musím najít Fatimu. Nechoď, říká matka. Máma, zkušená oběť války, společně s ostatními ženami shromažďuje potraviny a mapuje skrýše. Poví mi, že Fatima odešla společně s matkou a sestrami do domu svého strýce v Ramalláhu. A dodá, že tam bude v bezpečí.

Ve dnech, jež následují, jsem opět obklopen palbou a prchajícími. Ze strachu, který obemkl můj hněv, střílím. Ve chvíli pravdy, kdy mi zkouška mé odvahy hledí do očí, nedokážu vzít život druhému. Bojím se zničit život. Bojím se ztratit svůj. A tak kráčím s ostatními, ruce vysoko nad hlavou na znamení, že se vzdávám. Jeden z židovských vojáků ohromeně zkoumá mou tvář. Nevěřícný výraz v jeho očích mě mate. Nyní jsem však pochopil, že to bylo poznání.

Tento týden vidím, jak se známá slova mohou roztříštit jako sklo a poskládat se do podoby stvůr, které číhají na mysl, připraveny zatnout spáry. „Příklad“ byl jen jeden oblázek z mnoha. Předtím jsem to slovo nesčetněkrát slyšel i řekl: „například“. Toto bezvýznamné a průměrné slovo vpadlo do šťastných dní mého mládí a ukradlo vzpomínky na fotbal s mladým Džamalem, ze kterého Židé udělali „příklad“ přímo před mýma očima. Dívám se, jak z šestnáctiletého „příkladu“ ranami po kulkách prýští krev, a cítím údiv nad tím, jak se slabé věci – a dokonce i slova – z touhy po moci mění ve zlo bez špetky smilování.

====

PATNÁCT

Jusúf, zajatec

1967

Zde v této vlhké díře žiji z lásky k Fatimě a z pomyšlení na naši budoucnost. To jsou vlákna naděje, k nimž se upínám, abych dýchal. Mé tělo je otřeseno dialekty mučení. Překročil jsem práh bolesti a vstoupil do otupění. Nevidím, neboť nateklá víčka mi zavřela oči. Ležím tady, připoután sám k sobě provazem, a myslím, že mám něco – nebo všechno – polámané. Myslím, že zemřu. Vzpomínám na Fatimu, svou lásku, a cítím jasmín v jejích vlasech. A vidím její řasy plující vzduchem, když po mně na tržišti plném lidí hází očima, uličnicky, hříšně. Drží dokonalou rovnováhu a nádoba na hlavě jí nespadne, ani když si svůdně přitáhne vyšívaný cíp šátku, aby si zakryla rty, než odvrátí zrak. Pak nečekaně otočí hlavu, aby se ujistila, že se dívám. Jsem uchvácen a rty mi náhle vyprahnou. Kráčí jen pro mě. Nádoba na hlavě se pohupuje s ní a já jsem ohromen souměrností jejího postoje. Představuji si ji, jak tančí s nádobou na hlavě, a boky i tělo se vlní v intimním představení určeném výhradně pro mé oči. Znova čtu písmena slavnostně vtištěná v mé mysli:

Lásko, matka a sestry se chystají do Jeruzaléma, od středečního odpoledne do pátku. Setkáme se v úterý před modlitbou za svítání na obvyklém místě. Strašlivě mi chybíš. Je to už dva týdny!

Slyším kolem sebe zvuky. Vojáci se mi na krku snaží nahmatat tep. Polije mě voda a já se proberu. Nevadí, vrátím se k Fatimě, poutu vážícímu mé tělo a dech.

Vidím ji v broskvovém sadu pod čistým nebem Orientu, pod svým tělem, které se chystá vybuchnout touhou. Šeptá mi do rtů: „Až budeme svoji, Jusúfe. Teď ne.“ Ale dovolí mi ochutnat svou hebkost, vede mě do horkého ráje svého tajemství.

Beru do rukou její prsy a držím rytmus s tlukotem jejího srdce. Uvrhne své tělo do sítě nezkušenosti, vášně a strachu z viny a hříchu. Její tělo vydechne do mého vyznání lásky a to utiší mé vzrušení. Zvednu se nad ní a vnímám její nahotu, oběť, kterou přinesla zvyklostem jen pro lásku a z touhy odevzdat se mi. Bázlivě ochutnám její prsy a ve svém srdci cítím, jak se Země otáčí. Skládám Bohu nevyslovený slib, že si zasloužím její lásku a budu ji chránit až do konce dní. Najdu panenský grál, který bude jednou nosit mé děti, a napiji se z něj. Prudce se zvedne, vylekána přílivem slasti. Políbím ji na rty. „Věř mi,“ říkám a ona mě poslechne. Její záda se prohnou do oblouku jako lem vycházejícího slunce a zhroutí se, sténající, do mé náruče. Vojáci mě násilím odervou od vzpomínky na Fatimu. Mluví mezi sebou a pak odejdou. Brzy nato mě přeloží do nemocnice. Jdu, kam mě vedou, a ať jsem kdekoliv, obracím svou mysl k místu, kde žije Fatima.

Otok se zmírnil a světlo žárovky mi prosakuje do očí. Poprvé za celou věčnost najdu světlo, a to ozařuje jizvu z jiného života. Jizvu, kterou jsem neopatrně načrtl na tvář svého bratra Ismaela. Ale Ismael je mrtvý. Židovský voják, co má mou tvář, si přilepil bratrovu jizvu. Myslím, že se mi to zdá. Vztáhnu ruku, abych se ho dotkl. On ucouvne. Později – byť ne teď – získám jistotu, že to nebyl sen. Ismael žije. Můj bratr je Žid. Izraelský voják.

Ach, otče, kde jsi? Oddělili jsme se a já si říkám, zda tě Židé taky zajali? Jsi někde v tomto vězení? V této nemocnici?

Stále žiju. Vrátil jsem se do broskvového sadu, kde jsem objevil ráj Fatimina těla. Tábor je zničen. Uprchlíci se znova stali uprchlíky a uvítání, jehož se mi dostalo, je k nesnesení. Graffiti mučení na mém těle se bouří a nechce mít s oslavami nic společného. Vidím vojáky usazené na pozorovacích stanovištích a mé srdce plní nenávist. Zvláštní, je to poprvé, co ji cítím. A jsem si jist, že ne naposledy.

Kolem je příliš mnoho lidí a já pátrám po Fatimě. Přistoupí ke mně Um Džamal, ptá se na svého syna a já nemohu snést její úzkost, bolest pramenící z poznání pravdy skrývaného hluboko v srdci. Nechci se jí dívat do očí. Chci, aby zmizela z dohledu. Nemohu jí říct, že Džamal položil život, aby dal nový význam slovu „příklad“. Význam, na který to slovo nemá žádné právo. Nemohu jí říct, že dítě, které nosila, krmila a milovala, je pohřbeno uvnitř slova, jež svou novou podobu získalo díky Džamalovu úsměvu a jeho velkým uším.

Ozve se střelba a lidé si nás přestanou všímat. Matka je klidná, ale já vím, že pláče. Její slzy padají na špatnou stranu, do bezedné studnice v jejím nitru. Má sestřička Ámál se krčí v koutě. Něco jí vlezlo do očí a vyhlodalo je zevnitř. Přestože ze všeho nejvíc toužím po samotě, síla otcovy nepřítomnosti mě přiměje vztáhnout k Ámál ruce a ona se ve chvatné potřebě vrhne na mou hruď a tiskne se k mému potlučenému tělu, jako by se ke mně chtěla přimknout navěky.

Od začátku války otce nikdo neviděl. Nebe se opírá o má zlámaná žebra a já začínám chápat nepochopitelné. Otec, muž, o kterém jsem si myslel, že nikdy nezemře, je mrtvý. Zvrátím se vzad, kde na mě konečně čeká polštář, a slyším Rúmího slova šeptaná šelestivým otcovým dechem:

Jak opouští část světa svět?

Jak může vlhkost opustit vodu?

Co zraní tě, dává ti požehnání…

Tma je tvou svící.

Tvé hranice jsou tvou výzvou.

Dát ti vysvětlení, rozbil bych

skleněný příkrov tvého srdce,

a ten už nejde spravit.

Stačí ti má slova,

nebo z nich mám vymačkat o něco víc šťávy?

V duchu říkám otci, co jsem zjistil. Ismael je Jahúdi, sionista, který bojuje za Izrael.

====

ŠESTNÁCT

Bratři se opět setkávají

1967

Kontrolní stanoviště nedaleko vesnice Bartaa bylo obsazeno pěti izraelskými vojáky, čtyřmi na zemi, jedním ve strážné věži. Střídali se ve službě po dvou – prohodili se a opět upadli do nekonečné nudné krutosti. David právě zahálel v džípu, když ke stanovišti přišli dva Palestinci, průkazy a povolení v ruce, připravené ke kontrole. Všechno bylo v pořádku, ale voják u brány jim nařídil, aby šli stranou, a zastavil tak dlouhou řadu Palestinců čekajících, až budou moci projít. Voják byl obtloustlý Newyorčan, jehož rodina emigrovala do Izraele.

„Hej!“ Voják strčil hlavu do džípu, kde David právě pojídal meloun. „Pojď se podívat na toho zkurvysyna Araba. Vypadá jako tvoje zasrané dvojče!“ dodal se smíchem.

Strach odplavil nudu. Křídla Jolantina motýla se zatřepotala v Davidově žaludku a Mošeho démon mu dýchl na krk. Tajemství, které neznal, které nechtěl znát, ho pronásledovalo a on váhal, než vystoupil z džípu.

David svého nadřízeného následoval a potlačil přitom puzení do Newyorčana kopnout a sledovat, jak se kutálí ze svahu. Nechtěl znova vidět toho Palestince. Toho, co měl jeho tvář bez jizvy.

David přistoupil k Palestinci, vyhlédl zpod okraje své vojenské přilby a oba muži byli v tu chvíli spřaženi stejnými úhly čelisti, stejnými důlky v bradách a stejnou plností rtů.

Vytřeštěné pohledy plné otázek – Kdo sakra jsi, Arabe? – Jak se z tebe stal Žid, Ismaeli? – a ve vzduchu viselo tajemství, které David nechtěl znát.

Pln bolesti nad tím, kolik věcí se pokazilo, zeptal se Jusúf několika málo hebrejskými slovy, co znal, a pak ještě arabsky pro případ, že by mu voják rozuměl: „Jmenuješ se Ismael?“

Newyorsko-izraelský voják se rozesmál.

Davida oslepili motýli zuřivosti divoce třepotající křídly a démoni mu ječeli v uších.

David vyťal Arabovi políček. Pak ho praštil pažbou pušky. Nevěděl proč, ale nedokázal přestat. Kopal toho Araba do slabin. Kopal pořád dál, dokud ten Arab – ta tvář – nezhasl v bezvědomí. Přítel toho muže naříkal opodál: „Prosím, prosím, přestaňte. Nejsme teroristé. On nic neudělal. Máme platné propustky. Prosím,“ žadonil.

„Dobrá, dobrá,“ vzpamatoval se konečně Newyorčan a odstrčil Davida stranou. „S úmrtím na kontrolním stanovišti je spousta papírování a to já nemám chuť řešit,“ řekl.

Jusúf ležel a krvácel. „Oukej, vezmi ho, odkud jste přišli. Hned!“ nařídil tlustý voják.

David odešel, neschopen popadnout dech.

====

SEDMNÁCT

Jusúf, bojovník

1968

Bojím se, že jsem impotentní. Zdá se, že ty kopance do slabin způsobily trvalé poškození.

Močení mě bolí. Ale víc mě bolí pohled na Fatimu. Projde kolem garáže a já se schovám za kapotu. Předstírám, že jsem si jí nevšiml, ačkoliv všichni mí přátelé vědí, že ji v Dženínu kromě mě nic nedrží. Všichni vidí, jak se schovávám, a oni sami se zas schovávají před soužením zračícím se na její tváři.

Má mladší sestra Ámál mě také hledá. Vidím ji společně s Hudou, jak na mě zírá přes ulici. Čeká, že zaplním prázdnotu po babovi.

Hledají mě vojáci.

Máma chřadne.

Jsem poškozený. Rozbitý. Lidem, které miluji, nejsem k ničemu. Pokud tady zůstanu, zemřu. Ale cosi ve mně stále plápolá. To něco se odmítá poddat a chce bojovat.

====

OSMNÁCT

Za první řadou stromů

1967–1968

Stejně jako Hasan po záboru území v roce 1948, i jeho syn Jusúf zůstal v roce 1967, po útoku Izraele a následné okupaci Západního břehu, odsouzen k provizornímu osudu. Sevření izraelské okupace se mu ovinulo kolem hrdla a nechtělo povolit. Vojáci ovládali jejich životy dle libosti. Kdo může projít a kdo ne, záleželo na nich, ne na nějakých psaných pravidlech. Kdo byl zbit a kdo ne, byla otázka rozmaru. Kdo se musel svléci a kdo ne, o tom se rozhodovalo na místě.

Jusúf dospěl do podoby svého otce a jeho tichá povaha šepotala Hasanův odkaz. Našel útočiště v osamělosti a vyzařovala z něj aura přemýšlivosti a rozvahy. Protože okupace pohyb Palestinců omezila, Jusúf už nemohl jezdit do práce. Vzdal se svého postu na Betlémské univerzitě a přijal místo učitele na škole zřízené UNRWA, kde jeho otec dříve pracoval jako správce.

Ze stejného důvodu nemohl Jusúf po libosti utíkat do kopců. Místo toho nasměroval veškerou zbývající energii do práce v autodílně, kterou zdědil po otci. Doma, kde čekala Ámál a matka, zanedlouho už jen přespával. Občas býval k zastižení v kavárně Bajt Džavád, kde kouřil húku a hrál s přáteli vrhcáby či karty. Avšak každý pátek po džuma, zváben voláním samoty a svůdností přírodních krás, podstoupil riziko ponížení a nekonečné čekání na kontrolních stanovištích, aby se vydal do kopců, jak to společně s Hasanem dělávali, kam Jusúfova paměť sahala. Tam, ve stínu stromů, Jusúf četl. Každá z těchto výprav byla smělým počinem podníceným touhou uctít otcovu památku. Stejně jako Ámál dál četla za úsvitu, jako čítávala s otcem, tak se i Jusúf neúnavně vracel na pastviny s knihou. Byly to projevy bezmoci, snahy udržet kontinuitu a zachránit, co zbylo z jejich zdroje síly – Hasana, baby.

Během šesti měsíců zakusil Jusúf mučení a bití, které zanechalo stopy téměř na každé části jeho těla. Byl přinucen svléknout se před ženami i před svými žáky, musel si kleknout a políbit boty vojáka, který vyhrožoval, že zbije malého chlapce, pokud si Jusúf neklekne. Takovému zacházení byla vystavena většina mužů. Většina se nechala zlomit. A většina se z toho ponížení vracela domů rozzuřená a vybíjela si zlost na manželkách, sestrách nebo dětech.

Jusúf obracel všechno dovnitř, tak jako Dalia. Bolest uzamkl v sobě a nechal ji, aby se propletla s bezmocností. Jejich malý příbytek v Dženínu obestřelo mlčení a oba, Ámál i Jusúf, budou na ty časy vzpomínat se silnou pachutí prázdnoty.

Houževnatost našla v srdcích Palestinců úrodnou půdu a zrnka odporu se jim zadřela do kůže. Odolnost se postupně stala charakteristickým rysem uprchlické společnosti. Nebylo to však zadarmo – zaplatila za to ztrátou citlivosti. Naučila se oslavovat mučednictví. Jen mučednictví nabízelo svobodu. Jen ve smrti byli konečně nezranitelní vůči Izraeli. Mučednictví se stalo posledním výrazem vzdoru proti izraelské okupaci. „Nedej jim znát, že tě zranili,“ bylo jejich krédo.

Ale srdce musí truchlit. Občas se bolest vynořila v podobě radosti. Občas s ní splynula v jedno. Pro generace narozené v táborech žal často spočíval v lůžku nekrofilie. Smrt začala připomínat život a život smrt. Ámál měla ve svém mládí období, kdy toužila po mučednictví. Dát ti vysvětlení, rozbil bych skleněný příkrov tvého srdce, a ten už nejde spravit.

Jusúf se zřídkakdy zapojoval do hněvivého skandování pohřebních průvodů. Neoslavoval mučednictví a nedával najevo smutek. Hluboká touha po životě žhnula v jeho nitru pod slupkou netečnosti.

Ámál ho takového zbožňovala a toužila být součástí každého bratrova dne. Občas společně s Hudou sedávala na druhé straně ulice naproti garáži, dívala se, jak pracuje, a doufala, že ji zavolá, aby se podívala pod kapoty. Aby se podělil o svůj život. Aby ji ujistil, že má rodinu. Aby ji objal, jako to udělal onoho čtyřicátého dne války.

Jusúf si jí několikrát všiml, ale nikdy na ni nezavolal.

Téměř už nemluvili, Jusúf a Ámál. Po onom incidentu nedaleko Bartaa, kdy ho David srazil na zem a ztloukl, zavřel Jusúf dveře svého srdce. Dopisy od Fatimy přicházely a zůstávaly nezodpovězeny.

Zatímco se Jusúf uzavřel do palčivé odhodlanosti, jejich matka bloumala přelidněným světem své mysli, zabrána do rozprav se stíny. Um Abdalláh byla Daliinou stálou společnicí – ty dvě celý den pletly na balkonu stínícím vstup do domu, který se prohýbal pod jejich vahou. Ámál a Huda nad nimi často žasly a říkaly si, zda jsou tak odvážné, nebo si jen nevšimly chatrnosti konstrukce. Balkon byl totiž ve své podstatě jen ozdobný a dvě osoby se na něj stěží vešly. Kromě těchto chvil si Ámál Um Abdalláh nevšímala. Později však, během vzpomínání na ony časy, začala mít tuto ženu ráda pro neochvějnou oddanost, již prokazovala její matce. I když byla Dalia zmatená, Um Abdalláh naslouchala jejím blábolivým monologům a měkce ji vtlačila zpátky do křesla, když vstala a hrozilo, že se někam zatoulá.

Huda krátce po válce začala opět bydlet se svou matkou a bratrem. Ona a Ámál však stále trávily své dny společně – to jediné jim dávalo pocit kontinuity.

Stejně jako dřív dívky pečovaly jedna o druhou, ale zvyklosti nyní Ámál nařizovaly zajistit řádný chod domácnosti. Před válkou byl Ámálin život podbarven babovou láskou za úsvitu, matčinou flegmatickou výchovou a Jusúfovým tajným románkem s Fatimou. Teď tyto barevné odstíny nahradila vojenská khaki a bledé pableskování vyčerpanosti. Sousedé se na ni s lítostí dívali a šeptali si.

„Co si jen to děvče počne?“

„Má už skoro věk na vdávání. To je dobře.“

„Ano. Dá Bůh, že si brzy najde dobrého muže, který se o ni postará.“

Přestože se její tělo začalo vytahovat a zaoblovat do nové podoby, byla Ámál stále ještě dítě, teprve dvanáctileté, a byla jím i onoho chladného lednového pátku, kdy citrony dozrály, přišel čas zastřihnout révu a Jusúf se z pátečních modliteb vrátil nečekaně domů.

Ámál byla překvapená a potěšená. Připravila oběd, hlavní jídlo dne, a podlahu, kde měli jíst, pokryla starými novinami. Představa času stráveného ve společnosti věčně nepřítomného bratra ji naplnila radostí a vzbudila v ní touhu předvést své kulinářské dovednosti. Také Dalia se na chvíli vynořila z propasti nereálna a Ámál napadlo, že to bude jako za starých časů. Něco jako rodina, jíž kdysi byli.

„Ámál, mohla bys to donést Fatimě?“ zeptal se Jusúf a v ruce držel zalepenou obálku.

Zplihle se zeptala: „Nezůstaneš s námi na oběd?“

Jusúf vycítil Ámálinu skleslost, předstíral, že následuje „omamnou vůni“ připravené krmě, a skončil po boku své sestry.

„Kdy jsi tak vyrostla, Ámál?“ zamumlal s pusou plnou jídla.

„Je mi skoro třináct.“

Jusúf, překvapen takovým skokem v čase, se odmlčel, prohlédl si ji a spatřil ztělesněný důkaz nezvratného plynutí let. Hleděl na svou mladší sestru a cítil přitom šlehnutí viny za to, že jí od války věnoval tak málo pozornosti. „Jsi krásná,“ řekl.

Tato nádherná slova, tak úchvatná pro její uši, se odrazila ozvěnou od Ámálina zmateného, nejistého pocitu ze sebe sama. Rozzářila se.

Společně jedli maklúbu – kopec rýže dozlatova obarvený šťávou z jehněčího, lilku a zázvoru –, podávali si mezi sebou jogurtovou omáčku s okurkou, opražené piniové oříšky a osmaženou cibuli. Ámál byla šťastná.

Společné jídlo krášlil smích matky, která v mraveništi svého neviditelného světa potkala cosi veselého, zatímco Jusúf a Ámál se oddali spiklenectví bezdůvodných úsměvů a poklidného přebývání, aby později tuto chvíli uložili do skříňky hezkých vzpomínek coby Vzpomínku na poslední jídlo s mámou.

Po obědě se Ámál s Jusúfovou obálkou rozběhla za Hudou a společně pokračovaly v důvěrně známém úkolu – doručování milostných dopisů mezi Jusúfem a Fatimou. „Jako za starých dobrých časů,“ prohodila Huda.

„Jo. Co kdybychom se na zpáteční cestě podívaly, jestli pořád stojí Wardin domek?“

Přesně jako za starých dobrých časů.

Fatima zahlédla Ámál a Hudu oknem. Už na dopis od svého milého netrpělivě čekala. Dům se rozzářil dolíčky v jejích tvářích, když od nich s rozechvělým vzrušením psaní přebírala.

„Dejte si nějaké sušenky, holky. A na kamnech je horký čaj,“ pobídla je a cestou do zadního pokoje roztrhla obálku.

Obsloužily se a čekaly. Opřeno o stěnu tam stálo velké zrcadlo v kýčovitém zlatém rámu posázeném falešnými drahokamy, které nyní odráželo plnost Ámáliny postavy. Ještě nikdy se neviděla celá, od hlavy k patě. V Dženínu měli jen jedno zrcadlo, malé a nedokonalé, zavěšené v koupelně nad umyvadlem. Ve Fatimině domě si poprvé všimla rašících ňader, poupat, která už týdny bolela. Způsob, jakým se na nich vzdouvala látka košile, vyzval její ruku, aby tuto známku ženství prozkoumala.

„Co to děláš?“ Huda, chroupající sladkosti z Fatiminy kuchyně, zírala na Ámálino ňadro schované v její provinilé dlani.

„Bolí mě prsa,“ odpověděla Ámál rádoby nenuceně.

„Teta Nadia říká, že se to stává, když začnou růst,“ prohodila Huda lhostejně. „Doufám, že mi začnou růst už brzy.“ Zkoumavě se na sebe zahleděla s výrazem vzrušené naděje.

„Proč?“

„Tvoje se ti nelíbí?“

„Bolí mě.“

„Vím, že se ti líbí,“ řekla Huda vyčítavě.

„A?“

„Můžu si na ně sáhnout?“

„Ne!!!“

Ticho, které následovalo, přerušily Fatiminy vzlyky z vedlejšího pokoje.

„Fatima pláče,“ poznamenala Huda.

„Já slyším, že pláče.“

„Fatimo, jsi v pořádku?“ zeptala se Ámál, zatlačila do dveří a otevřela je.

Fatima, schoulená ve své příliš velké bleděmodré dišdáše, pozvedla tvář zabořenou v dlaních. Vypadala hrozně. Utřela si nos a pokusila se vzchopit, ale vlasy se jí lepily na mokré tváře a oči měla červené a opuchlé.

V ruce držela zmačkaný dopis.

„Ámál, holčičko, co kdybyste už šly s Hudou domů,“ hlesla tiše a bolestně.

Ámál a Huda kráčely po známé pěšině vinoucí se mezi kopci severní Palestiny. Starý Wardin dům našly nedotčený, ale Warda v něm nebyla.

Obě cítily bolest nad ztrátou své jednoruké panenky, svého dítěte, ale ani jedna to nevyslovila. Truchlily ve skrytu svých mladých srdcí, neboť jim připadalo dětinské plakat pro panenku, když pohřbily Ajšu, skutečné dítě, které ronilo skutečné slzy a skutečně krvácelo. Ztráta Wardy bolela víc, toto tajemství však cestou od Wardina domu jedna před druhou ukrývaly.

Chlad zimy připravil stromy o listí a stříbřité dřevo olivovníků stálo nahé jako obrovité prastaré ruce, sukovití a zkroucení strážci času vystupující ze země, trpělivě smířeni s čekáním na období dozrávání. Po úbočích byly rozesety domy, některé stovky let staré, zdi porostlé popínavými rostlinami, a kráčeli kolem nich pastevci se stády.

O mnoho let později si Ámál vybaví tu životodárnou krásu, kterou považovala za samozřejmou, neboť si nedokázala představit, že by něco tak úchvatného a prastarého mohlo být zničeno, že by to někdo mohl chtít zničit.

V té době byla většina Západního břehu stále zahalena do zeleně, přírodní nádhery, která se sklání ve větru, opadává v chladu a rozkvétá na slunci. Ale to se změnilo. Dům za domem, hospodářství za hospodářstvím, vesnice za vesnicí. Rozbourány, zkonfiskovány, srovnány se zemí – neúnavný zábor palestinské země. „Imperialismus po pídích,“ nazýval to Hadž Sálim. Dnes se stezka, po které dívky nosily Jusúfovu a Fatiminu lásku, ztrácí v pustině poseté rozvalinami starých domů, spálenými pneumatikami a prázdnými bednami od nábojů, v níž tu a tam bojují o život semenáčky olivovníku.

„To bych ráda věděla, co v tom dopise bylo, že plakala,“ přemítala Huda. Šly svižným krokem přinejmenším do chvíle, než dorazily ke kontrolnímu stanovišti.

Tam se jich štíhlý voják zeptal: „Kam jdete?“

„Dženín,“ odpověděla Huda pokorně.

„Dženín,“ řekla Ámál s pocitem sebepohrdání nad vlastní ponížeností.

Na znamení vytáhly dokumenty a průkazy, které podle nařízení měly od června 1967 nosit. Průkaz byla karta s barevným kódem, který zařazoval Palestince podle oblasti a místa, kde žili. Nosil se společně s různými povoleními pro cestu na východ, západ, sever či jih. Zvláštní povolení bylo třeba pro lékařské ošetření, pro obchodní cesty i docházku na vysokou školu, jednotlivec tak s sebou často nosil kupu růžových, žlutých a zelených kousků papíru, zmuchlaných, prosáklých potem a potrhaných neúnavnými doteky prstů a stále se opakujícím procesem rozložení, prozkoumání a složení.

Na opačné straně kontrolního stanoviště další voják vyslýchal Usámu Džamala, čtrnáctiletého kluka, který bydlel v Dženínu – ne v uprchlickém táboře, ale přímo ve městě, v jehož blízkosti se tábor nacházel. Jeho otec vlastnil pekárnu, která kolemjdoucí vábila vůní čerstvých chlebů manákíš a fatájir.

Usáma byl sražen na zem a nějaký voják do něj kopal. Jiný voják mu pomohl na nohy a pak se rozhněvanou hebrejštinou obrátil na svého druha. Zatímco se vojáci hádali, Usáma se odbelhal pryč se zlomeným žebrem a pochroumaným egem a v duchu se modlil, aby si ho ty dvě holky z Dženínu nevšimly.

Jakmile se ocitly z dohledu vojáků, Ámál s Hudou nabídly chlapci pomoc. Usáma odmítal, dokud bolest nezvítězila nad pýchou, a když mu slíbily pomlčet o tom, že přijal pomoc od dívek, předal jim zavazadla a opřel se o jejich ramena.

„Ty jsi sestra Jusúfa Abúlhedži, že?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Ámál, rozrušená tím, že na ni promluvil. „Teče ti krev z nosu.“

Huda vytáhla papírový kapesník z balíčku, který u sebe pořád nosila, neboť, jak často říkávala, „nikdy nevíš, kdy budeš kapesník potřebovat“.

Ámál se dosud neocitla tak blízko muže s výjimkou Jusúfa, ammo Darwíše či svého baby. Zalila ji vlna cudnosti a bázlivého vzrušení a náhlá ostýchavost jí sevřela hrdlo. Přijala váhu jeho paže na svém rameni, natáhla hlavu dopředu a sklopila zrak, zatímco v břiše cítila zvláštní chvění. Kráčeli mlčky v rytmu přerývaného Usámova dechu a Ámálin pohled se upínal na záhyb na jeho kalhotách, který se objevoval a mizel s každým napnutím stehna pod látkou, zatímco země ubíhala pod jejich nohama.

„Berete chleba z obchodu mého otce?“ zeptal se Usáma slovy podivně zkracovanými a prodlužovanými bolestí. Ámál zvedla hlavu. Nemluvil však na ni a ona jasně viděla, že Huda si jeho zájmu nevšimla, tak jako on si nevšímal zájmu Ámálina.

„Nemluv, bude to jen horší,“ napomenula ho Huda s netypickou rozhodností, v níž zněla spíše tvrdohlavost než sebedůvěra. Ámálinu plachost v tu chvíli odplavila závist.

Doma našla Ámál Jusúfa, jak drží matku za ruku a hovoří do nehybného vzduchu visícího kolem jejích prázdných očí.

„Nepotřebujeme chleba? Skočila bych pro něj,“ vyrušila je, aniž si všímala vážné atmosféry v místnosti. Chtěla jen získat záminku, aby mohla být v Usámově blízkosti.

„Ámál, musím s tebou mluvit,“ řekl Jusúf. „Ale ne teď. Můžeš chvíli zůstat s mámou? Hned se vrátím.“ A vyšel ven. Ámál, zvědavá, co jí chce Jusúf říct a proč Fatima plakala, hodila po matce nevlídným pohledem a v rozmrzelé náladě se posadila vedle ní.

Dalia se obrátila ke své dceři. Měkce se vynořila nad přelévající se baldachýn nevědomí, dotkla se svými rty jejích vlasů a – konečně mateřská – prohlásila: „Jusúf odchází,“ a opět hladce vklouzla do svých hlubin. Vrať se, mami! volalo Ámálino srdce, ale matka se znova stáhla do své mysli.

Ámál věděla, že máma říká pravdu. Jusúf se chystá odejít. Bála se, že po něm jdou Izraelci. Tolik mužů bylo odvedeno v poutech a se zavázanýma očima a už je nikdo nikdy neviděl, skončili v dírách, ze kterých vyšli ven zlomení a podrobení. Cítila, že se blíží cosi děsivého. Cosi neuchopitelného a nepředstavitelného, jako páchnoucí dech skrývajícího se zvířete. Otřásla se a její nohy vyrazily na bezcílný běh. Běžela a nevěděla, kam běží ani proč vlastně utíká.

Huda. Kde jen je?

„Hudooo,“ volala Ámál pod oknem své kamarádky.

Huda se v okně objevila jen na tak dlouho, aby stihla říct: „Teď ne. Přijdu později. Teď nemůžu mluvit. Ahoj.“

Bože, co se to děje! Ámál běžela, neschopna ovládat své nohy, a citlivé bulky na její hrudi ji trápily při každém kroku. V očích ji pálily slzy, chladný vzduch bodal v plicích, až konečně padla na kolena v broskvovém sadu, který kdysi hýřil aktivitou během jarní sklizně, a v zimě býval místem tajných schůzek mladých milenců skrývajících se před bdělými zraky svých rodin. Nyní do něj měli Arabové vstup zakázán, stalo se z něj další území, kam se neodvažovala vejít.

A přesto byla tady, hned za první řadou stromů…

====

DEVATENÁCT

Jusúf odchází

1968

A přesto jsem byla tady, hned za první řadou stromů,   v broskvovém sadu. Začínalo se stmívat, byla zima a cítila jsem se příliš osamělá, abych se bála. Schoulila jsem se do klubíčka, odevzdala se vyčerpání a představě, že ležím v Usámově náručí. Tak jsem spala, rozplynula jsem se v temnotě nebe plného hvězd a probudila se za úsvitu, nad tenkou vrstvičkou mlhy vznášející se těsně nad zemí.

Už si nevybavuji, jak mě tehdy ovlivnil onen obraz, který se nabídl mým očím, ale při vzpomínce na krajinu onoho rána se mi dnes tají dech. Byla to malebná scéna, v níž se odehrávaly životy mých rodičů – míle pastvin pokrývajících údolí uhnízděné mezi vlnami olivových hájů. Stromy jako vlídné babičky, stovky let staré, vrásčité, shrbené pod těžkými rameny větví, které rozpřahovaly na všechny strany, jako by se modlily. Tato nádherná země zářila zelení vedle modravých vod Středozemního moře ještě dříve, než se narodil Mojžíš. Ti, kteří se jí zmocnili, však prohlašovali, že to byla „poušť“, jež díky nim „rozkvetla“. Velkolepé slunce zalilo pahorky svým světlem jako žlutou barvou a ozářilo staré arabské domy snášející strázně opuštěnosti. Další živá duše nebyla v dohledu a já si v tu chvíli uvědomila, že rozumím hrozivému půvabu samoty.

Mimoděk jsem si sáhla rukou na prsa. Svedena zvědavostí laskala jsem je s myšlenkami, které vzbudily stín viny. Ozval se stud a připomněl mi Svaté písmo. Já jsem však nevěnovala pozornost ničemu jinému, jen neodolatelné touze vsunout dlaň do kalhotek a tam, pod stromem v zakázaném broskvovém sadu, jsem objevila nevyslovené slasti ženství.

Má ruka se vynořila provinilá a krvavá, svědčící o příchodu tajemné a dlouho očekávané menstruace. Nasála jsem tu vůni nozdrami, dokonce jsem ochutnala vlastní krev a uvěřila, že jsem se přes noc stala ženou, že se můj svět magickým způsobem proměnil. Vstala jsem a vyrazila k Dženínu přesvědčena, že Jusúf ve skutečnosti neodchází, že to všechno bylo jen nedorozumění.

Do mých myšlenek vtrhl hlas, který špatnou arabštinou vykřikl: „Stát!“

Voják!

Obrátila jsem prosebný pohled k slunci, ale jeho lhostejný a zářivý úsměv mě jen oslepil a před očima mi zatančily černé skvrny – byla jsem přistižena na zakázaném místě. Nejdřív jeden, pak dva další vojáci mě obestoupili jako hyeny a já jsem se třásla strachy. Kladli mi nekonečné otázky a předávali si mezi sebou svazek mých dokumentů. Jeden voják opatrně dokumenty složil a zdvořile, soucitně mi je vrátil. „Jdi domů,“ řekl.

Stále nedůvěřivá, zvětšovala jsem vzdálenost mezi nimi a sebou váhavými, podezřívavými kroky, dokud základní instinkt neporučil mým vrávorajícím nohám sprintem vyrazit k domovu. Když jsem běžela, prudký závan jako by mi sežehl ucho a jen kousek od mé hlavy prolétlo cosi strašlivého. Pak jsem ucítila prudkou bolest v podbřišku. Vyděšeně a hlasitě oddychujíc, se slabými koleny, zůstala jsem stát na kraji Dženínu nedaleko místa, kde nás Usáma den předtím požádal, abychom se na chvíli zastavili, když jsme mu s Hudou pomáhaly. Podívala jsem se na svou pravou nohu a zároveň na ni sáhla, podivně teplou a vlhkou. Pochopila jsem, že je to má vlastní krev, a chvíli se konejšila představou silné menstruace. Má ruka se přesunula ke svíravé bolesti v boku, prsty se zabořily do ohavné kaše, kolena mi podklesla, oči se vytřeštily, obrátily v sloup a poslední jiskra vědomí se vydrala z hlubin země, prošla plícemi a vyrazila ven s mým dechem coby divoký výkřik.

Postřelili mě.

Otevřela jsem oči do světla. Nějaký ženský hlas palestinskou arabštinou pronesl: „Probouzí se.“ Světlo se proměnilo ve svatozář kolem Hudiny tváře. Vedle ní stála Fatima a vedle ní Lamya. Slyšela jsem Fatimu říkat, že Hadž Sálim, ammo Jack O’Malley a ammo Darwíš s rodinou a dalšími lidmi z tábora jsou před nemocnicí, kouří a čekají na zprávy.

Mé ucho zachytilo povědomé mumlání, ono slyšitelné kroužení pochroumané mysli. Obrátila jsem za tím zvukem hlavu a spatřila mámu a Um Abdalláh, které vypadaly jako dekorace. Matka měla nádherně vyšívaný taub, jemný, ale pevný. A já jsem v tu chvíli nemyslela na kulku či bolest, ani na Jusúfa, Usámu nebo babu, ale na Daliu. Konečně jsem přes vyhublou skořápku své matky dohlédla na tu odvážnou a veselou beduínskou dívku oděnou do barev, jejíž vášně byly sežehnuty žhavým železem a rozum uhašen popelem příliš mnoha smrtí a příliš mnoha válek. Právě o tom jsem rozjímala, když jsem se probrala po operaci, při které mi z břicha vytáhli kusy kovu. Kulka přilétla z jižní strážní věže, ne od vojáků na zemi, kteří kontrolovali mé dokumenty. K takovému závěru dospěl lékař. Kulka mě zasáhla do pravého boku, těsně nad ledvinou, a než vylétla, roztříštila se a vyrvala mi kusy masa z břicha.

„Pálí to,“ zaúpěla jsem.

„Tady máš. Doktor nařídil, aby sis to vzala na bolest.“ Fatima mi podala dvě oranžové pilulky.

„Bůh žehnej tvým rukám. Kde je Jusúf?“ Ze zkormoucených výrazů jsem pochopila, že nepřijde.

„Hledal tě…,“ začala Huda a Fatima dodala přesvědčivě: „Neodešel by, kdyby věděl, že tě střelili.“

Neodešel kam?

„Tady máš.“ Huda vytáhla dopis, který mi Jusúf nechal.

Bismilláh ar-rahmán ar-rahím

Má drahá sestro Ámál,

musím odejít. Prosím, pochop to. Tento dopis ti píšu už celé týdny a stále nemohu najít správná slova. Pokaždé když vezmu do ruky pero, vzpomenu si na slib, který jsem babovi dal.

Jednou v pátek, když jsme po džuma modlitbách seděli v západním olivovém háji, jsem musel babovi slíbit, že se o tebe postarám, kdyby se s ním něco stalo. Chtěl, abys získala vzdělání a vdala se za dobrého muže. Byl jsem příliš naivní, nevěřil jsem, že by Židé pokračovali v invazi, ale baba blížící se válku vycítil.

Myslel jsem, že tady baba bude navždy. Teď nevím, jak svůj slib dodržet. Pokud zůstanu tady, Izraelci mě zabijí. Mají veškerou moc a chtějí celou zemi. Zatím jim nic nestojí v cestě.

Vzali všechno, Ámál. A berou stále víc. Už tady nemohu dál jen tak sedět a bezmocně se na to dívat. Prosím, sestřičko, odpusť mi, že odcházím. Jdu bojovat. Pro mě je to jediná možnost. Předurčili nás k životům, které jsou jen odloženým rozsudkem smrti. Ale já podle jejich nařízení žít nebudu.

Pokud zemřu jako mučedník, přijmi to. Buď hrdá, modli se za mou duši a oslavuj můj odchod do Alláhova království, kde mě uvítají všichni ti, kdo zemřeli v boji za spravedlnost, svobodu či zemi.

Tady jsem jako pták v kleci. Vím, že ty také. Trhá mi srdce, když vím, že ti nemohu dopřát život, jaký pro nás chtěl baba. Trhá mi srdce pomyšlení, že naši budoucnost kdosi stornoval a my jsme byli navěky odsouzeni k uprchlickému životu v chatrčích a ponížení.

Začíná se formovat hnutí odporu – nakonec si vezmeme, co nám právem patří. Narodila ses jako uprchlík, ale já ti slibuji, že položím život, pokud budu muset, jen abys jako uprchlík nezemřela.

Matku musím zanechat v tvé péči. Pro mladou dívku je to strašné břemeno. Svůj podíl na dílně jsem přenechal Amínovi výměnou za slib, že se o tebe a matku postará. Také jsem ti nechal všechny své úspory. Dal jsem je ammo Darwíšovi s pokynem, aby je použil moudře, nejlépe na tvé vzdělání, pokud se naskytne příležitost. Prosím, zůstaň ve spojení s Fatimou. Má tě ráda.

S láskou navždy tvůj

Jusúf

Jusúf střádal od svých šestnácti, kdy potkal Fatimu, aby mohl zaplatit hezkou svatbu a koupit nový dům. Snažila jsem se ho pochopit, jak žádal. Přesto jsem se nedokázala přenést přes pocit opuštění a zrady. Když Jusúf odešel, zůstala jsem doopravdy sama. Bylo 20. ledna roku 1968.

====

DVACET

Hrdinové

1967–1968

Hned za zelení jordánského města Karame se země zvedá vzhůru v podobě kamenitých, chudých pahorků. Tady byl palestinský uprchlický tábor, další město ze studených stanů oddělených blátivými pěšinami, které se stalo základnou Fatah, hnutí palestinských bojovníků pod velením mladého inženýra Jásira Arafata, k němuž se Jusúf přidal.

V březnu 1968 přešla za ranní mlhy početná invazní armáda Izraele přes Allenbyho most do Karame s úmyslem zničit během několika hodin gerilovou základnu Organizace pro osvobození Palestiny (OOP).

Izrael se přepočítal. Fidájíni se s šílenou odvahou vrhli do boje. Někteří z nich, opásaní výbušninami, skočili pod izraelské tanky a odpálili se.

Můj bratr Jusúf tam byl, se smělostí podnícenou hněvem se neváhal pustit do osobních střetů, které se šířily celým Karame. Nepřátelská kulka mu vykousla kus masa z levého stehna, když se snažil zachránit zraněného druha. Tato historka, doložená Jusúfovým následným kulháním, se v Dženínu stala legendou ještě v době, kdy jsem se zotavovala ze střelného zranění.

V poledne toho dne bylo Karame zničeno, ale skupiny lehce ozbrojených bojovníků neustoupily, až se nakonec Izraelci stáhli a při chvatném ústupu zanechali na místě automobily i tanky. Mýtus o neporazitelnosti Izraele tak padl díky mému bratrovi a jeho druhům.

Během několika hodin se zpráva o bitvě v Karame rozšířila arabským světem jako stepní požár. Ozvěna slávy zněla Evropou i Sovětským svazem a mládež v zahraničí začala nosit palestinské kostkované kefíje coby symbol revoluce a moci slabých.

Slyšela jsem rádio z kavárny Bajt Džavád, které řvalo na celou ulici.

„Pojď, pomůžu ti. Půjdeme se podívat,“ navrhla Huda a objala mě kolem ramen, aby mi pomohla vstát.

Venku jsem se zastavila, abych si zastínila oči před útokem denního světla. Shromážděné davy skandovaly a zpívaly společně s rádiem. Jusúfův přítel Amín stál v kavárně na stole a zvedl rádio nad hlavu. Dav ztichl a my jsme uslyšeli hlas Jásira Arafata. „To, co jsme udělali,“ oznámil, „jsme udělali proto, aby si svět uvědomil, že Palestinec není uprchlík číslo to a to, ale příslušník národa, který drží v rukou otěže svého vlastního osudu a je schopen rozhodnout o své budoucnosti.“ Na pažích a zádech mi naskočila husí kůže.

„Alláhu akbar,“ zařval dav. Dženín zpíval píseň hrdosti a sebevědomí a lidé tančili na ulicích. Když mě Hadž Sálim spatřil, prodral se ke mně davem. Naklonil se, aby mě políbil na tvář, a řekl: „Tvůj bratr bojoval u Karame. Nic jiného bych ani nečekal. A jak jsem slyšel, je v pořádku.“ Bezzubý úsměv zazářil naplno, pak odešel a tleskal společně s ostatními, prsty napjaté a roztažené před starou snědou tváří. Viděla jsem ho, jak v dálce objímá kolem ramen ammo Jacka O’Malleyho. Skandování kolem nich neustávalo:

„Karame, Karame!“

„Jusúf Abúlhedža! Fidájín z Dženínu.“

„Alláhu akbar!“

I poté, co dorazili vojáci, aby dav rozehnali, koncert rodící se revoluce pokračoval. Z oken ryčela muzika a do noci zněl ženský zaghárít. Vůně pečených sladkostí prostoupila tmu a ochutila ji, to když všechny ty dobroty doputovaly, předávány z okna do okna a mezi sousedními dveřmi až do našeho domu coby výraz úcty k hrdinství mého bratra.  Karame.

Huda, já a ostatní mladé dívky jsme měly vlastní oslavu. Byla jsem příliš slabá, abych se zúčastnila, takže jsem se jen dívala, jak mé kamarádky tančí dlouho do noci.

„Aspoň nemusíme zítra do školy, když je zákaz vycházení,“ radovala se Lamya a ostatní její nadšení sdílely.

S nadějí zažehnutou nadšením a značným množstvím naivity jsme rozebíraly praktické detaily návratu do našich vesnic, který jsme ve své dětinskosti považovaly za hotovou věc coby nevyhnutelný důsledek vítězství v Karame. Naše nevinné fantazie toho večera odhalily, jak skromné jsou naše sny. „Skutečná postel.“ „Žádní vojáci.“ „Hřiště.“ „Zahrada.“ „Kolo.“ Seznam prostých tužeb pokračoval. Dokonce jsme je sepsaly, označily tři nejdůležitější a pak si seznamy porovnávaly.

Huda si více než cokoliv jiného na světě přála sedět na břehu moře. „Jen sedět,“ řekla. „Protože plavat neumím.“

Nikdy jsem na to nezapomněla. Prostota jejího nejniternějšího přání mě dnes dokáže rozplakat.

Televize vysílala závěry fidájínů pochodujících Amánem a dospělí se shlukli kolem několika přijímačů, co v Dženínu byly. Obrazovka v kavárně Bajt Džavád byla nejsnáze přístupná a já jsem viděla Hadž Sálima a ammo Jacka O’Malleyho u jejich obvyklého stolu, jak se snaží odehnat ostatní, aby nezacláněli. Příběhy se vynořovaly, vířily. Všude v Jordánsku se konala shromáždění, kdy se sešly statisíce lidí, aby vyjádřily solidaritu a radost. Ženy a děti házely na revolucionáře květiny. Dospělí muži plakali a prodírali se davem, aby mohli své palestinské bratry políbit. Vzedmutá vlna se valila nocí. Ve všech arabských zemích stáli muži fronty, aby se přidali k OOP. Mnozí z Dženínu se hned druhý den sbalili, jen aby se nechali zatknout Izraelci, kteří měli své placené informátory všude.

O měsíc později stále platil ten hrozný zákaz vycházení. Než se objevil vojenský džíp, který nám udělil svolení opustit domy, zaplnily se ulice odpadky a náš absurdní seznam holčičích snů zhořkl. Dokoce i Lamya se už těšila do školy.

====

DVACET JEDNA

Smutné konce

1969

Aniž narušily kontinuitu svého zarputilého pletení na křehkém balkoně, pozvedly matka a Um Abdalláh tu a tam hlavu, aby se podívaly na svět kolem sebe. V té době se už máma ponořila tak hluboko do propasti své mysli, že opustila i své vlastní tělo, zanechávajíc je epidemii nešťastného osudu, a začalo být nezbytné, aby nosila pleny. Um Abdalláh se ve své výjimečné věrnosti péče o matčinu hygienu ujala.

Matčiny oči byly prázdné a bez výrazu, její tělo se scvrkávalo a dech šelestil. Má rodina se rozpadla a já jsem do čtrnáctého roku svého života vstupovala se znetvořeným tělem. Život byl vrtkavý a nevypočitatelný. V jednu chvíli mě laskal, dopřával mi první dívčí poblouznění, zamilování do chlapce a sváděl mě představou, že se konečně stávám ženou. Pak mě, krutě a lhostejně, oblékl do potrhané kůže a šatů upředených z podezřívavosti a bavlny osamění.

Kulka vyrvala kus hladkého měkkého masa z mého pasu. Svatouškovští andělé, kteří sedí lidem na ramenou, sledují jejich činy a každý hřích hlásí Alláhovi, mě mučili svým „já ti to říkal“, a tak jsem uvěřila, že ta hrůza, jež poznamenala mé tělo, je trestem za hřích masturbace. Poníženě jsem se sklonila před samolibostí jejich žvástů a bezmocně se odevzdala životu v nekonečném očistci.

Nezbylo mi nic než sen mého otce, pro který dřel za mizernou mzdu, jen aby jeho uprchlické děti mohly získat vzdělání. Vrhla jsem se za tím cílem, přestože jsem sama neměla ani touhu po poznání, ani intelektuální ambice. Neměla jsem žádné sny kromě jediného – že chci být milovaná a svobodná jako za oněch úsvitů s otcem.

Se zarputilou cílevědomostí jsem hltala knížky o historii, literatuře, matematice a vědě, jen abych uctila babovu památku a uvedla do života jeho sen. Za nocí, abych sama sebe potrestala a posílila své odhodlání odevzdat se studiu a samotě, přejížděla jsem si prsty po rozdrásané kůži břicha a připomínala si, že jsem poškozené zboží, které žádný chlapec nebude chtít. Ztráta části svalů mě nějakou dobu přinutila kulhat, což můj pocit jen posílilo.

Huda během rekonvalescence zůstávala po mém boku, ale já jsem ji brzy odehnala. Dnes musím s hanbou a lítostí přiznat, že jsem jí záviděla celistvost těla a přála si, aby nějaké neštěstí postihlo i ji, a já tak měla mezi opovrhovanými, ubožáky a zmrzačenými nějakou přítelkyni. Ona však zůstávala nablízku, neochvějná ve své věrnosti, nezakolísala a nijak mi neměla za zlé ani to, že jsem ji opustila.

Navzdory násilí, které muselo strpět, si mé tělo uchovalo zvyk probouzet se před úsvitem. Tato připomínka baby přetrvávala i poté, co má paměť přeměnila rysy jeho tváře na neurčitě osobní vůni tabáku s příchutí medového jablka. Četla jsem knihy, které měl rád, některé víc než jednou, a dnes, pokud bych měla sestavit seznam hmotných přání, takový, jaký jsme si my holky sepsaly po bitvě u Karame, netoužila bych po ničem jiném než právě a jen po těchto potrhaných knihách.

Obalila jsem svou novou kůži vrstvou papíru a inkoustu a nic jsem se nestarala o pomatenou matku, která ztrácela kilo za kilem, ani o hrubé útoky panovačných vojáků, dokonce ani o nejlepší přítelkyni Hudu a milostný příběh rozvíjející se mezi ní a Usámou.

Vydobyla jsem si pověst výtečné žačky a z vyhnanství, kam jsem odeslala sama sebe, jsem se vynořila na výsluní obdivných pohledů dospělých, kteří oceňovali také mou lhostejnost vůči chlapcům, mylně považovanou za zbožnost. Já jsem však, stejně jako Huda, věděla, že za tím není nic jiného než trýzeň způsobená pocitem vlastní nedostatečnosti. Když jsem se konečně vrátila ze Sibiře svého mrzutého odhodlání, opět jsem našla trvalou a pevnou půdu Hudina přátelství a navázaly jsme tam, kde jsme přestaly.

Zatímco já jsem se utápěla v hanbě, studiu a pokání, Huda se zamilovala. V té době se už v táboře vědělo, že Huda je Usámova dívka a je jen otázka času, kdy se vezmou. Tělesné změny provázející dospívání se postaraly o protáhlý tvar lícních kostí pod jejíma žíhanýma kočičíma očima, její rty dozrály, a když se usmála, vytvořily zvlněnou křivku nad mírně křivými předními zuby. Ta „zvláštní holčička s těma neobvyklýma očima“ rozkvetla do podoby Kleopatry se záplavou hedvábných černých vlasů a jemnou olivovou pletí. Usámovi záviděli všichni mladí muži z města.

Hudě a mně bylo čtrnáct, když jsme jednoho horkého červnového odpoledne našly matku ležet v posteli mrtvou. Pomalu jsme se k ní blížily a zapálily jsme olejovou lampu na zdi. Tak jako vždy ve chvílích nejistoty jsme přitom obě zašátraly, abychom našly ruku té druhé. Matka ležela na boku jako obvykle, když spala, a stín jejího nehybného těla se mihotal na stěně. Mumlání rozhovorů lidí procházejících kolem našeho okna a zatuchlý pach konce se plížily podél švů spojujících svět živých a mrtvých. Má matka, žena z dočasného národa zapomenutých, zemřela sama na zemi, na kusu molitanu a vybledlém, dříve zářivě barevném koberečku, opřena o holou oprýskanou zeď naší chatrče.

Z očí mi vytryskly tiché slzy. Plakala jsem ne pro smrt té ženy, ale pro matku, která opustila své tělo už před lety. Plakala jsem hořkosladkou úlevou, že se konečně a zcela zbavila toho kurevského světa, který zprznil jejího ducha. Plakala jsem pod tíhou viny, že jsem ji nedokázala nějak zachránit. Plakala jsem, neboť bez ohledu na to, jak moc jsem se snažila, jsem v tom drobném bledém těle nedokázala vidět ženu, jejíž děloha mi dala život. A plakala jsem, vyděšena bezprostřední hrozbou smutného zítřka na pusté, mrtvolami poseté zemi svých dnů. Huda plakala pro mě. Jen Um Abdalláh, která svou společnici opustila, aby ji nechala odpočinout, a nyní se vrátila se záměrem ji probudit, plakala pro mámu. Ona jediná znala osobu, která žila v tom vyhublém těle, nad nímž jsme my tři slzely.

Někde mezi mnou a tělem mé matky se vznášela vzpomínka na chvíli, kdy mě Dalia naučila otočit nenarozené dítě uvnitř matčiny dělohy. Dítě bylo odsouzeno k smrti, o tom byli všichni přesvědčeni. Možná i jeho matka, lidé mají své pochybnosti. Konečně dorazila Dalia. „Je tady porodní bába Um Jusúf se svou dcerou Ámál,“ oznámil kdosi, když jsme chvatně vešly do místnosti, kde se v bolestech svíjela rodička, zatímco jsme čekaly na povolení opustit dům v době zákazu vycházení. Žádné jsme nedostaly, a tak jsme se vyplížily tajně, matka se svými zvláštními nůžkami zastrčenými pod taubem. Žena se vyčerpala marným úsilím vykřičet ze sebe bolest. Zaplašit smrt od svého dítěte. Pach porodu a kalné světlo naplňovaly malou místnost s postelí, na níž ležela. Dalia ženě pomalu položila jednu ruku na čelo, druhou na břicho a začala odříkávat modlitby.

„Dýchej, dítě. Vlož to do Alláhových rukou. Není lepší místo, kam bys mohla odevzdat svůj osud. Dýchej, dítě.“ Matčin klid byl nakažlivý. „Pomoz mi ji zvednout,“ mávla na mě. Přiskočila také teta rodičky a společně jsme ženu obrátily. Nohy nyní měla položené vysoko na polštářích a ramena jí visela přes okraj postele. „Dítě je špatně otočené a mohlo by se zamotat do pupeční šňůry. Uděláme, co je Alláhova vůle.“ Matčina poslední slova patřila lidem v místnosti: „Běžte ven a modlete se za ni a já zavolám, pokud budeme potřebovat pomoc.“

Budeme. My. Ona a já.

„Polož ruce sem,“ nařídila mi a sama opřela dlaně o ženino břicho na druhé straně. „Zavři oči, dokud neucítíš pohyb, a nechej Alláha, aby vedl tvé ruce.“ Byla jsem vyděšená, ale rozuměla jsem dobře. Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě.

Máma si začala broukat, jako by dítě přemlouvala, a celou věčnost masírovala kůži rodičky. A pak to přišlo, pohyb. „Teď mi pomoz. Pohybuj rukama takhle,“ požádala, stále klidná, a dál si prozpěvovala. Rodička sténala, ale uklidnila se. Dýchej, dítě. Dýchala jsem a mé ruce pohybovaly plodem protiběžně s matčinýma.

Byly jsme hotovy. Ženy se vrátily. „Vaše modlitby pomohly,“ oznámila jim máma, „ale má dcera odvedla tu nejobtížnější část práce.“ Pohlédla na mě zpoza břicha a řekla mi: „To ty jsi obrátila dítě, Ámál.“ Věnovala mi široký hrdý úsměv, vstala a přistoupila ke mně, aby mě políbila na čelo.

Jak jen jsem mohla na ten den zapomenout a proč se mi vybavil teď, ve chvíli matčiny smrti? Dalia mě milovala. Jak jsem o tom mohla pochybovat?

„Alláhu akbar.“ Smuteční průvod skončil matčiným pohřbem – smutným koncem kdysi horkokrevné beduínské dívky jménem Dalia, jejíž kroky zvonily.

Jak je zvykem, muži a ženy truchlili v oddělených místnostech. Ammo Darwíš se však nepřipojil k nikomu. Našla jsem ho na hřbitově samotného, s rozervaným srdcem, připoutaného k vozíku.

Ammo Jack O’Malley pro mou matku také truchlil. „Poznal jsem tvoji mámu, když byla ještě mladičká a celá zničená ze ztráty svýho chlapečka,“ řekl mi. „Dobrá žena. A tvůj otec taky. Moc mě to mrzí, Ámál. Il-baíja fí hajátik.“

Jack byl nekomplikovaný, spontánní a život bral, jak přicházel. Jeho otevřenost nebyla projevem jednoduchosti – byl to bystrý a vzdělaný muž. Spíše za ní stála hluboká upřímnost a integrita, která mu nedovolila dostat se do vnitřního rozporu a která vzbuzovala obdiv jak u Palestinců, tak u našich uniformovaných izraelských okupantů.

My z tábora jsem ammo Jacka považovali za irského Palestince, který jednou za rok navštěvoval svou dceru v Dublinu, ale jinak žil v bídě společně s námi. Hovořil arabsky stejně jako anglicky, s oním irským přízvukem, který vždy zakroutil konec věty do otázky.

„Nazdar, drahoušku,“ pozdravil mě pár dní po matčině pohřbu. „Přijď dneska večer do domu tvýho strýčka, potřebujem s tebou o něčem mluvit, jo, zlato?“ Mluvil na mě anglicky, což začal dělat, aby potvrdil pokroky, o nichž mu referovali moji učitelé, a později proto, aby mi umožnil procvičit se v jazyce.

„Tvoje englizi je čím dál tím ahsan, co?“ Často míchal oba jazyky dohromady.

„Ano, moje angličtina se zlepšuje.“

„Dobře!“ Zasmál se a zakašlal.

Ale co se mělo odehrát ve strýcově domě? Kdo se mnou chce mluvit? A o čem? Děsila jsem se toho, ať už mělo jít o cokoliv. A měla jsem dobrý důvod. Viděno jejich očima: táhlo mi na patnáct, byla jsem bez matky i otce, bez bratra či sestry, chudá a zbožná. Kolem a kolem vzato, byla jsem zralá pro manželství.

Následující hodiny uplynuly v tísnivých obavách, kdy jsem spřádala plány, jak se manželství vyhnout, částečně ze strachu, že jako vdaná žena budu muset odhalit míru svého znetvoření. Zvažovala jsem, že uteču. Nic mě však nemohlo přinutit, abych spáchala takový přečin proti zvyklostem své kultury. Kromě toho, ať bych šla kamkoliv, narazila bych na izraelské vojáky a osadníky, neboť Izrael zahájil rozsáhlou konfiskaci půdy a začal kolem center palestinského života budovat výlučně židovské osady. Dokonce jsem zvažovala, že budu předstírat duševní chorobu nebo hromadu jiných nemocí.

Když se přiblížil večer, byla jsem už unavená a smířená s předvídanou porážkou. S Hudou jsme se držely za ruce a společně jsme došly k domu ammo Darwíše. Huda zůstala stát v uličce, zatímco já jsem bojácně zamířila ke kovovým dveřím a vstoupila do pokoje bez střechy, kde můj strýc, Hadž Sálim a ammo Jack O’Malley seděli na polštářích, předávali si náustek húky a z malých pohárků usrkávali kahwe, lhostejní ke kuřatům pobíhajícím kolem nich. Jak bylo zvykem, když někdo zemřel, nepodával se cukr. Z úcty k památce mé matky byla kahwe hořká.

Chodívala jsem tehdy bosá. V důsledku toho mi kůže na chodidlech ztvrdla na kámen a lidé mě zdravili slovy „Kde máš boty, dítě?“ – rýpnutí, soucitné i pohrdavé zároveň, určené těm, kteří postrádali rodičovskou ruku.

„Zuj se, Ámál, a pojď k nám,“ vyzval mě kdosi, než si uvědomil, že žádné boty nemám. Zvolna jsem k nim kráčela po kamenném dláždění. Byla tma a kolem dvojice lamp se třepotal houf můr a komárů.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak ke mně chvátá postava s rozpřaženou náručí. „Nazdar, drahoušku!“ vykřikla chálto Bahíja, matčina nejstarší sestra. Žila v Tulkaremu, kde pracovala jako služka v domech osadníků. Vypravila se do Dženínu hned, jak se doslechla o sestřině smrti. Přestože žila jen deset mil daleko, zabrala jí cesta tři dny. Dvakrát ji vrátili z kontrolního stanoviště, až při třetím pokusu ji nechali vojáci projít. Mámu jsme zatím pohřbili. Když chálto Bahíja zjistila, že nemohla svou mladší sestru políbit na rozloučenou, začala vojáky proklínat.

Nečekala jsem, že tam chálto Bahíja bude, ale nesmírně mě to potěšilo. Jakýmsi zvláštním, znepokojivým způsobem se mé matce podobala, stejné půvaby však u každé z nich vykvetly jiným způsobem. Matčina krása byla výjimečná a nedotknutelná, osaměle bloudící v opuštěném zámku. Krása chálto Bahíji si vás okamžitě získala. Byla bezstarostná a prozrazovala spoustu smíchu kradeného po kouskách, kde se jen dalo. Zemská tíže, slunce a čas vyryly do tváří obou žen svědectví tvrdé práce, porodů a chudoby. I tyto vrásky vyznívaly u každé z nich jinak. Tvář chálto Bahíji je začlenila do radosti a smutku, takže se objevovaly a mizely zároveň s jejím vnímavým výrazem a propůjčovaly mu obrysy a tvary. Jemné vrásky jí obkroužily ústa, a když se usmála, její tvář se rozvinula jako orchidej. Na matce vrásky vždy vypadaly nepatřičně – jako by její krása nedokázala přijmout změnu či působení vnějších vlivů. Vrásky se jí vrývaly do kůže jako mříže vězení, za nimiž bylo možné zahlédnout cosi vznešeného a smutného, co stále žije a touží se dostat ven.

„Pojď sem, já bintí.“ Hadž Sálim na mě mávl zdviženou paží a odhalil tak nepravidelné ovály potu v podpaží bavlněné dišdáši. Nejistě jsem se posadila na jeden z polštářů mezi ním a mým těžce zkoušeným strýcem Darwíšem, který se nakláněl na rozpadajícím se vozíku, zpevněném po straně provazem a lepicí páskou. Jeho nejmladší dítě, můj bratránek Fuád, měl horečku a spal ve společném pokoji, což byl důvod, proč jsme snášeli obtěžování komárů na dvoře pod širým nebem.

Ammo Jack O’Malley si hověl vedle Hadž Sálima a z legrace se s ním přel o to, kdo má náustek húky déle. Byli jako dva školáci: „Zatracený Ire.“ „Zatracený Palestinče.“ Smáli se, jeden sípavě a bezzubě, druhý jako kašlající pokažený motor.

Sešli se, aby rozhodli o mém osudu. Přinejmenším to bylo jasné.

„Ámál, nechť roky, jež ti zbývají, prodlouží tvůj život. Všichni truchlíme pro tvou ztrátu,“ začal ammo Darwíš. Poté, co mi nabídli soustrast, mi nabídli také domov. Mohla jsem bydlet u strýce, který si na živobytí vydělával – byť jen stěží – výrobou skleněných cetek, jež prodával turistům z vozíku, svého prokletí i spásy.

„Patříš do rodiny a já pro tebe udělám, co bude v mých silách,“ prohlásil upřímně.

„Nebo můžeš žít se mnou v Tulkaremu,“ vpadla mu do řeči chálto Bahíja s neochvějným smyslem pro rodinu. Přestože už živila pět krků, byla připravena přijmout odpovědnost za dítě své sestry.

Třetí možností bylo žít v Jeruzalémě s amto Samíhou, jejíž rodiče kdysi zachránili rodinu Ariho Perlsteina.

Ammo Jack se naklonil kupředu přes Hadž Sálima a jeho malé modré oči přitom mžouraly skrz žalostné zbytky vlasů. „Byla by tady ještě jedna možnost, Ámál,“ řekl a polapil mě silou svého pohledu. V tu chvíli scéna s kuřaty a húkou zmizela. Všechno, co se nacházelo mimo linii pohledu ammo Jacka, zadrželo dech. Ammo Darwíš si odkašlal. Hadž Sálim a chálto Bahíja se podívali jeden na druhého a sklopili oči k zemi. Teď bylo na ammo Darwíšovi, aby řekl víc.

„V Jeruzalémě je škola, kde by tě chtěli,“ pronesl zpola přesvědčeně a zpola zahanbeně, že mi sám nemůže nabídnout nic lepšího.

„Ale rozhodnutí je na tobě,“ ozvala se chvatně chálto Bahíja, znepokojena pomyšlením, že bych si jejich dobré úmysly mohla špatně vyložit. „Naše domy jsou pro tebe vždy otevřeny, kdykoliv a na jak dlouho budeš chtít.“

Ammo Jack se stále nakláněl kupředu, ale jeho pohled už mě propustil. „Je to dobré místo pro dívky jako jsi ty, Ámál. A poskytují tam špičkové vzdělání,“ dodal.

Jako jsem já?

V noci to byl sirotčinec, ve dne uznávaná vzdělávací instituce. Coby palestinský sirotek s výbornými známkami jsem byla přijata bez jakýchkoliv otázek či finančních nároků. Probírali tu záležitost ještě předtím, než matka zemřela, neboť ammo Jack byl přesvědčen, že studium na této škole mi poskytne lepší šanci pro získání stipendia na univerzitě.

Hadž Sálim to však podal ještě jinak: „Tvůj otec by to tak chtěl,“ řekl, čímž oslovil mé nejněžnější city. „Všichni vědí, že jsi po otci zdědila lásku ke knihám, a podle všeho jsi natolik sečtělá, že ti naše školy nemají co dát.“

Pak vyplivl svou charakteristickou frázi, na kterou získal výhradní právo: „Všechno jsem to viděl.“ A pustil se do monologu, který jsem tehdy poslouchala s netrpělivostí, ale který jsem o mnoho let později vyhodnotila jako největší moudro předané mi jinou lidskou bytostí. „S těmi největšími poklady našeho života se rodíme. Jedním z těch pokladů je tvá mysl a druhým tvé srdce. Abys je mohla využít, potřebuješ nezbytně zdraví a čas. To jsou Alláhovy dary a způsob, jakým je použiješ, je výrazem tvé úcty k němu. Já se snažím využít svou mysl a srdce k uchování spojení našeho lidu s dějinami, abychom se nestali tvory bez paměti, vydanými na milost a nemilost rozmarům nespravedlnosti.“

Hadžův pohled jako by obsáhl mou minulost i budoucnost. Jakási střízlivá, hluboká moudrost uložená ve vráskách té snědé tváře byla nezpochybnitelným potvrzením pravdivosti jeho slov. „Netěší nás, když naši blízcí odcházejí. Pro tvou rodinu a přátele to bude těžké. Ale ty jsi uctila Alláhovy dary svou pracovitostí a pílí a my všichni teď vidíme, že bychom ti měli pomoci nastoupenou cestu dokončit, ne tě srážet.“

Strnule jsem tam seděla, ochromena poznáním, že se ze mě nechtěně stal podvodník a lhář. Tu hrozivou důvěru jsem si ničím nezasloužila. Zmíněná pracovitost a píle byly jen zbabělostí a strachem z vlastní bezcennosti, z Božího trestu, ze zavržení, strachem ze světla a zvuku, které jako by posouvaly smrt a válku na novou úroveň a vábily mrzačící osamělé kulky, které si jen tak vletí přímo do těla.

Pravda se drala kupředu ve snaze uvést věc na pravou míru a vysvětlit, že to, co ve mně vidí, je ryzí strach, ne Boží dar či plody úcty k němu. Upřímná mluva se snažila přimět mé rty, aby poskládaly slova do správného pořadí.

„Ale…,“ hlesla jsem, „já přece… chci říct… já nejsem… Bože, já jsem nic takového… takhle to není… vy to nechápete.“ Nakonec mé zmrzačené myšlenky vyšly ven v podobě přiznání prosté Boží pravdy o mém žití od chvíle, co baba odešel: „Mám jizvu.“

Doslova jsem to vyzvracela. Rty se mi chvěly a málem jsem se rozplakala. Bála jsem se nepředvídatelnosti a nenáviděla ji.

„Maaléš.“ Chálto Bahíja se mě snažila ukonejšit, ale já jsem útěchu nepotřebovala. Potřebovala jsem jídlo. Břicho mi hlasitým kručením připomínalo, že jsem celý den nic nejedla. Chálto Bahíja přichystala hummus, smažená vajíčka, salát a zbytky kúsy, mísy a talíře rozložila na zemi po starých novinách. O jídlo jsme se podělili – paže se natahovaly a křížily, jak jsme kousky chleba nabírali jednotlivá sousta. Kuřata se shlukla opodál u hrsti starých kůrek odhozených na zem. Nepoužívali jsme příbory a všichni jsme namáčeli chleba do stejných talířů. O mnoho let později, když jsem si zvykla na pracovní obědy ve Spojených státech, jsem se často v duchu bavila představou, jaké by to asi mělo následky, kdybych natáhla ruku a jen tak si omočila chleba v cizím talíři.

Když všichni odešli a chálto Bahíja ulehla do postele vedle mého bratránka Fuáda, kterému mezitím opadla horečka, takže se probudil a začal kreslit obrázky na její spící tvář, zůstala jsem sama s ammo Darwíšem. „Kde je jeho matka?“ zeptala jsem se, neboť jsem si poprvé všimla nepřítomnosti ammovy ženy.

„Na návštěvě u rodičů,“ utrousil ammo Darwíš a bylo jasné, že se opět se ženou pohádali, ona odešla od něj i dětí, jak to často dělávala, aby se vrátila až za několik dní.

Té noci jsem se dozvěděla, jak to bylo s Daliiným zlomeným kotníkem tehdy před mnoha lety ve vesničce Ajn Hód ještě před mým narozením, před Izraelem a před uprchlickými tábory. Strýc mi ukázal fotografii šviháckého mladého muže na černém arabském koni, s bílým turbanem na hlavě. Vyprávěl mi, jak si ten mladík chtěl vzít mou matku. Bylo těžké uvěřit, že ten mladý muž a strýc jsou jedna osoba. Příběh, který mi vyprávěl, se rozpustil v mých uších jako lyrický verš, usadil se v básni opěvující Daliu a klesl do tekutého písku Palestiny, který už nikdy nemohl být týž.

„To je Ganúš?“ zeptala jsem se potěšena, že konečně vidím fotografii koně, který se stal rodinnou legendou.

„Ano! To je on,“ odpověděl a jeho tvář se otevřela svěžímu vánku minulosti. Přitáhl se ke mně, nepotřebné nohy, slabé a bezvládné, vlekl za sebou silou svých paží, a začal spřádat vlákno příběhu o Ganúšovi a Fatúmě – o tom, jak koza, která považovala Fatúmu za svou matku, naříkala, kdykoliv kobylku ztratila z dohledu. Jak můj strýc spal ve stájích, když hřmělo, aby koně uklidnil. Jak ho nosili na svých hřbetech napříč Galilejí a podél pobřeží Středozemního moře. A jak tato nádherná zvířata byla nejspíš největší láskou jeho života.

Chvíle, které jsem té noci se strýcem strávila, patří k těm, jejichž zázračnost si s věkem uvědomuji stále víc. Ammo Darwíš vyplnil pozdní hodiny příběhy o babovi, když byli kluci, o mém židdovi a títě a pra-prarodičích. Když už jsem nemohla být s babou, tohle se tomu podobalo nejvíce a já jsem se rozhodla, že raději budu žít u svého strýce než v sirotčinci v Jeruzalémě či v domě chálto Bahíji. Když jsem své myšlenky vyslovila nahlas, tvář ammo Darwíše se uzavřela a v koutcích očí se objevila síť vrásek.

„Podívej na tohle,“ ukázal na svou fotografii. „To jsi teď ty, a pokud zůstaneš tady, projdeš podobnou proměnou jako já.“ Jeho tvář byla nyní zcela čitelná a odhalovala dohodu, kterou uzavřel se svým vlastním osudem, aby udržel zatrpklost v patřičných mezích.

„V uprchlickém táboře nemůže budoucnost dýchat, Ámál. Vzduch je tady pro naději příliš těžký. Tobě se nabízí příležitost osvobodit život, který dříme v nás všech. Chop se jí.“

„Ale já nechci odejít z Dženínu.“

„Pak tě k tomu musím přemluvit. Protože až se já a tvůj otec znova setkáme, budu muset svému staršímu bratru složit účty, co jsem udělal pro to, aby se jeho dcera vydala správnou cestou. Tou, kterou by pro tebe sám zvolil.“

Víc můj strýc říkat nemusel.

====

DVACET DVA

Odchod z Dženínu

1969

Houf přátel a členů rodiny se shromáždil u malého domu, jehož jsem nyní byla jedinou obyvatelkou, a ucpal úzkou uličku. Přišli se se mnou rozloučit. Obřad objímání a líbání trval v onom žhavém létě, kdy máma zemřela, celé hodiny. Od chvíle, kdy lidé začali přicházet, až do okamžiku, kdy jsem s ammo Jackem odjela ve žlutém taxíku, jsem svírala Hudinu ruku pevným, upoceným stiskem. Byl tam i Usáma, který se točil kolem Hudy a vrhal toužebné, chvatné pohledy, jimiž jako by chtěl proniknout do našich dlaní a vlít do nich esenci jakéhosi tajemství, čehosi polapeného a omezovaného přísnými pravidly náboženské kultury, která nedovolila ani letmý polibek na tvář milované dívky.

Žena ammo Darwíše se vrátila a oba i se svými pěti dětmi pobíhajícími kolem za mnou přišli, aby mi předali své rady a dary. „Pilně studuj a nezapomínej na salát,“ pošeptal mi strýc a vtiskl jako dech lehký polibek na nádherné pouto, které mezi námi vzniklo teprve před pár dny. Litovali, že mě sami nemohou taxíkem doprovodit, neboť volný pohyb, jak mi připomněl, byl dovolen pouze cizincům.

Um Abdalláh mě políbila na čelo s vášnivou mateřskostí, milovala všechny bez rozdílu. Hadž Sálim nabádal ammo Jacka, ať si dá záležet a udělá „na ně v tom sirotčinci“ dojem, aby se o mě dobře starali. „Pamatuj, co jsem ti říkal, že jim máš v tom sirotčinci povědět,“ opakoval se zdviženým prstem a veškerou přísností, jíž byla jeho bezzubá ústa schopna.

„Já jsem to už zapomněl,“ škádlil ho ammo Jack a rozesmál se.

„Prokletý Ire!“ vyprskl Hadž Sálim a otočil se, aby skryl úsměv.

Chálto Bahíja se už vrátila do Tulkaremu a rozloučily jsme se ten den, kdy odjela. Sousedé a přátelé mě přinutili ke slibu, že jim dám vědět, kdybych cokoliv potřebovala.

„Cokoliv, Ámál. Cokoliv.“

„Nechť Alláh prodlouží vaše životy a rozhojní vaše jmění,“ řekla jsem na výraz díků.

Došlo i na slzavá objetí a „Bůh s tebou“, „Bůh ti žehnej“, „Ach, nemůžu uvěřit, že posílají pryč jednu z našich“ a podobně.

Lamya s cestičkami po zaschlých slzách na kulaté tváři mě uchopila za volnou ruku a vložila do ní dvě hrací kostky. „Tady máš,“ špitla kajícně a zavřela svými prsty mou dlaň. „Vzala jsem je ve škole z tvé lavice.“ Musela to udělat už dávno nebo je vzít z lavice někoho jiného, protože jsem si na to nevzpomínala. Přesto jsem jí poděkovala, společně s Hudou jsme se všechny tři objaly a já jsem se v duchu usmívala při představě malicherných výčitek svědomí, jež na sebe Lamya uvalila tím, že okradla sirotka.

Usáma stál v čele davu shromážděného na prašné cestě vedoucí do dženínského uprchlického tábora, zatímco Huda a já jsme se dlouze a v slzách objímaly. Pošeptala mi do ucha, že Usámova rodina si už dojednala návštěvu, aby požádala o její ruku. Po ničem netoužila víc než se vrhnout do bezpečí jejich lásky, a mě její zpráva nesmírně potěšila.

„Gratuluji.“ Stiskla jsem ruku své nejlepší přítelkyně ještě pevněji.

„Budeš mi chybět, Ámál. Připadá mi, jako by odjížděla půlka mě samé,“ vzlykala Huda na mém rameni.

Stály jsme a plakaly, Huda slzami, já matčiným mlčením a zaťatými zuby. Byly jsme spolu spojeny a tvořily jsme jeden celek jako poslední slovo epické básně a nikdy nás ani nenapadlo, že by to jednou mohlo skončit. Příběh dětství, který jsme společně prožily řádek po řádku, se nyní chýlil ke konci a my jsme věděly, že se uzavře v tu chvíli, kdy rozpleteme své ruce.

„Nebojte se, vy dvě. Ještě se uvidíte,“ zavolal ammo Jack z taxíku a mávl na mě, abych nastoupila.

Nastal čas odchodu.

Huda a já jsme se pustily a já nasedla do taxíku.

Odjížděla jsem, zdrcena smutkem loučení. Malé děti běžely za námi v oblaku zvířeného prachu. Lidé, které jsem milovala, se v zadním okénku stále zmenšovali a ztráceli, až za zatáčkou silnice zmizeli nadobro. Obrátila jsem tvář kupředu, kostky od Lamyi stále pevně sevřené v dlani. Vinylový potah sedadla mě pálil do stehen i přes mé šaty a připadalo mi, že dokázal sežehnout i bolest loučení. Nepřítomnost žalu mě ohromila a snažila jsem se najít smutek, který ještě před chvílí proudil z mého srdce, ale byl pryč, jako by mé city kdosi zavřel za vězeňskou mříž.

„Nemůžu uvěřit, že tě znám ode dne, kdy ses narodila, Ámál,“ vydechl ammo Jack a prohlížel si mou tvář. „Jsi bystrá jako Hasan a houževnatá jako Dalia.“ Obrátil svůj pohled kupředu a dodal: „Dej Bůh klid jejich duším. Tví rodiče byli dobří lidé.“

Jejich duším. Jejich.

Neřekla jsem nic. Zatínala jsem zuby, aniž jsem si toho byla vědoma. Z očí mi vytrysklo pár slz – tentokrát poprvé proto, že mi chyběla máma.

Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě.

Po více než hodinové jízdě ukázal ammo Jack z okna k Jeruzalému, jehož kupole se rýsovala v dálce. „Tamhle to je.“

Skalní dóm, al Aksá, odkud prorok Mohamed podnikl svou bájnou noční výpravu na nebesa, bylo místo spojující všechny jeruzalémské příběhy. V jedné ze svých vzpomínek jsem stála uvnitř al Aksá vedle jednoho z dvanácti masivních mramorových sloupů, jež skálu nanebevstoupení obklopují. Obraz mohutného pilíře zvedajícího se výš, než má pětiletá mysl dokázala pochopit, byl vjem, který jsem si odnesla z rodinného výletu do Jeruzaléma v roce 1960, než ho začal Izrael okupovat. Máma uchovávala fotku z toho dne, na níž my čtyři – ona, baba, Jusúf a já – stojíme na mozaikové dlažbě se zlacenou kupolí tyčící se nad námi. Byla to naše jediná rodinná fotografie. Fotoaparát mě zachytil, jak držím otce přes šaty za nohu, jako bych měla v úmyslu nechat se zachytit coby jeho výhradní vlastník. Byla jsem malá a vážná, a když jsem tu fotografii po matčině smrti našla, zaskočilo mě, jak málo jsem se usmívala. Otcova tvář, rozložitá a vlídná, vzbuzovala dojem úsměvu, ale rty měl uvolněné. Úsměv byl v očích. Máma stála vedle něj, vzpřímená v dokonale srovnané souměrnosti, jež byla jejím přirozeným postojem, a v očích se jí jasně zračily nedosažitelné hlubiny. Jusúf se hravě nakláněl na jednu stranu s hřejivým úsměvem, který vždy vyklouzl z jeho pravého koutku a pak se ústy šířil doleva. Z nás všech vypadal nejšťastnější, nejněžnější a nejmilejší.

Poté, co si Izrael v roce 1967 podrobil Palestinu, jsme už nikdy v Jeruzalémě nebyli. Nejdřív to bylo příliš složité a později by nás už nepustili. Prvního dne okupace Izrael srovnal se zemí celé marocké sousedství – dvě stě starých domů s několika stovkami obyvatel, kteří dostali na vystěhování necelé dvě hodiny. Muslimové stejně jako křesťané, Řekové a Arménci se dívali, jak byla většina jejich majetku zkonfiskována a oni sami byli vystěhováni do ghett nebo vyhnáni.

Ammo Jack požádal řidiče, aby nás zavezl na místo zvané Khilwa na Olivové hoře.

„Máme to maličko z cesty, ale bude se ti tam líbit. Je odtamtud krásná vyhlídka na město.“ O chvíli později už jsme se proplétali úzkými uličkami sevřenými vysokými biblickými kamennými zdmi, až jsme zastavili na okraji starého židovského hřbitova pod hotelem Seven Arches, shlížejícím na „věčné město“.

Vždy pro mě bylo těžké nenechat se dojmout Jeruzalémem, dokonce i v dobách, kdy jsem ho nenáviděla – a Bůh ví, že jsem ho nenáviděla, jak jen člověk může nenávidět. Ale pohled na něj, ať z dálky nebo zevnitř, z labyrintu jeho zdí, vždy obměkčil mé srdce. Každá jeho část skrývá svědectví o dávných civilizacích, jejichž mateřská znaménka zůstávají vtištěna do útrob města a do sutin na jeho okrajích. Zbožštění i zavržení zanechalo své stopy v jeho písku. Byl dobyt, srovnán se zemí a znovu vystavěn tolikrát, že jeho kameny se zdály být prodchnuty životem, jako by si samy vedly záznamy o prolité krvi a modlitbách. Přesto nějakým způsobem vydechuje pokoru. Dokázal ve mně vzbudit pocit důvěrné známosti – tu nepochybnou, nezvratitelnou palestinskou jistotu, že k této zemi patřím. Volá mě bez ohledu na to, kdo mu vládne, neboť jeho půda je strážcem mých kořenů, kostí mých předků. Protože zná tělesné touhy žhnoucí v postelích všech mých pramatek. Protože jsem plodem zrozeným z jeho vášnivé a bouřlivé minulosti. Jsem dcera této země a Jeruzalém mě o tomto nezcizitelném nároku ujišťuje mnohem výmluvněji než zažloutlé majetkové knihy a turecké zemské desky, železné klíče od našich ukradených domů či rezoluce Spojených národů a deklarace velmocí.

„Není to špatné místo k žití, co, zlato?“ prohodil ammo Jack.

Plaše jsem se usmála a nastoupila zpátky do auta.

Byla už tma, když jsme dorazili do Dár at-tifl al-arabí, Domu arabského dítěte. Ředitelka školy slečna Hajdar nás přivítala u brány v nacvičené póze, odvedla do své pracovny a tam se rozpovídala o historii a pravidlech. Pod elektrickým světlem jsme ammo Jack a já sledovali, jak výraz její tváře vyhasíná, jako bychom nějakým způsobem zmařili její naděje. V následujících letech jsem pochopila, že v ní dříme jakási prchavá a divoká romantická touha, která se probudí k životu pokaždé, když má do jejího zařízení vstoupit muž. Ammo Jack její očekávání zjevně nenaplnil, ačkoliv tehdy ani jeden z nás nechápal, co se na její tváři odehrává, když k nám mluvila.

„Toto zařízení založila slečna Hind Hussejní,“ oznámila. „Z jeruzalémské rodiny Hussejní,“ zdůraznila se zdviženým obočím. Rodina patřila k jeruzalémské smetánce a dějiny města byly plné záznamů o vůdcích a význačných osobách pocházejících z jejich rodu. V roce 1948, kdy Izrael zabral většinu Palestiny, byla slečna Hind bohatá neprovdaná dědička.

Žila ve velkém domě z červeného kamene přiléhajícím k hotelu, který vlastnila. Než se Izrael zmocnil města, ubytovávali se zde lordi, diplomaté, hodnostáři, básníci a spisovatelé. V dubnu 1948 přišli do jižního Jeruzaléma tři zakrvácení sirotci, kteří tady bloudili, až je kdosi zavedl na práh domu slečny Hind. Děti byly z Dejr Jásinu, vesnice na okraji Jeruzaléma, kde židovští teroristé zmasakrovali přes dvě stovky palestinských mužů, žen a dětí. Slečna Hind se nešťastníků ujala. Během následujících týdnů, kdy Izraelci páchali zvěrstva, dovedli ke slečně Hind další děti, až nakonec hotel zavřela a přeměnila ho nejprve na útulek, pak sirotčinec a nakonec školu.

Slečna Hajdar byla mezi prvními sirotky a slečna Hind, která zůstávala neprovdána, ji adoptovala. Během krátkého úvodního pohovoru s ammo Jackem a mnou se slečna Hajdar se svým příběhem nesvěřila, jen se důležitě představila jako dcera slečny Hind. Tragické okolnosti její adopce mi odhalily až ostatní dívky během mých prvních dní v sirotčinci.

Slečna Hajdar byla tvrdá žena. Malý vzrůst kompenzovala botami na vysokém podpatku, které se pro ni staly přirozenější než bosá chodidla. Pohybovala se na nich se samozřejmou lehkostí, jako by vždy chodila jen po špičkách. Vlasy, barvené henou, byly to jediné, co na ní vypadalo měkce a poddajně. Lemovaly štukovou tvář, která trpěla pod příliš silným nánosem líčidla, a slabé oči, které zřídkakdy viděly něco jiného než kobky sirotčince.

„Měla bys být poctěna, že máš přístup ke vzdělání, jakého se ti zde dostane,“ provrtávala mě pohledem. „Rodiny platí jmění, aby sem mohly poslat své dcery.“ Mluvila o žačkách, které navštěvovaly školu přes den a večer se vracely domů. Brzy jsem se jim tak jako ostatní sirotci naučila říkat „holky zvenku“ a za čtyři roky svého pobytu jsem se nesblížila ani s jedinou z nich. Snažily jsme se od nich získat peníze a jídlo žebráním či výhrůžkami, ale přátelit se s nimi bylo těžké – stačilo se podívat na jejich nové boty, hezké uniformy a další výsady zavánějící „normálností“, po které jsme všechny prahly. Nakonec to však bylo právě jejich školné, společně s dary přicházejícími z celého světa, co dotovalo život nás sirotků – „holek zevnitř“ – v Jeruzalémě.

Hlavní budova byla čtyřpatrová kráska z vápence se zdobenými obloukovými dveřmi typickými pro palestinskou architekturu. Její západní křídlo sloužilo jako koleje pro dívky ve věku od deseti do třiadvaceti let. Ve zbytku budovy se nacházely učebny, kde jsem pak strávila hodiny nad biologií, matematikou, arabštinou, náboženstvím, zeměpisem, němčinou a angličtinou. Zadní část budovy ověšená balkony shlížela na velký dvůr, na jehož vzdáleném konci stál osamělý baseballový koš, ošuntělý častým používáním, a za ním už jen starý břečťan porůstal kamennou zeď, která prostranství uzavírala.

„Vezmi si své věci a pojď za mnou,“ přikázala slečna Hajdar a velitelsky ukázala na můj malý uzlíček se šaty. „Pan Jack už musí jít.“

Na další loučení jsem nebyla připravená. Srdce se mi sevřelo a ramena poklesla. Padla jsem na kolena a za očima se mi začaly hromadit slzy, přestože jsem neplakala.

„Neopouštěj mě, ammo Jacku,“ prosila jsem.

Naklonil své mohutné tělo, aby mi viděl do očí, a třesoucí se rukou odehnal z čela neposlušné vlasy. V druhé dlani schovával malý balíček zavinutý do novinového papíru a hnědé lepicí pásky.

„Neměl jsem si to nechávat tak dlouho,“ začal tiše. „Chtěl jsem to dát tvému bratru Jusúfovi. Chyběla mi však odvaha, abych mu vylíčil, čeho jsem byl svědkem onoho dne, kdy jsem viděl tuhle věc spadnout na zem.“

Podal mi balíček neobratným, bolestně něžným pohybem.

„Nemohl jsem nic dělat, Ámál,“ řekl v odpovědi na otázky, které mě, jak věděl, napadnou, až krabičku otevřu.

Slečna Hajdar mě odtrhla a netrpělivě mě vlekla za ruku. „To stačilo. Je už moc pozdě, abychom zůstávali venku.“

Obrátila se k ammo Jackovi. „Děkuji, pane. Vyprovoďte se laskavě k bráně.“

Kolem třiceti dívek se strkalo a překřikovalo ve snaze spatřit novou příchozí stoupající po úzkém, tři sta let starém kamenném schodišti. Kráčela jsem ostřelována jejich pohledy a v zaťatých pěstích jsem svírala balíček od ammo Jacka a kostky od Lamyi, poslední zbytky mého bývalého života. Slečna Hajdar mě popostrčila k lůžku, podivné kovové věci, které říkala „palanda“. V obdélníkové místnosti jich stálo šestnáct, osm podél každé z delších stěn, a jednatřicet dívek, které v tomto pokoji bydlely, si mě pozorně prohlíželo. Dvaašedesát očí, tichý soud pohledů zarývajících se mi do těla.

„Děvčata, proveďte ji tady a postarejte se, aby znala pravidla.“ Slečna Hajdar vydala rozkazy, pak se otočila na svých vysokých podpatcích a byla pryč. Dívky se shlukly kolem mě a já jsem se schoulila do sebe.

Ta, co stála nejblíž, rudovláska s průsvitnou pletí a něžným úsměvem, mě pohladila po hlavě. „Máš hezké vlasy. Jmenuju se Samra.“ Brzy jsem měla zjistit, že její jméno je v sirotčinci zdrojem nekonečných vtípků, neboť „samra“ arabsky znamená „snědá“, ale její mrkvová hlava svítila jako oranžový balon v tmavém moři.

„Jak se jmenuješ ty?“

Neodpověděla jsem.

„Odkud jsi?“ zeptala se další. A pak další a další.

„Proč jsi smutná?“

„Budeš moje kamarádka?“

„Přednesla ti Hajdar tu svoji pitomou řeč?“

„Jsi taky sirotek?“

Když se nedočkaly odpovědí, začaly si odpovídat samy.

„Samozřejmě že je sirotek, ty pitomá.“

„Jmenuje se Ámál. Slyšela jsem Hajdar, jak to říká do telefonu.“

„Proč by se s tebou pro všechno na nebi měla kamarádit, ty křivozubko?“

„Hajdar je blbá kráva.“

Napomenutí, v němž zněly zkušenosti a výsadní postavení, přišlo od pohledné snědé dívky s hedvábným závojem černých vlasů. „Jděte od ní!“ nařídila. „Copak nevidíte, že je z toho špatná? Dopřejte jí trochu prostoru, vy pijavice.“ Všechny poslechly. To bylo mé první setkání s Munou Džalajtou, která se stala mou drahou přítelkyní.

Než Muna odešla, ujistila mě, že v sirotčinci to není zas tak špatné a že ode mě bude držet ostatní dívky dál tak dlouho, jak to jen půjde. Pak se usmála a byla pryč.

Osamělá, se zarudlýma očima, vyděšená a vyvedená z míry těmi prudkými životními zvraty jsem otevřela balíček, který mi dal ammo Jack. Novinový papír ukrýval chatrnou krabičku s dýmkou z olivového dřeva. Uchopila jsem dýmku a s ní i křehké vzpomínky na babu, na nás dva ve společnosti poezie a vycházejícího slunce. Nedaleko náustku, na krčku dýmky, v místě, kde se o dřevo celá léta třel babův knír, svítila opotřebovaná ploška. Dýmka byla stále cítit tabákem s příchutí medového jablka, který baba kouřil, voněla jeho namáhavým dechem a omšelými šaty jako ve chvíli, kdy dával průchod své lásce skrze stránky, které pro mě za úsvitu obracel. Znala jsem tu vůni tak dobře, že se pro mě bezděky stala vůní svítání. Schoulila jsem se s babovou milovanou dýmkou na palandě a nechala jsem konejšivý závan vzpomínky na otce, aby zakryl mé rány a aby mě oné první noci v jeruzalémském útulku pro palestinské dívky ukolébal ke spánku.

Ammo Jacka jsem už nikdy neviděla, a tak jsem se ho nemohla zeptat, za jakých okolností otcovu dýmku získal. V létě 1971, dva roky poté, co mě odvezl do Jeruzaléma, jsem se dozvěděla, že zemřel ve spánku. Nemohla jsem přijet ani na jeho pohřeb, protože Dženín byl stále uzavřený. Navíc jsem neměla dost peněz, abych tu cestu podstoupila, ale dorazily ke mně zprávy, že se s ním přišly rozloučit tisíce lidí, což se jinak stávalo pouze mučedníkům. Ammo Jacka upřímně milovali všichni, kdo ho znali, zvlášť uprchlíci, v jejichž službách prožil poslední roky života. Dokonce i někteří izraelští vojáci, kteří byli často obsazováni na kontrolní stanoviště v Dženínu, přišli, aby vyjádřili soustrast jeho dceři, jediné příbuzné. Ta přijela z Irska, aby ho pohřbila, neboť Jack si výslovně přál být pohřben v Palestině.

Hadž Sálim na Jackově pohřbu plakal. Do kavárny Bajt Džavád, kde spolu vykouřili nespočet húk na stvrzení svého kouzelného přátelství, jež dokázali vytvořit z hrané mrzutosti dvou mužů, zestárnuvších v monotónnosti nekončící bitvy o to, aby po sobě zanechali svět lepší, už nikdy nevkročil.

====

DVACET TŘI

Sirotčinec

1969–1973

Muna Džalajta měla pravdu: v sirotčinci nebylo tak zle a ona mě od samého počátku vzala pod svá křídla. Bylo to někdy během mého druhého roku pobytu, za horké letní noci prosycené vlhkostí a zvuky bdícího hmyzu, kdy jsem slyšela, jak se Muna na horní palandě převaluje.

„Jsi vzhůru?“ zašeptala jsem.

„Jak sakra můžu spát, když kolem chrápou ty hlupky?“ zavrčela a svěsila hlavu přes hranu kavalce. „Pojďme se ochladit na dlaždicích.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila jsem, vstala z postele a sundala si noční košili.

„To je ještě lepší. Nahé na dlaždicích.“ Na podlaze v ložnici však bylo příliš málo místa. „Balkon?“

„Jasně. Proč ne?“

Vyšly jsme dvoukřídlovými dveřmi na čerstvý vzduch a měsíční svit nás okamžitě objal.

„To je něco! Ještě nikdy jsem neviděla měsíc takhle blízko,“ užasla Muna a sevřela kované železné tyče balkonového zábradlí. Její ženské tvary se rýsovaly proti nebeské lucerně zavěšené nízko na nebi.

„Úplněk mi připomíná otce. I když si na něj vlastně nepamatuju. Není to směšné?“ Nadechla se noci, oči zavřené. „Řekl kdysi mé sestře, že úplněk je brána k Božímu uchu. Pitomost.“

„Co kdybychom si postěžovali na tu tlustoprdku Hajdar? Možná ji to vycucne do vesmíru,“ prohodila jsem neobratně.

„A pak že Abúlhedža nemá smysl pro humor!“

„Jak zemřeli tví rodiče?“

Odmlka. „Otec byl profesor, který veřejně říkal pravdu o špinavé dohodě mezi králem Abduláhem a Goldou Meirovou. Arabští vůdci nás zradili stejně jako Britové. Nechali nás na holičkách. Čubčí synové. Kdybych mohla, zabila bych je do jednoho, od Hášimovců až po rodinu Saúdů.“ Další hluboký nádech do noci. „Studenti mého otce milovali a na jeho přednášky se stály fronty. Nejspíš právě proto v něm začali Hášimovci vidět hrozbu pro svou monarchii.

Byl únor a nás cestou od tety zastihl déšť. Má matka, otec, sestra Džamila a já jsme s deštníky v rukou spěchali domů. Matka na mě zrovna křičela, abych nešlapala schválně do louží, když agent Hášimovců zavolal: ‚Ahmad Džábir Džalajta!‘“

Když Munin otec na své jméno zareagoval, agent ho střelil do hlavy. Druhá kulka prolétla plícemi matky, která se pokusila manžela zaštítit. Muninu nejstarší vzpomínku z jejích čtyř let tak podkreslovaly dva rychlé výstřely a hrůza přidušená šuměním deště.

Ležely jsme na zádech, její hlava spočívala na mém břiše a já jsem si hlavu podložila rancem z nočních košil, zatímco bledý svit zaléval naši snědou kůži. „Je mi to tak líto, Muno,“ hlesla jsem, hladila jsem ji po vlasech a zpocenými prsty na nohou jsem ťukala do kovové balkonové mříže.

Dobře si na tu noc pamatuji, na onu vzájemnou útěchu mezi přítelkyněmi. Na samém okraji Muniny vzpomínky jsem cítila, jak se ve mně cosi nezadržitelně mění. Už ne dívka, ale ještě ne žena, říkala jsem si a přemýšlela, kdo je na tom líp: zda ona, která žije s hrůznými detaily okolností otcovy smrti, nebo já bez nejmenšího povědomí, co se stalo s tím mým. Vnořila jsem se do Muniny bolesti a políbila ji na čelo. Na koberci z měsíčního světla jsme tak držely jedna druhou a já jsem ji v tichém úžasu objala. Políbila mou jizvu a tak jsme usnuly.

Muna mě vzala do své party, která se svým způsobem podobala rodině. Mezi mými novými kamarádkami byly „Kolumbijské sestry“ Jasmína, Lejla a Drina. Žily v sirotčinci o tři roky déle než já. Po válce v roce 1948 směl jejich otec emigrovat do Kolumbie, kde se všechny tři dívky narodily a rozkvetly v živém rytmu salsy a merengue, které mě učily tancovat. Jejich jihoamerický život však skončil poté, co otec zemřel na rakovinu. Místo na léčbu použil tu trochu peněz, co měl, na návrat své rodiny do Palestiny. Tady jim strýc pomohl najít malý byt a poslal dívky do sirotčince, neboť to byl jediný způsob, jak jim zajistit další vzdělání. Jejich dva starší bratři, kteří už ukončili školní docházku, žili s matkou v Ramalláhu.

Ať už se Kolumbijské sestry hádaly, nebo spolu právě vycházely, vždycky to bylo drama. Drinin smích mě nikdy neomrzel. Byl to rozháraný vzpurný zvuk, odrážející se od zdí jako opilá ozvěna, který vydávala vždy s doširoka otevřenými ústy a s hlavou zvrácenou vzad. Nejstarší ze tří sester byla – díky svému atletickému mohutnému tělu – nejsilnější dívkou ve škole. Ačkoliv si nepamatuji, že by kdy komu skutečně ublížila, její poněkud neomalený přístup vzbuzoval dojem, že je připravena ztlouct každého, kdo se jí znelíbí. Nejzřetelněji si pamatuji na její rychlý pohyb hlavou, kterým umístila objekt zájmu přímo do ohniska svého pohledu žádajícího upřímnost a oddanost.

Na mě ten pohled vrhla jednou, po návratu z vyčerpávajícího výslechu u slečny Hajdar, která mě držela pět hodin v suterénu kolejí v „kobce“, aby mě přinutila vyzradit své komplice. Muna, Kolumbijské sestry a já jsme se předchozí noci vloupaly do ateliéru, jako jsme to o ramadánu dělávaly každou noc. Slečna Hajdar nás odhalila poslední týden onoho postního měsíce a stalo se to kvůli hrnci s plněnými vinnými listy, který nám přinesla francouzská jeptiška.

Ta jeptiška byla sestra Clairie, jejíž jméno jsem nikdy nedokázala vyslovit správně. Našla zvláštní zalíbení v Lejle, prostřední z Kolumbijských sester, kterou poznala o Vánocích, kdy skupina z kláštera přinesla dárky těm „méně šťastným na světě“, tedy nám. V Lejle okamžitě rozpoznala štědrou duši a přistoupila k ní s napřaženou rukou. „Jmenuji se Clairie,“ představila se. To jméno z jejích úst znělo, jako by jí v krku bublala voda.

„Mohu nějak pomoci?“ zeptala se a ukázala na bezejmenné děvčátko v Lejlině náruči.

„Děkuji. Někdo ji nechal dneska ráno u zadní brány,“ řekla Lejla a opatrně vložila miminko do jeptiščiných rukou.

„Lejla si pořád bere mimina,“ rýpla si Drina. „Podle toho, jak kolem nich skáče, by jeden řekl, že je sama porodila.“

Skutečně, Lejlin pečovatelský instinkt byl tak čistý a mezi námi natolik známý, že jsme do její péče svěřovaly každou tělesně či jinak zraněnou dívku.

Stejné černé vlasy, silné obočí a plné rty, tvořící kulisu Drinina pronikavého pohledu, byly na Lejlině tváři proměněny její citlivostí. Tytéž rysy, u Driny výrazné a ostré, vypadaly u její mladší sestry zaobleně a měkce. Husté vlnité vlasy, jež všechny tři zdědily po matce, vlály kolem Drininy hlavy v podobě neuspořádaných spletenců, Lejle padaly na záda jako poslušné lokny.

Poté, co poznala Lejlu, přicházela ta dobrá jeptiška do sirotčince téměř každý týden. A pokaždé přinesla plnou krabici. Často v ní byl zdravotnický materiál pro doplnění zásob, s jejichž pomocí Lejla ošetřovala odřeniny a ranky dívek, které si k ní přicházely pro útěchu a obvaz. Vždycky tam však byly čokoládové laskominy a bonbony, o které se Lejla dělila se svými sestrami, Munou a mnou.

Aby nám hladovění během ramadánu ulehčila, přicházela sestra Clairie každý večer k východní zdi sirotčince, kde dírou mezi kameny prostrčila teplý hrnec. Její laskavost se stala lahodným tajemstvím nás pěti kamarádek. Vedeny Pavlovovým reflexem, přicházely jsme k díře nejméně půl hodiny před pátou, kdy měla jeptiška dorazit. Byl už únor, foukal ledový ostrý vítr a my jsme se na své misi u díry navzájem strkaly, abychom viděly ven.

„Už jde!“ zašeptala jsem, když jsem zahlédla světlou pleť a růžová líčka v hnědém hábitu, tvář, která nehledala nic než Boha.

Drina mě odstrčila stranou. „Doufám, že to budou vinné listy a plněné cukety jako včera,“ mlaskla a vyhlédla ven dírou.

„Cokoliv je lepší než ten hnus, co vaří Um Ahmed,“ přizvukovala Jasmína.

Všechny jsme ustoupily stranou, aby Lejla mohla převzít vytoužený hrnec s jídlem, který vzápětí předala nám, neboť si chtěla se svou křesťanskou přítelkyní promluvit.

„Mám ho!“ ujistila jsem ostatní a zavinula hrnec do přikrývky.

„Hmm, voní to skvěle,“ mumlala Drina, nos vražený do deky.

Tak jako celý měsíc, i toho dne jsme se vloupaly do ateliéru, abychom jídlo snědly. Jasmína, nejmladší z Kolumbijských sester, která byla z nás všech nejpraktičtější a nejukázněnější, rozdělila jídlo na pět stejných porcí, zatímco jsme čekaly, až nám azán udělí svolení přerušit půst. Muna se ze solidarity postila s námi, přestože byla křesťanka. Neměly jsme talíře, proto jsme si ze skříně s výtvarnými potřebami vzaly palety, usadily se v kruhu a s očima upřenýma na skvostný dar sestry Clairie jsme nedočkavě natahovaly uši, až zazní první tóny azánu.

„Allláááhu akbar… Allláááhu akbar…,“ dolehl k nám melodický popěvek odkudsi z nebe a my jsme do něj vpadly chvatným „ve jménu Alláha nejmilosrdnějšího a nejslitovnějšího“. Zhltly jsme jídlo během několika málo minut, dojedly jsme prakticky současně a uvědomily si, že všechny hledíme na hrnec, ve kterém zbylo pár posledních kapek šťávy. Jasmína se opět ujala své neoficiální funkce rozhodčí. „Uděláme to takhle,“ prohlásila a vstala. Černé vlasy, spoutané do ohonu tak pevně, až se jí z toho šikmily oči, jí hned za hlavou vybuchovaly do podoby střapatého mopu z rozverných kudrlin.

„Zahrajeme si hru. Kdo zvítězí, získá hrnec,“ oznámila Jasmína. Rozhlédla se po místnosti a nechala se inspirovat dětskými kresbami balonů. „Říká se tomu balonová hra,“ začala. Pravidla vymýšlela za pochodu a nápady lovila přímo ze vzduchu. „Hraje se tak,“ vysvětlovala a její hubená postava přecházela sem a tam, „že se nadechnete, začnete po jedné noze skákat dopředu a přitom říkáte: ‚balooon‘, dokud vám nedojde dech. Vyhraje ta, která doskáče nejdál.“

Už si nevzpomínám, kdo vyhrál, vím jen, že jsem to nebyla já. Vzpomínám si na Drinin ďábelský výraz těsně předtím, než stříkla barvu na Jasmínu, která vypadla ze hry, sotva ze sebe Drina vyrazila svůj nespoutaný smích. Přiskočila jsem Jasmíně na pomoc s tubou modré barvy, kterou jsem stříkala na Drinu, zatímco Lejla schovaná za sestrou cákala barvu na všechny strany. Muna se nepřidala k nikomu a házela koule z papírmaše na každého, kdo se ocitl v její palebné linii. Mé vzpomínky na ten večer jsou pocákané barvou a plné smíchu, po kterém jsem chraptěla ještě několik dalších dní. Zůstaly jsme vzhůru pozdě do noci ve snaze uklidit pozůstatky té bitvy, a když jsem pak o mnoho let později sirotčinec znova navštívila, na dvoře před ateliérem jsem spatřila houf holčiček, které hrály balonovou hru.

Slečna Hajdar mě chytila následujícího rána, když jsem se na místo činu vrátila pro deku. Počkala si na mě u okna ateliéru, které jsme nechávaly tajně odemčené. Trápení pětihodinového výslechu, jemuž mě slečna Hajdar podrobila, bylo nakonec vykoupeno Drininým uznáním, když vyšlo najevo, že jsem nikoho neprozradila. Získat Drinino uznání byla výhra.

Přestože jsme neměly skoro nic a často jsme zůstaly bez jídla, mé vzpomínky na ta léta jsou šťastné, plné radosti a života. Zimy v Jeruzalémě byly bílé a nevlídné a každá z nás měla na obranu proti mrazivé noci jen tenkou šedou deku. Spát společně v jedné posteli nebo srazit je k sobě bylo proti pravidlům. Kdyby nás přistihli, přišlo by nás to draho, přesto jsme pravidlo často porušovaly a dělily se o přikrývky i tělesné teplo. Rok po mně přišla do sirotčince nová dívka, která nás jedné takové noci, kdy jsme se k sobě ve spánku hřejivě tiskly, všechny počůrala. Jmenovala se Maha a zůstala jen pár měsíců, od oné příhody jsme však byly ohledně spolunocležnic vybíravější.

Um Ahmed, kuchařka, připravovala každý den tři jídla pro dvě stovky dívek ve vývinu. Snídaně, na kterou jsem často přicházela příliš pozdě, sestávala z krajíce chleba a neomezeného množství horkého čaje. Večeře byla stejná, jen s plátkem mortadely navíc. Během mých čtyř let pobytu se složení jídel měnilo jen výjimečně. Ovšem oběd, to byla hostina. Vždycky jsme měly nějakou dušenou směs uvařenou v obřím kovovém kotli a podávanou s rýží. Mohly jsme sníst, kolik jsme chtěly, dokud jídlo nedošlo. Drobná potíž spočívala v tom, že jediné maso, které v ní kdy bylo, pocházelo ze švábů žijících v kuchyni v hojném počtu.

I na to jsem si nakonec zvykla. Často jsme soutěžily, kdo vybere z jídla více brouků. V pokrmech jako okra s rajčatovou omáčkou se dala černá hrozba najít snadno. V mulúchíji, tmavé zeleninové směsi, to už šlo hůř, takže se nevyhnutelně stávalo, že nějaká nešťastnice omylem švába snědla.

Muně se té pochybné pocty dostalo jednou. Vytáhla z jídla tři brouky a spokojená, že našla všechny, snědla plný talíř. Ke svému zděšení si následně vytáhla ze zubů černé vlákno, z něhož se vyklubala chlupatá noha švába.

Někdo zaječel: „Muna Džalajta jednoho chytla!“ a celá jídelna vybuchla smíchy a pustila se do oslavného skandování „Muna! Muna!“, dokud na scénu nevtrhla slečna Hajdar, která nám, „zvěři“, nařídila být zticha. Marně. Jakmile se dostala z doslechu, halas pokračoval, neboť dívky přicházely k našemu stolu, vyjadřovaly Muně soustrast a vzdávaly jí hold jako vojákovi zraněnému v bitvě.

Před jídlem jsme se musely seřadit na malém dvorku před jídelnou. Slečna Hajdar trvala na tom, abychom vytvořily pět řad se stejnoměrnými rozestupy, a nepustila nás dovnitř, dokud nebyla spokojena. Braly jsme její podivné chování jako nějakou blíže neurčenou formu šílenství, neboť skutečně nelitovala času a vzdálenosti mezi dívkami v každé řadě přeměřovala. V zimě bylo toto cvičení obzvlášť nepříjemné pro všechny, s výjimkou tří dívek, které na dvorek dorazily včas, aby stihly zaujmout „trubková místa“. Byla to místa v blízkosti třicetipalcové kovové trubky, jež odváděla horkou páru z kuchyně. Trubka stoupala vzhůru podél zdi, a když jste stáli dostatečně blízko, hřála vás, zatímco slečna Hajdar se svým měřítkem trapně pobíhala kolem. V důsledku mé nedochvilnosti mi zůstal přepych toho výsadního místa odepřen a na půlhodinové postávání v zimě jsem si nikdy nezvykla.

Jen jednou se mi té výhody dostalo, ale ne proto, že bych na dvůr dorazila včas. Drina se nade mnou slitovala jednoho obzvlášť chladného večera, kdy jsem měla horečku. Nařídila mladší dívce jménem Sonya, která stála na nejlepším trubkovém místě, aby mě pustila. Vděčně jsem přijala a chvěla se v té trošce tepla, dokud jsme nedostaly svolení vstoupit do jídelny na večeři sestávající z kousku mortadely, krajíce chleba a čaje, co hrdlo ráčilo.

Uzdravila jsem se díky Lejlině péči, jejím bylinkovým lektvarům a studeným obkladům. Žádná z nás nebyla překvapená, natož zklamaná, když Lejla jednoho večera oznámila, že hodlá konvertovat ke křesťanství, aby po škole mohla vstoupit do kláštera a žít se sestrou Clairie. Drina si myslela, že má jen takové období, ale Lejla nakonec skutečně vstoupila do řádu karmelitek a zasvětila svůj život Bohu a dívkám, které přicházely do sirotčince Dár at-tifl, aby zde, mezi kamennými stěnami a pod přísným dozorem slečny Hajdar, dospěly.

Bez Lejliny péče bych byla celou dobu v sirotčinci holohlavá, protože jsem často mívala vlasy plné vší. Kontrola vlasů probíhala první den v měsíci. Několik dní předtím jsme všechny měly plné ruce práce se vzájemným vybíráním cizopasníků, abychom se vyhnuly obávanému holicímu strojku. Sesedly jsme se do kruhu, hledaly si vši a házely je do plechovek s benzínem. O mé vlasy se starala Lejla. A díky Jasmíninu „bílému hřebenu“, dalšímu z jejích důmyslných vynálezů, který jediným tahem dokázal vyčesat stovky těch malých potvůrek, mé dlouhé černé vlasy strojek nikdy nepoznaly.

Smutná „strojková nehoda“ se stala hezké mladé dívce jménem Suád, která měla brzy složit závěrečnou zkoušku a vdát se. Krásné oříškové vlasy měla až do pasu, když Hajdar prohlásila, že v nich našla veš. Nemohly jsme nic dělat, jen poslouchat Suádin nářek, když její vlnité kadeře padaly na zem. Drina byla přesvědčena, že Hajdar Suád závidí a tu veš v jejích vlasech si jen vymyslela. „Věděla, že se Suád brzy vdává,“ prohlásila Drina, „a ta stará svině to nedokázala skousnout.“ Všechny jsme souhlasily.

Dalším z Jasmíniných skvělých vynálezů byl jazyk Z, tedy řeč, kterou sama vymyslela – podobala se primitivní latině, jen se mezi samohlásky vkládalo „z“. Ke značné nevoli slečny Hajdar jsme se ji rychle naučily a používaly, kdykoliv jsme si chtěly utahovat z její korpulentní postavy a nosních dírek, které snad kdysi měly lidské rozměry, ale v naší době by se za ně nemusel stydět ani klaun.

Přátelství vzniklá v sirotčinci jsou podstatou mých nejvřelejších vzpomínek na dospívání. Samozřejmě, přátelství s Hudou se nahradit nedalo. Ona a já jsme byly navždy spojeny naším dětstvím, šesti dny hrůzy v díře pod kuchyňským dřezem a sesterstvím, jež si po zbytek mého života uchovalo svou výjimečnost. Osud však naše životy rozdělil a vyslal nás odlišnými cestami.

Huda mě během mých čtyř let v sirotčinci dokázala jednou navštívit. Přestože cesta do Jeruzaléma byla obtížná, v únoru 1973 ji společně s Usámou podstoupili, aby mi řekli, že čekají první dítě. Jejich vzájemnost rozkvetla do tiché nádhery, kterou jsem tehdy nechápala, a život rostoucí v jejím lůně jim oběma propůjčil gloriolu příslibu a naděje.

V té krásce, která tolik vyspěla a vyhlížela nyní mnohem ženštěji než já, jsem nejprve svou nejlepší přítelkyni ani nemohla poznat. Vypadala svůdně a exoticky, oči zpola lidské a zpola tygří. Stálost a něžná povaha však tuto krásu mírnily a její tvář upoutala pohled každého člověka. Ještě o desítky let později, poté co čas do jejích tváří vyryl vrásky a čelo zbrázdil zkazkami o stárnutí, Hudina tvář vás dokázala okouzlit a přimět, abyste pátrali po tušeném tajemství skrývajícím se za těma žlutě žíhanýma očima. O své kráse neměla ani tušení, a to její intenzitu ještě prohlubovalo.

„Chyběla jsi mi,“ řekla se slzami na krajíčku. Myslím, že právě to byla chvíle, kdy jsem poprvé v životě pocítila ve svém vlastním srdci chlad a uvědomila si, že v něm vyrostly tytéž zdi, jaké jsem znala od své matky. Děsilo mě, jak snadno jsem se vypořádala s bolestí ztráty a rozdělení. Běžela jsem své přítelkyni z dětství vstříc a udusila své zjištění a naše vzlyky ve vzájemném objetí. Ona plakala, protože mě měla ráda, a když jsem odešla z Dženínu, v jejím životě po mně zůstalo velké prázdno. Já jsem plakala, protože jsem ji taky měla ráda, ale nedokázala jsem to prožívat tak silně jako ona.

Ve snaze uchovat si rovnováhu v životě otřásaném nejistotou jsem se naučila smířit s přítomností tak, že jsem nevědomky přerušila citová pouta vážící mě k minulosti. Vyrůstala jsem v krajině improvizovaných snů a abstraktních národnostních tužeb, ale všechno mi připadalo pomíjivé. Na nic se nedalo spolehnout, nic nebylo trvalé – rodiče, sourozenci, domov. Dokonce ani vlastní tělo, tak zranitelné vůči kulkám. Dávno jsem přijala skutečnost, že jednou ztratím všechno a všechny, dokonce i Hudu. Pochopila jsem to onoho dne v náručí své nejlepší přítelkyně a sobecky jsem plakala kvůli sobě a kvůli ledovým květům námrazy na svém srdci.

„Jsi nejlepší kamarádka, co jsem kdy měla,“ vzlykala Huda. „Dženín už bez tebe není jako dřív.“

Huda se naučila milovat, co měla, brát to dobré, co život nabízel, a své vzpomínky používat jako opěrné pilíře. Uprchlický tábor jí stačil. Nacházela útěchu ve vztazích, jež vybudovala a stvrdila vlastním srdcem. Díky víře a modlitbě dokázala najít klid, i když vojáci, věčně pátrající po „teroristech“, obrátili její dům vzhůru nohama. Pokud se na konci každého dne mohla vrátit do náruče lásky, měla vše, na čem jí záleželo.

Hudina návštěva se odehrála na pozemcích školy, neboť já jsem odejít nesměla. Usáma se mezitím vypravil do Starého města. Představila jsem Hudu členkám svého gangu, všechny ji vřele objaly a společně jsme pak strávily den ponořený v ryze ženském světě. Pozorně jsme naslouchaly Hudiným odpovědím, když ji Drina vyslýchala ohledně sexu, neboť Huda byla mezi námi jediná, kdo to velké tajemství zakusil. Střídavě jsme přikládaly ucho k jejímu břichu, snažily se dítě probudit a žebraly o nějaký ten kotrmelec. Několikrát se pohnulo jako stín za záclonou a my jsme pokaždé radostně vykřikly, uchváceny tím pocitem kouzla a zázraku, který dokážou miminka vyvolat pouhým pohybem. Všech šest nás pak pojedlo z jednoho hrnce jehněčí s jogurtovou omáčkou, které nám Huda donesla. Jasmína, soustředěná za drátěnými rámečky svých brýlí, nám jídlo rozdělila.

„To jsou ale zajímavé brýle, Jasmíno. Takové rámečky jsem ještě nikdy neviděla,“ řekla Huda. Odpověděly jsme téměř jednohlasně: „Vyrobila si je sama.“

„Naše Jasmína pořád něco vyrábí a vynalézá,“ pronesla Drina s netypickou pýchou.

„Můžu ti je taky vyrobit, Hudo, pokud máš skla,“ nabídla se Jasmína viditelně dychtící po příležitosti něco sestrojit.

Ačkoliv jsme chtěly věřit, že se nic nezmění a naše rodina pěti kamarádek zůstane navždy pospolu, závěrečná zkouška se přiblížila. V roce 1973 byla Drina už dva roky po škole, ale zůstávala v sirotčinci jako učitelka tělocviku a zároveň docházela na přednášky Islámské univerzity. Lejla se už vydala na svou cestu přijetím křesťanské víry, přestěhovala se do kláštera a vyměnila zdejší kamenné zdi za jiné. Jasmína a já jsme složily závěrečnou zkoušku zároveň, obě s vyznamenáním, Muně zbýval ještě rok.

Přestože Jasmína byla z nás všech nejchytřejší a měla největší zájem o studium, stipendium nakonec potkalo mě, ne ji. Šlo o nabídku skupiny bohatých Američanů arabského původu, určenou palestinským uprchlíkům. Jelikož rodina Jasmíny odcestovala do Jižní Ameriky, dívka nesplňovala podmínky. Myslím, že ztracená příležitost studovat v zahraničí ji přiměla litovat, že se nenarodila v uprchlickém táboře.

Po pěti dnech náročných zkoušek jsem vyčerpaná, ale sebevědomá čekala na závěrečný verdikt. Zoufale jsem toužila stipendium získat, ovšem jen coby jakési potvrzení. Nedokázala jsem si představit, že bych odjela jinam než do důvěrně známého Dženínu, snad leda bych zůstala na škole učit jako Drina. Rozhodně jsem nebyla připravena odjet do Spojených států, což stipendium předpokládalo. Život doma mě děsil víc než dost. Proč bych měla riskovat a vypravit se do neznámého světa, kde nikdo nemluvil arabsky a kde jsem neměla žádné útočiště? Mít dobré známky bylo cílem samo o sobě. Můj otec si přál, abych získala vzdělání, a já jsem poslušně zasadila svůj život do půdy jeho snů. Jednoduše jsem nebyla v situaci, abych dokázala plánovat vzdálenou budoucnost.

Jasmína však byla géniem předvídavosti – měla své plány i plány pro případ, že plány nevyjdou. Dostala jsem od ní pořádnou facku, když jsem jí jen tak mimochodem sdělila, že to stipendium možná nepřijmu.

„Kdo si myslíš, že jsi, abys mohla odmítnout takový dar?“ Její otázka mi zvonila v uších. Jen díky výjimečné souhře náhod a vzácnému štěstí mohl někdo jako já získat takovou příležitost navzdory žalostnému osudu určenému mým původem. Opravdu, kdo jsem si myslela, že jsem?

„Dala bych cokoliv, abych to zatracené stipendium získala!“ Teď už křičela. Ne na mě, ale na cosi, co žádná z nás nemohla vidět. Křičela na krutost náhody, která opominula její nadání i hodiny strávené studiem. Ona o vysoké škole snila a snila o ní ještě víc, když se začalo šuškat o stipendiu.

Ve stínu Jasmínina zklamání jsem se cítila zahanbená. Ona pak toho večera, když jsem sama seděla na balkoně, otevřela doširoka dveře svého přátelství dobrou radou: „Nebuď hloupá, Ámál. Překonej strach.“ Vrátila se dovnitř a nechala mě ve společnosti lhostejného srpku měsíce plujícího černou oblohou plnou hvězd.

Když jsem byla dítě, Hadž Sálim mi řekl, že všechny odpovědi můžeš nalézt na nebi, jen když se díváš dost dlouho a usilovně. Vyprávěl mi, že uspořádání hvězd jsou božské hieroglyfy, které dokáže rozluštit jen upřímné, věřící srdce. Odevzdala jsem tedy této tapiserii z hvězd svou největší bolest. V Dženínu na mě nečekalo nic než útržky mého dětství a trosky rodiny ztracené navždy, to vše zadupané do země botami a tankovými pásy hlídkujících izraelských vojáků. Pokud bych se tam vrátila, do tradiční kultury uprchlického tábora, čekalo by mě nevyhnutelně manželství, jehož jsem se kvůli své příšerné jizvě a svému zmrzačenému tělu děsila. Mému pocitu odvržení a opuštěnosti by bezpochyby jen dodalo novou příchuť.

Vskutku, kdo jsem byla! Politováníhodný sirotek bez státní příslušnosti a bez majetku, žijící z dobročinnosti. Americké stipendium bylo darem a já neměla právo ho odmítnout. Milosrdně spočívalo na cestě naplňující nejhoroucnější sny mého otce o budoucnosti jeho dětí.

Měsíc se na obloze usmíval a já jsem prosila noc, aby mě překvapila snem, který by byl jen můj vlastní. Zatím jsem nikdy svůj vlastní sen nesnila.

Nemohla jsem odjet, aniž bych navštívila Hudu, Usámu a jejich malou holčičku, kterou pojmenovali Ámál.

Mé přítelkyně ze sirotčince mi na rozloučenou daly všechno, co měly, přesto jsem shromáždila jen zlomek částky na cestu taxíkem. Překvapivě zasáhla slečna Hajdar, která mi darovala stovku šekelů. Víc než onen velkorysý dar mě však zmátlo objetí, jímž ho doprovodila. Odtrhla jsem oči od peněz, abych se podívala do napudrované tváře ženy, která si obočí malovala tužkou a své povolání ředitelky sirotčince vykonávala s věčnou rozmrzelostí. Pod nevábným zevnějškem a náznakem šílenství jsem zahlédla nejistotu a vycítila cosi jako sesterství.

„Děkuji, slečno Hajdar,“ řekla jsem upřímně.

„Rádo se stalo. Postarej se, ať na tebe můžeme být hrdí.“

Jelikož jsem nechtěla, aby na mě v Dženínu čekaly davy, přijela jsem večer a neohlášená. Zdolala jsem pěšky dvě míle od Zelené linie a prošla dvěma izraelskými kontrolními stanovišti. Nedaleko vylidněné vesnice Alladžún jsem narazila na palestinského zemědělce, který mi nabídl místo na svém voze taženém voly a vzal mě až do Ziraainu na okraji Dženínu. Peníze odmítl – „nemohu si vzít peníze od mladé arabské dcery“ –, a tak jsem mu poděkovala a zbytek cesty snadno urazila. Tři izraelské tanky umístěné na vyvýšenině shlížely na tábor. Pořád tam byly. Pořád hlídaly.

Za tmy jsem se vydala dolů z kopce do bludiště chatrčí a nepravidelných uliček, světlo jsem nepotřebovala. Kdybych zavřela oči, pořád bych viděla ty blátivé cestičky vyryté mezi domy. Tamhle stál kurník ammo Darwíše, má oblíbená skrýš. Na dosah přede mnou bylo Lamyino okno, v úrovni očí zaslepené dvěma kovovými pásy, které tam přivařil její otec poté, co nachytal nějakého kluka, jak se dívá dovnitř. Pak se cesta rozdělila třemi směry a já jsem se vydala tím prostředním, nejužším, k Hudinu domu. Obydlí po obou stranách uličky stála od sebe na šířku ramen a já jsem za chůze hladila dlaněmi hliněné stěny, jak jsme to s Hudou vždycky dělávaly. Z několika oken zářilo světlo a šouraly se za nimi unavené stíny lidí, většina tábora však spala. Země teď patřila sboru cvrčků a divokým kočkám shlukujícím se na hromadách odpadků, kde pátraly po zbytcích jídla nebo po krysách shánějících potravu. Kdybych neznala nekonečnou velkodušnost lidí z tábora, asi bych se tu po setmění bála.

Zastavila jsem se u modrých kovových dveří, které byly samý ďolík a rýha. Zlehka jsem zaklepala.

Usáma vyhlédl dírou vyžranou rzí a pak už jsem slyšela řinčení a skřípání chvatně odsouvaných západek. Usámův široký úsměv nechal vyklenout obočí pod vrabčím hnízdem vlasů a jeho dobromyslná povaha mě zdravila radostnýma očima.

„Ahlan! Ahlan!“ jásal a mával na mě, abych vstoupila na jejich malý dvůr. Ve vzdáleném rohu bzučela osamělá žárovka, pod níž jsem rozeznala obrysy slepic dřímajících na hromadě sena. V dlouhém, zřejmě Hudou ručně malovaném hranatém květináči rostla zelenina. Usáma mě cestou do obývací části domu zastavil – jeho milý uličnický úsměv jsem viděla i v šeru.

„Pssst!“ sykl s prstem na rtech. „Překvapíme ji.“ A s přehrávanou kradmou chůzí mě vedl k nim do domu. Šla jsem za ním a dívala se na toho kluka z časů mého dětství, nyní manžela a otce s chmýřím místo kníru a nepopiratelnou láskou k rodině, prýštící z jeho pórů. Když jsem později viděla Usámu a Hudu spolu, nabyla jsem jistoty, že byli stvořeni jeden pro druhého. Po třech letech manželství spolu mluvili způsobem, který mi připomínal dvě hrající si koťata. Sotva jsem strčila hlavu do kuchyně, vrhla se mi Huda kolem krku. Jak se dalo čekat, rozplakala se a my oba, já a Usáma, jsme si z ní dobromyslně utahovali.

Zavedli mě ke kolébce malé Ámál. Bylo to baculaté miminko s olivovou pletí po matce a černým, hebkým chmýřím vlásků. Zatímco spala, zasypala jsem polibky a jemnými doteky každý faldík na jejích nožkách, krku a bříšku a varovala jsem Hudu a Usámu, že se už těším, až malé Ámál prozradím všechny jejich vylomeniny, jen co bude dost stará, aby sama dělala neplechu.

„Dělej si, co chceš,“ žebronil Usáma, „jen ji prosím nevzbuď!“ Vyměnili si pohled prozrazující romantickou chvilku, kterou má návštěva přerušila.

Všichni tři jsme společně vzpomínali a postupně jsme sklouzli do táborových klepů. Místo ammo Jacka O’Malleyho přišla laskavá, ale odtažitá Angličanka Emma, která jen zřídkakdy zůstávala v táboře přes noc. Ammo Darwíše chytili, když turistům v Jeruzalémě prodával suvenýry bez povolení, a teď si za ten přestupek odpykával tříměsíční trest. Huda se spřátelila s Fatimou.

„Ta hloupá holka,“ prohlásila, „odmítla všechny nápadníky.“ A rozumělo se, byť to zůstalo nevyřčeno, že nechce jiného muže než mého bratra.

Usáma šel spát kolem druhé ráno, aby nám dal prostor pro „holčičí řeči“. Ať už o tom měl jakoukoliv představu, nechtěl se toho účastnit. Huda se snažila zůstat vzhůru, ale nakonec podlehla volání spánku a nechala se ukolébat dotekem mé ruky hladící ji po vlasech. Mě samotnou cosi v mém nitru, cosi nepokojného a vyčkávajícího, udrželo vzhůru po celou noc, ale ani nespavost nemohla utišit obavy, jež s blížící se budoucností sílily.

Plna úzkosti vyšla jsem do tmy a vyšplhala na střechu Hudina obydlí. Za horkých letních dní našeho dětství jsme nesčetněkrát spaly na chladných střechách přístřešků, kde jsme si povídaly, smály se a vyměňovaly si drby. Z tohoto vyvýšeného místa jsem viděla uprchlický tábor OSN přímo pod sebou – jeden čtvereční kilometr, na němž bylo tak dlouho namačkáno tolik lidí v tvrdošíjném očekávání návratu do své Palestiny. Zanedlouho se ozvalo první volání azánu zvoucího muslimy, aby se modlili, a slunce zpoza kopců pomalu šplhalo na oblohu. Melodická ozvěna azánu se kolem mě ovinula, jako by to byly otcovy silné paže, a ranní větřík mě hladil po kůži jako matčin hedvábný šátek. Slunce vyšlo za izraelskými tanky na pozorovacích stanovištích, oranžová zaplavila nebe a ozářila část mého života, jež zmizela v nenávratnu. Stýskalo se mi po dnech v táboře. Zdědila jsem život, který si uzurpoval někdo jiný, a já jsem si ho vzala zpět, v té chvíli a na tom místě, se vší silou svého zmatku a toužení, zatímco kohouti kokrháním oznamovali nový den.

Hudě jsem nechala dopis v kuchyni u nádoby s kávou, neboť jsem věděla, že to bude první místo, kam po probuzení zamíří. Do obálky jsem vložila zlatý řetízek a amulet s vyrytou súrou al-Kursí, o níž muslimové věří, že propůjčuje božskou ochranu. Byl to můj dárek pro malou Ámál.

Vyrazila jsem k nejbližšímu přechodu do Izraele, kde jsem si chtěla vzít taxík zpátky do Jeruzaléma. Zachytila jsem vůni čerstvého falafelu, visící v nehybném vzduchu polapeném v uličkách natěsnaných obydlí. Z jednoho balkonu visela klícka se zpívajícími kanárky, slyšela jsem tlumený pláč dítěte, které se probudilo za kterousi z těch tenkých zdí. Venku se šouralo pár lidí, pro které už den začal, a kohouti si vykračovali všude, kde našli dost místa. S myslí omámenou představou odchodu jsem mimoděk zamířila ke dveřím Hadž Sálima.

Tam jsem ho spatřila, středobod mých dětských radostí, jak chodí po zápraží. Zastavila jsem se, dost daleko, abych nebyla spatřena, a sledovala jsem jeho marné úsilí smést z prahu všudypřítomný prach. Opřela jsem se zády o zeď a sesunula se k zemi, zatímco Hadž Sálim artritickými pohyby postrkoval koště. Přitiskla jsem kolena k hrudi a představila si, jak se k němu blížím, dotýkám se té scvrklé kůže, abych upoutala jeho pozornost a vymámila z něj další příběh o naší ukradené Palestině. Třeba ten o tvrdohlavém pastevci z Chalílu, který při pátrání po svém otci došel až do Akky.

„Všechno jsem to viděl. Ti lidé z Chalílu jsou tak tvrdohlaví – myslím, že právě proto udělal Alláh Chalíl ze žuly. Jinak by svýma hlavama ty hory rozbili,“ řekl by a smál se tím svým nádherným bezzubým smíchem.

Slzy mi vhrkly do očí a objala jsem si kolena ještě pevněji. „Zatracený prach,“ prohodil tónem zevšednělé frustrace, když se vracel do domu. Neměnnost jeho každodenního boje s prachem a každodenní porážky mě přiměla k úsměvu. Než dozněl zvuk přivíraných kovových dveří, vstala jsem.

V Jeruzalémě jsem zamířila do sirotčince, abych si vyzvedla věci a rozloučila se s městem a se vším, co pro mě kdy znamenalo. Když jsem sáhla do kapsy, našla jsem zalepenou obálku a usmála se, neboť jsem věděla, že je to dopis od Hudy. Schovala jsem ho do staré kovové krabičky, kterou jsem před mnoha lety dostala jako dárek k íd od jedné charitativní organizace z bohatých států v Zálivu. Byla poškrábaná a otlučená a ukrývala mé nejcennější věci: tátovu dýmku, vyšívaný prsní díl matčina oblíbeného taubu a její vybledlý hedvábný šátek, kostky, které mi Lamya provinile vrátila, a balíček dopisů od Muny Džalajty, nashromážděných během čtyř let v sirotčinci.

Přestože jsme sdílely jednu ložnici, Muna a já jsme si události v sirotčinci a naše tajemství sdělovaly prostřednictvím dopisů. Byl to způsob, jak bojovat s osamělostí a nudou našich životů. Jak se později ukázalo, tyto dopisy se staly kronikami časů, kdy jsme se dělily o jídlo navíc, vybíraly brouky z talíře a vyčesávaly si z vlasů vši. Vykreslovaly obraz přátelství zrozeného ze vzájemné potřeby přežít a najít spřízněnou duši. Obsahovaly povídání o „bílém hřebenu“, prostinkých hrách, které jsme vymyslely, o našich dobrodružných výpravách do ateliéru a na ošetřovnu, kde jsme kradly barvy a obvazy pro Lejlu. V těch dopisech mi často psala o chlapci, který se jí líbil. Jmenoval se Usáma. Vtipkovala jsem, že mám taky potřebu vzít si nějakého Usámu, když se dvě mé nejlepší přítelkyně za muže toho jména provdají.

Vzpomínám na ta léta s nostalgií. Je pravda, že nám bývala v noci zima a voda, kterou jsme jednou týdně dostaly ke koupání, také studila. Spousta věcí kolem však hřála naše duše. Byly jsme kamarádky, které si nahrazovaly matky, sestry, učitelky, zásobovače a občas také přikrývky. Dělily jsme se o všechno od šatů až po trápení. Společně jsme se smály a vyryly jsme naše jména do starobylých kamenů Jeruzaléma.

Všechny jsme se vydrápaly z jámy lidí bez domova a snažily se nějak žít navzdory izraelské okupaci. Naším největším potěšením se stala normálnost. Zamilování se do kluka. Hraní karet. Vyprávění si sprostých vtipů při praní prádla, které se odehrávalo na střeše pětipodlažní budovy. Povzbudivá slova učitelky. Pouto, jež mezi námi vzniklo, bylo uhněteno z nevysloveného odhodlání zajistit kolektivní přežití nás všech. Prorůstalo dějinami, přesahovalo kontinenty, překlenovalo války a obsahovalo naše společné i individuální tragédie a vítězství. Byly to holčičí dopisy nebo hrnec s nadívanými vinnými listy. Naším poutem se stala Palestina. Společný jazyk, který jsme rozebraly na kousky, abychom vytvořily domov.

====

IV.

Al-Ghurba

(Býti cizincem)

====

DVACET ČTYŘI

Amerika

1973

Mé první měsíce v Americe provázel pocit nemístnosti. Zmítala jsem se v tomto rozlehlém světě a snažila se do něj nějak zapadnout. Má snědá kůže a přízvuk prozrazovaly, že jsem cizinka. Apatridita se mě držela jako pach mizerného parfému a mé arabské příjmení bylo připomínkou únosů letadel v letech sedmdesátých.

„Jen klid. To jsi ještě nikdy neviděla eskalátor?“ zeptala se hezká rudovláska na mezinárodním letišti ve Filadelfii.

Takže tohle byl es-ka-lá-tor.

„Ty jsi jistě Ámál.“ Natáhla ke mně měkkou upravenou ruku. „Jsem Lisa Haddadová. Moje máma se právě snaží zaparkovat. Jsme tvá hostitelská rodina.“

Lisa byla mladší než já, ale daleko upravenější a hezčí.

„Zdravím,“ řekla jsem a hleděla na ni se zahanbenou závistí.

„Připravila jsem pro tebe pokoj pro hosty,“ prohlásila Lisa energicky během krátké jízdy autem z letiště k jejich domu. Bylo snadné si ji oblíbit – vlastně bylo obtížné jejímu kouzlu nepodlehnout. Její svět byl zářivě barevný, emocionálně vypolstrovaný, finančně zajištěný a politicky nekonfliktní. Připadalo mi zvláštní a vzrušující, že by mohla stát o mou přízeň a souhlas.

„Děkuji,“ odpověděla jsem, neboť jsem si nebyla jista, jaká je příhodná americká reakce na její laskavost a nadšení. V arabském světě má vděčnost svou vlastní řeč. „Nechť Alláh požehná tvé ruce, jež mi přinesly tento dar.“ „Krása je ve tvých očích, které mě vidí krásnou.“ „Nechť Bůh prodlouží roky tvého žití.“ „Nechť Alláh nikdy neoslyší tvé modlitby.“ „Nechť příští jídlo, které nám uvaříš, je na oslavu svatby tvého syna… maturity tvé dcery… uzdravení tvé matky,“ a tak dál, nekonečný sled zbožných chvál. Mně, která vyrůstala v této kultuře, připadalo obyčejné „děkuji“ nedostatečné a měla jsem pocit, že můj hlas zní skoupě a nevděčně. Hleděla jsem na město. Stuhy z betonu a asfaltu se táhly do dálky a vlnily ve smyčkách pod koly neskutečného množství automobilů. Řady domů, továren a skladišť shlížely na dálnici a nad přeplněným obzorem Filadelfie visel smog. Pachy města pronikaly až do auta. Mému nosu se dostalo plnokrevného uvítání od pouličních stánků s obřími sendviči, mastných hranolků a zplodin z dieselů kamionů a výfuků osobních aut. Páchlo to definitivní ztrátou bělostných lilií rostoucích v krasových závrtech Palestiny a já se v duchu loučila s lawsoniemi, které v mé domovině každé jaro vzplanuly žlutobílými hrozny voňavých květů.

Lisina matka Angela Haddadová mluvila tiše. Cestou mi ukazovala Muzeum umění, sochu Williama Penna, městskou radnici, Síň nezávislosti a další významné stavby, jež mi nic neříkaly. Držela krk dokonale zpříma a její dlouhé prsty pevně svíraly volant mercedesu, který řídila. Vyzařovala z ní jakási nepřístupná elegance, a přestože byla vůči mně nesmírně velkorysá a laskavá, uvědomila jsem si, že je pro mě těžké se v její přítomnosti uvolnit.

„Mami, přijede táta tento víkend?“ zeptala se Lisa matky.

Lisin otec žil s přítelkyní a svou rodinu příležitostně navštěvoval. Myslela jsem si, že je to dost zvláštní uspořádání, než jsem ho poznala. Byl to vysoký, nadutý a vychloubačný hejsek, který se oženil s bohatou dědičkou Angelou a z jejích peněz hradil své časté zálety, jimiž se proslavil v těch nejlepších pánských klubech ve Filadelfii. „To je nový projekt tvé matky, zlatíčko?“ zeptal se Lisy při jedné z těch příležitostí, kdy se zastavil, aby vzal svou dceru „ven“.

„To je Ámál, tati,“ odpověděla zdráhavě.

„Ahoj, ‚Omar‘. Jmenuju se Milton Dobbs.“ Podal mi ruku a já jsem s ní potřásla. „To se mi na tvé matce líbí, zlatíčko, že se pořád snaží zachránit svět. Hlavně proto jsem si ji vzal,“ dodal zesíleným hlasem, aby ho slyšela i Angela, která stála za kuchyňskou linkou a nevšímala si ho.

„Ne, mě sis vzal pro peníze,“ odsekla Angela suchým, nevzrušeným tónem ženy z vyšší společnosti.

„Nevím, jestli tento víkend přijede nebo ne, zlatíčko,“ odpověděla Angela, která mě stále upozorňovala na filadelfské pamětihodnosti. „A toto, Ámál, bude tvůj domov po následující tři týdny nebo i déle, pokud si budeš přát,“ zakončila svou přednášku, přibrzdila a najela na dlouhou příjezdovou cestu.

Ve dveřích jsem doširoka rozevřela oči, abych vůbec byla schopna jejich dům pojmout. Něco tak rozměrného jsem si doposud nedokázala představit. Ve vzduchu vyplňujícím ty předimenzované, dokonale upravené pokoje byly cítit peníze a já jsem stěží dokázala pochopit, že Lisa a její matka žijí v tak rozlehlém příbytku samy, jen s občasnou výpomocí na úklid.

Z mé první noci ve Spojených státech se mi nejživěji vybavuje postel. Poprvé v životě jsem spala ve skutečné posteli, ne na podložce nebo palandě. Natáhla jsem se a oddala se velkému, měkkému moři bílého povlečení a prachových peřin, které vstřebaly únavu mého těla, uondaného dlouhou cestou letadlem. Nad postel Lisa pověsila plakát s mužem s koženými vlasy a v kožené bundě rozepnuté ve směšně svůdné póze. Lisa mu říkala „Fonz“ a oznámila mi, že ho zbožňuje. O stěnu stál opřený dárek pro mě: bleděmodré kolo Schwinn, na kterém mě Angela v následujících dnech učila jezdit. Jako bych si v té obří posteli chtěla připomenout souvislosti, sáhla jsem do minulosti a přejela si rukou po zjizvené kůži na břiše. Schoulená v luxusu na prahu světa přetékajícího stejně tak přísliby jako nejistotou jsem začínala nový život. Minulost však byla stále se mnou tak jako jizva přikrytá dlaní.

Ve Filadelfii jsem bloudila mezi bohatstvím a chudobou, na tváři nalepený zoufalý úsměv. Nenacházela jsem nic, co bych mohla mít společného s muži a ženami kráčejícími po ulicích cílevědomě a s rozvahou ani s bytostmi přespávajícími na chodnících. S údivem jsem pozorovala sebejisté Američany věnující se svým každodenním činnostem. Kupovali si pečivo, chodili do práce, jedli lákavá jídla a povídali si na zahrádkách restaurací. Připadala jsem si bezvýznamná a ztracená a toužila jsem někam patřit.

Angela mi pomohla s vyčerpávajícím papírováním, které se muselo vyřídit, než jsem mohla zahájit svůj první rok studia na Temple University. Ještě nikdy v životě jsem se nemusela prokousávat takovým množstvím formulářů – zdravotní pojištění, registrace do knihovny, studentský průkaz… seznam nekončil. Podařilo se mi vše vyřídit ještě dřív, než začaly přednášky, a s Angelinou pomocí jsem se přestěhovala na kolej.

Elana Riversová, bodrá dívka s velkým poprsím, požádala vedoucí naší koleje o formulář na registraci svých vnad. Po několika málo měsících už byla mezi kluky z vyšších ročníků známá jako snadná kořist, což jí zajistilo pozvánky na „správné“ večírky univerzitních klubů. Často se na kolej hlasitě připotácela až nad ránem. Nijak se nepokoušela navázat se mnou řeč, přestože o mně ne zrovna zřídka mluvila jako o „té Arabce“ – vyslovovala „arapce“ – a „té holce s hadrem na hlavě“.

Jednoho večera jsem ji sledovala, jak si ve vstupní hale naší koleje dobírá slintajícího poslíčka s pizzou. Omráčen Elaninou lascivitou zíral na ni s otevřenými ústy a tak směšným výrazem, až jsem se musela zasmát, když jsem šla kolem. V tu chvíli se ke mně prudce obrátila. „Ach můj Bože,“ rozchechtala se. „Ta arapka si myslí, že je to legrace.“ Přistoupila ke mně a má tvář byla v tu chvíli plná strachu, který zaplašil veškeré veselí. „Už jsi někdy měla sex?“ zeptala se vlezle.

Strnula jsem. Nikdy jsem kluka ani nepolíbila. Naštěstí se přímo za mnou ozval znechucený hlas: „Bože, Elano! Nemůžeš toho aspoň někdy nechat?“

Byla to Kelly Masonová, která se připravovala ke studiu na lékařské fakultě. Znala jsem ji z některých přednášek. „Co? Jen si povídáme,“ odsekla Elana. Kelly mě však odtáhla stranou a odvážně se postavila přímo před Elanu, která se mě už neodvážila obtěžovat.

Kromě příležitostných obědů s Kelly jsem první rok na vysoké škole prožila bez přátel. Byl to osamocený, a přitom rušný rok. Můj přízvuk představoval společenský hendikep, přinejmenším jsem jej tak vnímala. Proto jsem čas trávila studiem a projížďkami na kole. Mé neobratné pokusy zapojit se do společenského dění okolí ignorovalo nebo se jim vysmívalo. Zůstaly mi tedy jen knížky a výsledkem byl excelentní průměr za zimní i letní semestr.

Nakonec jsem své místo našla a spokojeně zakotvila v malé skupince přátel, s nimiž jsem až do závěrečných zkoušek bydlela v jednom domě. Byl to omšelý třípodlažní cihlový domek, kterému se třetí rok našeho studia začalo říkat „Kadibudka“, neboť ho v důsledku zpětného toku vyplavila voda z kanalizace.

Během studia jsem setrvávala na pevné akademické půdě a onu palestinskou dívku z ubohých poměrů jsem v sobě potlačila v usilovné snaze najít místo a uplatnění v západním světě. Otupila jsem své smysly vůči světu a vklouzla do americké škatulky člověka bez minulosti. Poprvé v životě jsem žila život nezvířený válkou a jejími hrozbami. Neobtížená existencí vojáků, zděděných snů a mučedníků snažících se mě uchopit za ruce.

Každý dům však má své duchy.

Proměnila jsem se v jakéhosi neurčitého arabsko-amerického křížence bez kořenů. Pila jsem alkohol a chodila s několika muži, za což by mě v Dženínu čekalo odsouzení a zavržení. Nechala jsem se nést vírem kulturní proměnlivosti, ztotožňovala se s americkou morálkou a zase se od ní odvracela, až jsem zcela ztratila směr. Američany jsem si zamilovala a občas jsem dokonce měla pocit, že je to láska opětovaná. Žila jsem v přítomnosti a minulost jsem skryla. Nepsala jsem Hudě ani Muně, ani Kolumbijským sestrám. Ani ammo Darwíšovi, Lamyi, chálto Bahíji či Hadž Sálimovi. Někdy se však pouhé mrknutí oka stalo kajícnou připomínkou, jež mě přinutila čelit minulosti.

Když jsem jednou šla městem, zdálo se mi, že vidím matku, jako by se před mým odrazem ve výkladu mihl její duch. Zastavila jsem se a hleděla na dceru své matky. Po Dalii jsem zdědila neschopnost dýchat, dokud jsem zůstávala ve spojení s včerejškem. Ona dokázala vytěsnit přítomnou chvíli a žít ve věčné minulosti. Já jsem se z minulosti vymanila až díky fyzické vzdálenosti. V tu chvíli mě napadlo, že žádný jiný člověk mi nemůže rozumět tak, jak by mi rozuměla ona.

Podtónem života v Americe se tak stal pocit hanby, že jsem zradila svou rodinu – či ještě hůř, sebe. Navzdory tomu jsem přijala zvyklosti Američanů a převzala jejich uvolněné způsoby.

Byly však chvíle, které mě přiměly nahlédnout do propasti dělící mne od ostatních. Během příhody s kanalizací, která našemu studentskému obydlí dala jméno, jsem si vzpomněla na Dženín, kde otevřené kanály občas přetekly a my jsme chvatně sbíraly staré šaty a ručníky, abychom ucpaly štěrbiny našich příbytků. Ačkoliv taková nehoda i následný úklid byly dost odporným zážitkem, Huda a já jsme stěží dokázaly potlačit nadšení, neboť jsme věděly, že nám dovolí spát na střeše, abychom unikly hnusnému smradu. Ostatní děti na tom byly stejně a večerní vzduch se rychle naplnil voláním, vtípky a smíchem malých uprchlíků. Ve své naivitě jsme tehdy byli plni snů a nadějí, blaženě nevědomí toho, že my sami jsme odpad světa, zašlapaný do vlastní ubohosti a výkalů. Tam na plochých střechách jsme k hvězdnatému nebi nad Středozemním mořem posílali svá tajemství a přání. Tehdy, před válkou v roce 1967, tam ještě nehlídkovali vojáci. Naše přání byla prostá, ale ve skutečnosti nesplnitelná. Vždycky jsme myslely na návrat do Ajn Hódu. V našich představách to byl ráj. Ty poklidné noci na střechách byly prodchnuty nevinností. Večerní výzva k modlitbě byla naší přikrývkou a my dvě, Huda a já, jsme usnuly v objetí, jak to malé holčičky umí, dokud nepřišel úsvit a s ním i kniha, kterou pro nás baba toho dne vybral. Smrdutá čvachtanice lesknoucí se v uličkách znamenala v našich očích jen dočasnou lapálii otevírající cestu k mnoha radostem.

A tak zatímco mí spolubydlící ve Filadelfii zoufale volali rodičům, domácímu, hygienické stanici a pojišťovnám, já zůstala v klidu. Chovali se, jako by do žumpy spadl celý jejich svět, kdežto já jsem cítila jen sladkou nostalgii a touhu po starých přátelích.

Průrva mezi námi nemohla být větší a nedala se překlenout. Tak to zkrátka bylo. Palestina se náhle neohlášeně jako by vynořila z mých kostí a vstoupila mi do života. Ve třídě, v baru, při procházce městem. Smuteční vrby na Rittenhouse Square se bez varování proměnily v dženínské fíkovníky sklánějící se k zemi, aby mi nabídly své plody. Bylo to naléhavé volání ozývající se z celého mého těla, výzva k návratu k sobě samé. Pak utichlo a přešlo do latentní fáze.

Během studií jsem po většinu času měla dvě zaměstnání. Univerzita si mě najala jako pomocnou lektorku a o víkendech jsem „načerno“ pracovala v nonstop samoobsluze ve West Philly, „špatné čtvrti“, kam bílí obvykle nechodili a rozhodně ne po setmění.

„Chceš spáchat sebevraždu,“ varovali mě moji spolubydlící. „Pokoušíš štěstí, když pracuješ na takovém místě.“ Byli přesvědčeni, že se stanu obětí znásilnění nebo přinejmenším přepadení. „Ty ještě tuhle zemi neznáš. Já nejsem rasista. Ale to je zkrátka špatné místo.“

Přesto jsem každý pátek sedla na kolo, propletla se rušnou Broad Street, zahnula doprava k pěkným domům na Spruce a pokračovala dál až do chátrající West Philly. Příležitost to vzala objížďkou po Třinácté ulici a Svoboda pro všechny se rozvalovala ve své židli jako líný žák. Ve West Philly se příroda i architektura hrbily v připomínce otroctví a místa obvykle vyhrazená růžovým keřům zde byla přenechána odpadkům a moči. Zevlovali tu mladíci s afrem na hlavě a v pytlovitých džínách. Nejdřív na mě hvízdali, říkali mi „teta“ a komentovali mé pozadí. Když se však má tvář stala součástí víkendové kulisy, volali na mě jménem v rytmu, který hvízdali, oceňovali můj zadek a vítali mě v jediném slově. Staré ženy, impozantní matrony, si na svých zápražích vyměňovaly klepy a svědomitě střežily okolí. I jejich zprvu nedůvěřivé obličeje se nakonec roztáhly do velkorysých úsměvů, sotva mě spatřily přijíždět. Malé holčičky, vlásky spletené do poslušných cůpků, předváděly pozoruhodnou schopnost koordinace při skákání přes dvojici švihadel. Připadalo mi, že černí lidé vnášejí rytmus do každé své činnosti. Za den obnovili církev náhodností své písně. Z jejich zotročené kultury, z rasy unesených, jež se mohla identifikovat jen skrze hudbu, vzešel rock-and-roll.

Občas někoho zabili či přepadli. Byli tu dealeři drog a pasáci. Já jsem se však, možná pošetile, ve West Philly nebála ani za tmy. Vojáci doma v Palestině přece jen nastavili laťku pro zlé chlapy dost vysoko. Vyděšení teenageři s pistolí, kteří jednou přepadli obchod kvůli čtyřiceti dolarům, nebyli vůbec hrozní.

Jedné soboty přišli tři, půl hodiny po půlnoci. Vstoupili a svůj narychlo smluvený plán měli stále ještě vepsán ve tvářích písmem strachu. V obchodě byli ještě další tři zákazníci, BoBo – majitel – odešel teprve před hodinou. Dva chlapci se postavili do protilehlých koutů a třetí se zařadil do fronty u pokladny, kde jsem za pultem stála já. Věděla jsem, že něco není v pořádku, a když jsem od platícího zákazníka přebírala peníze, přehrávala jsem si v hlavě BoBovy pokyny. „Pokud tě někdo přepadne, dej mu bez zdržování všechny peníze,“ řekl mi asi před rokem, když jsem v obchodě začala pracovat. U pultu mladý lupič položil dva balíčky peprmintových žvýkaček, láhev Coca-Coly a přidal pistoli ráže 9 mm. Pak chtěl peníze. Pleť měl mladou a hladkou a oči plné strachu. Ostatní kluci mezitím brali zboží z regálů a zároveň kryli dveře. Uvědomila jsem, jaká je to ironie, že se ten chlapec bojí, kdežto já jsem klidná. Když jsem obsah pokladny strkala do papírového pytlíku, přemýšlela jsem, co by mě mohlo vyděsit víc. Chlapcova zbraň byla hračka ve srovnání s útočnými puškami M-16. „Ty. Stát!“ M-16 v obličeji. „Ty. Běž tudy.“ M-16 na mé hrudi. „Všichni se vraťte. Toto je uzavřený vojenský prostor.“ Puška M-16 létá davem, možná zazní pár výstřelů do vzduchu, pokud nezareagujeme dost rychle.

Když jsem chlapci dala všechny peníze, ukázala jsem mu schovanou schránku s drobnými, kde jeho přátelé mohli najít dalších třicet dolarů. Pak jsem mu dala karton cigaret. „Já nekouřím,“ odpověděl ohromeně.

Odešli. Zavolala jsem BoBa, ne policii. Následujícího týdne vešel BoBo do obchodu a vlekl přitom za límec nějakého kluka. „Je to tenhle?“ zeptal se. Byl to ten vyděšený mladík, který mě ohrožoval svou devítimilimetrovou pistolí. Přikývla jsem a BoBo, který se ve skutečnosti jmenoval Bernard, se vrhl celým svým černým svalnatým tělem na chlapce a srazil ho k zemi společně s obsahem regálu s bonbony. „Buď mi hned teď a tady zaplatíš, co jsi ukradl, nebo sem budeš chodit každý den, než si to odpracuješ,“ zavrčel s autoritou, které by se odvážil vzdorovat jenom blázen. Mladík – jmenoval se Jimmy – pak pracoval pro BoBa i potom, co svůj dluh splatil. Policie se o tom nikdy nedozvěděla. „Jen se dostal do vleku, to je všechno. Je to past, která ždímá černý lid, až v něm nezbude ani kapka šťávy,“ vysvětlil mi BoBo.

S naprostou jistotou jsem však věděla jedno: lidé ve West Philly mě považovali za krásnou, ne jinou, a můj přízvuk pro ně nebyl důvodem k nedůvěře. Ty věci, které mě ve světě bílých dělaly podezřelou, byly v černém prostředí vstupenkou do zákulisí.

====

DVACET PĚT

Jusúfův telefonát

1978–1981

V létě roku 1978, než jsem zahájila doktorandské studium na Univerzitě Jižní Karolíny, jsem podlehla přesvědčování svých spolubydlících a vyrazila na Myrtle Beach.

Po celých pět let jsem sobecky odmítala vnímat dění ve světě. Jomkipurská válka v roce 1973 přišla a odešla stejně jako další nepokoje v Palestině a brzy měla být v Camp Davidu podepsána úmluva Jimmyho Cartera – to vše bez nejmenší reakce z mé strany. Rozhovorům o politice jsem se cíleně vyhýbala, nepsala jsem lidem, kteří mě milovali, a nechala jsem si říkat Amy – Ámál bez naděje. Byla jsem slovo beze smyslu. Žena zbavená minulosti. Pravda je taková, že jsem chtěla být někdo jiný. Toho léta na Myrtle Beach jsem byla Amy v plavkách, lenošící v písku, vzdálená sobě samé tak jako nikdy dřív.

Celé dny mi trvalo, než jsem objevila vhodné plavky. Bikiny nepřicházely v úvahu.

„No teda. Mělas nějakou nehodu nebo něco takového?“ zeptala se Kelly v kabince, když viděla mé břicho.

„Něco takového,“ přitakala jsem.

Vybrala jsem si usedle vyhlížející černé plavky, protože na nich byly plastické kopretiny našité na látce zakrývající nejnápadnější díry v mém podbřišku.

Dřív jsem myslela, že plážemi mého života budou ty na středomořském pobřeží Haify. Poprvé jsem však v mořské vodě plavala až ve svých třiadvaceti a má chodidla se bořila do atlantického písku pláží Jižní Karolíny.

Natáhla jsem se na slunci, stejném slunci, které od úsvitu mého života vycházelo nad Dženínem a přinášelo mi žhoucí rudé nebe a poezii recitovanou astmatickým barytonem vycházejícím z babovy hrudi.

Tady nebyli žádní vojáci. Žádný ostnatý drát či zóny, kam měli Palestinci vstup zakázán. Žádný vzdor, výkřiky ani skandování. Tady mě nikdo nesoudil. Byla jsem anonymní. Nemilovaná. Oblečená do svých prvních plavek vzpomněla jsem si na Hudinu největší touhu po bitvě u Karame, kdy jsme si myslely, že se vrátíme do naší Palestiny. „Sedět u moře. Jen sedět, protože neumím plavat.“ Takové bylo její přání, jež stálo na prvním místě naivního seznamu, který jsme sepsaly za svého mládí. Huda.

Po roce doktorandského studia v Jižní Karolíně jsem dostala zelenou kartu a přijala Spojené státy za svou novou vlast.

Amy. Z Ámál narozené mezi uprchlíky, Ámál s tragickým dětstvím se nyní stala Amy žijící v zemi výsad a hojnosti. V zemi, která plula na hladině života a hověla si pod spolehlivým nebem. Bez ohledu na vnější masku jsem však stále patřila k palestinskému národu vyhnanců bez domova, bez lidství, beze cti. Můj palestinský původ a arabské kořeny mě ukotvovaly ve světě. A já jsem se přistihla, jak v historických knihách pátrám po zmínkách potvrzujících příběhy, jež nám vyprávěl Hadž Sálim.

Uplynul další rok. Ať už cítíš cokoliv… Držela jsem v sobě všechno. Až do onoho dne, kdy mi v pět ráno zazvonil telefon. Zpola spící jsem zvedla sluchátko.

„Haló.“

„Alóóó,“ ozval se mužský hlas se silným přízvukem. „Ámál?“

„Ajwa,“ odpověděla jsem a už tušila, kdo to je. Okamžitě jsem se probrala. Ten kdosi se zasmál a v tu chvíli jsem věděla – ten zvuk bych poznala kdekoliv. Byl to tlumený smích, který nejdříve vyklouzl z pravého koutku Jusúfových úst, načež se úsměvem rozzářila celá jeho pohledná tvář. Kdysi dávno mi Fatima řekla, že když mého bratra viděla poprvé, nad jeho úsměvem jí roztálo srdce. Tehdy jí bylo čtrnáct a jemu šestnáct.

„Konečně, sestřičko! Snažíme se tě najít už celé měsíce.“

Sluchátka se zmocnil někdo další. „Ámál! Habibti, drahoušku! Našli jsme tě.“ Byla to Fatima.

Ámál. Plakala jsem při zvuku svého arabského jména. Telefonické spojení nemohlo stačit ke sdělení té vřelé touhy a překvapení, zatímco jsme se snažili mluvit navzdory vzlykům a statickému šumu.

„Jsme těhotní.“ Jejich první dítě. „Kde ve Státech jsi? My jsme teď v Libanonu. Však víš, co v Jordánsku provedli OOP, ti parchanti.“

Slyšela jsem, jak ji Jusúf zarazil. „Teď ne, habibti,“ řekl své ženě.

„Oukej, drahoušku.“ A pokračovala.

Byl to dlouhý příběh o nekonečném boji – „Jusúf ti to bude všechno vyprávět“ –, kterým protékala řeka nekonečné lásky – „ale to už víš“.

V desetiletích následujících po bitvě u Karame postupoval můj bratr strukturou OOP na stále významnější posty. Hnutí si vydobylo takovou popularitu a podporu, až se hášimovská monarchie začala bát o svou vlastní existenci a udeřila na palestinské gerily i civilisty sérií masakrů, které devátému měsíci onoho roku vysloužily přízvisko Černé září. OOP pod vedením Jásira Arafata tak byla v roce 1971 vytlačena do Libanonu a můj bratr přijal učitelské místo na škole zřízené UNRWA, sloužící uprchlickým táborům Sabra a Šatíla. Přitom dál působil v řadách palestinských bojovníků.

„Víš, nikdy jsem na něj nepřestala čekat… Všechno ti povím, až se znova setkáme. Jusúfovi se po tobě strašně stýská. A mně taky, drahoušku,“ řekla Fatima.

Navzdory dlouhým letům odloučení a nejistoty ohledně osudu toho druhého trvali Jusúf a Fatima na své lásce a odolávali tlaku tradice, aby uzavřeli sňatek s někým jiným. Nakonec Jusúf po obtížném pátrání v roce 1977 zjistil, že se jeho láska nevdala, a okamžitě poslal Fatimě dopis, který na vzdálenost necelých padesáti mil, do vesnice Bartaa, kde Fatima stále žila se svou matkou, putoval podzemními kanály téměř rok.

„Bylo to, jako kdyby Alláh otevřel nebesa a nechal ten dopis vystoupit přímo z mého srdce,“ vyprávěla Fatima. Toho srdce, které toužilo po mém bratrovi tak, jako život touží po dechu. Během tří měsíců byli spolu a v Bejrútu se vzali. Aby mohla tuto cestu podstoupit, musela se Fatima navždy rozloučit se svou rodinou a zemí, neboť věděla, že jakmile jednou odjede, Izrael jí už návrat do okupované země nedovolí. Vzdala se všeho, co znala, aby se mohla vdát za mého bratra, a nikdy toho nelitovala. Jemu bylo čtyřiatřicet a jí dvaatřicet let.

„Sestřičko, měla bys sem přijet dřív, než z tebe Fatima udělá tetu!“

„Kdy to čekáte?“

„Někdy uprostřed června.“

„Teď je prosinec, takže mám pár měsíců, abych našetřila na letenku a dokončila doktoranda.“

„Doktorandské studium? Baba by na tebe byl pyšný.“

I po tolika letech jsem toužila být hodna uznání svého otce. Ať už byl kdekoliv. Vyhlédla jsem z okna, spatřila vycházet slunce a byla jsem zahlcena světlem, babovým úsměvem, jenž vstoupil do pokoje.

„Pospěš si a přijeď, sestřičko. Chybíš nám.“

„Vy mně chybíte víc. Přijedu brzy.“

Jusúf mi pak nadiktoval číslo, kde jsem pro něj měla nechat vzkaz, aby mi v předem určenou hodinu zavolal. Jen neochotně jsem zavěsila.

V červnu jsem dokončila studia, neměla jsem však žádné plány kromě cesty do Libanonu. Od Jusúfova telefonátu jsem nemyslela na nic jiného než na návrat k rodině, k sobě samé, přestože v Americe jsem navázala opravdové vztahy a místo, které jsem v uplynulých letech nazývala domovem, se stalo součástí mne samé. Smutná, že opouštím přátele, ale zároveň šťastná tváří v tvář tomu, co mě čeká, jsem nastoupila do letadla směr Bejrút a doufala, že Fatimu uvidím dřív, než ze mě bude teta.

====

V.

Albí fí Bajrút

(Mé srdce v Bejrútu)

====

DVACET ŠEST

Madžíd

1981

Sotva jsem vystoupila z letadla na libanonskou půdu, přivítal mě poryv teplého, suchého vzduchu. Mezinárodní letiště v Bejrútu bylo hrůzu nahánějící místo, až moc plné pušek a vojáků v uniformách. Hedvábné hrdelní tóny arabštiny mě však rozvibrovaly, sotva jsem uslyšela melodické zvolání a odpovědi svého jazyka. Je to tanec, vskutku. Když jsem procházela detektory kovu, muži u přepážky byl nabídnut čaj. „Budiž požehnány tvé ruce,“ řekl nabízejícímu, který odpověděl: „A také tvé ruce. Nechť tě Alláh vždy má ve své milosti.“ Zvolání a odpovědi, jež tančí vzduchem.

Když jsem se konečně vymanila z nervózních front na letišti, spatřila jsem vysokého, vyhublého muže lhostejně postávajícího za cedulí s mým jménem. Měl zapadlé oči a nad nimi asymetrické obočí. Na tváři mu tu a tam vyrážely nepravidelné vousy marně se snažící splynout v plnovous a jeho puntičkářsky pravidelný knír jen stěží skrýval plnost rtů. Když se naše pohledy setkaly, jeho tváří přelétlo poznání následované úsměvem.

„Al-hamdu lilláh alá saláma,“ řekl a podal mi ruku. „Jmenuji se Madžíd. Poslal mě tvůj bratr, abych tě vyzvedl.“

„Nechť Bůh ochrání i tebe,“ odpověděla jsem. Zvolání a odpovědi.

„Okamžitě jsem tě poznal. Vypadáš jako Jusúf.“

„Vydařili jsme se oba po matce.“

Usmál se a vzal má zavazadla.

Doprava v Bejrútu se pohybovala prudkými přískoky za doprovodu bláznivého houkání klaksonů. Mezi auty se proplétali cyklisté a Madžíd v té vřavě trpělivě řídil a omlouval se za „hrubý slovník“ ulice, to když se kníratí řidiči, naštvaní a zpocení, navzájem častovali urážkami. Arabské kletby často nejsou ničím víc než bezúčelnými odkazy na anatomii ženských příbuzných. „Jeď, blbče! Pička tvé matky.“ Další: „Čekáš snad na červený koberec, abys mohl s tou kraksnou uhnout? Pička tvé sestry!“ A pak oblíbené: „Proklínám tvého otce a otce tvého otce!“

Mezi tím zmatkem pobíhali prodavači novin, květin a žvýkaček, zatímco se vůně čerstvě upečeného chleba – jeden z krámků na chodníku nabízel sezamový kaak s drceným tymiánem a sýrem – proplížila skrze mé smysly až do vzpomínek na Palestinu.

„Je příjemné být znova na arabské půdě,“ řekla jsem nahlas.

„Slyšel jsem, že jsi byla pryč dost dlouho,“ odpověděl Madžíd po krátké odmlce.

„Docela ano.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem vyzvídat.“

„Ne, to je v pořádku. Vyjela jsem na stipendium a už jsem se nemohla vrátit do Dženínu. Víš, jaké to je, když jsi nějakou dobu pryč. Izraelci tě zpátky nepustí…“ Kromě toho jsem neměla nic a nikoho, za kým bych se vracela. A abych byla upřímná, chtěla jsem být Američankou. Chtěla jsem svou tragickou minulost sbalit do rance, poslat kamsi pryč a zkusit pro změnu žít jako Amy.

Otočila jsem hlavu k otevřenému oknu, abych to téma uzavřela, a vdechla jsem vůni horkého žibne a zatar na sezamovém kaaku z pouličních krámků.

Madžíd zavolal z okna a prodavač, štíhlý, laskavě vyhlížející stařec, přinesl dva kaaky zabalené do novin.

„Nechť ti Bůh dá dlouhý život,“ poděkoval Madžíd a zaplatil.

„A tebe a tvou rodinu nechť obdaří štěstím, synu,“ odpověděl muž.

„Tohle jsi určitě pěkně dlouho nejedla.“ Madžíd mi podal žibne kaak. Zase ten úsměv.

Nadšeně jsem mu poděkovala: „Bůh požehnej tvé laskavé a ušlechtilé ruce.“

„Věděl jsem, že něco přece jen dokáže na tvé tváři vyloudit úsměv.“

Madžídovo plaché chování a jemné způsoby byly v příkrém rozporu s jeho drsným zevnějškem patrným na první pohled. „Když jsem byl kluk, s matkou jsme se často vydávali na dlouhé procházky a já jsem ji vždycky donutil, aby se zastavila a koupila mi jednu z těchhle dobrot,“ jemně přerušil mlčení. Naslouchala jsem, nechtěla jsem kazit jeho vzpomínku rozhovorem ani rušit uhlazenou vyváženost jeho hlasu.

Do otlučeného malého fiatu se Madžídovo dlouhé tělo sotva vešlo – hlavu nakláněl mírně dopředu, aby se nedotýkal střechy, a kolena měl skrčená po obou stranách volantu. Jedli jsme v relativním tichu auta plného slunce, okénka vytažená. Tu a tam na nás kdosi zatroubil, abychom se tak neloudali, a Madžíd v jednu chvíli zrudl, když se jeho ruka na řadicí páce omylem otřela o mou nohu.

„Omlouvám se. Moc mě to mrzí.“

„To nic.“

O něco dál, na děravých a částečně vydlážděných cestách, provoz prořídl.

„Proč mě nepřijel vyzvednout Jusúf?“

„Nechápu, že jsem ti to zapomněl říct,“ vykřikl a zlehka se udeřil do čela. „Fatima už porodila. Máš neteř!“ Doširoka otevřel oči, jako to dělávají poslové dobrých zpráv. „Jusúf doufal v chlapce, ale když viděl svou dceru, roztál úplně stejně,“ pokračoval Madžíd.

Já jsem teta!

„Copak všichni arabští muži nechtějí mít nejdřív syna?“ zavtipkovala jsem a hned jsem se vedle něj cítila uvolněněji. Rozesmáli jsme se.

„Abych pravdu řekl, já bych rád holčičku. Sáru, po mé matce, pokoj její duši. Ale vážně, cokoliv Alláh dá, je požehnání,“ odpověděl Madžíd. Hlas měl jako samet, jeho profil byl ztělesněním jistoty a jeho přítomnost uklidňovala. Vypadá jako Che Guevara.

Šatíla byla jedním ze tří uprchlických táborů na území Bejrútu. Nedaleko stál další, Sabra, a oba se podobaly táboru v Dženínu: těsná bludiště baráků z betonu a hlíny, která povstala z nedůstojnosti nouzových stanů rozdávaných Palestincům uprchnuvším před válkou roku 1948. Splašky tekly kanály v uličkách, kde si hrály děti a pouštěly po proudu papírové lodičky.

Jakmile se kolem našeho fiatu shlukly děti, věděla jsem, že jsme dorazili na místo. I my jsme se jako děti chovaly stejně. Donekonečna jsme dorážely na návštěvníky a vyšetřovatele OSN a dychtily zapózovat před jejich cvakajícími fotoaparáty. Přestože jsme fotky nikdy neviděly, praly jsme se o místo před jejich objektivy. Když jsem teď viděla děti ze Šatíly, došlo mi, jak jsem tehdy já sama v očích oněch návštěvníků vypadala: ušmudlaná a chudá. Ve skutečnosti jsme se však z návštěv radovaly a šťastně jsme se hřály v odlesku západní elegance. Nechtěly jsme nic než jejich souhlas vyjádřený pomíjivou pozorností fotoaparátu, úsměv, otázku a občas bonbony, o které jsme se Huda a já vždycky dělily.

Madžíd sáhl do přihrádky auta a vytáhl hrst bonbonů. „Jednou jsem to udělal a teď na to čekají. Měl bych velký problém, kdybych přijel s prázdnýma rukama.“

Madžíd uprostřed, děti poletující kolem něj a sladkost bonbonů. Huda a já bychom takového člověka v dětství milovaly. „Doktore Madžíde! Doktore Madžíde!“ volaly děti a on zachytil překvapení na mé tváři. Nepovažovala jsem ho za vzdělaného člověka. Dívala jsem se na něj očima Amy. Všiml si toho a já jsem sklopila zrak, zahanbena názorem ovlivněným, jak věděl, mým prvním dojmem.

Bílé slunce nás následovalo městem vystlaným odpadky až k domu Fatimy a Jusúfa. Byla to přízemní budova se dvěma rozpadajícími se schody před hlavním vchodem. Jako většina ostatních příbytků i tento měl střechu převážně z vlnitého plechu a azbestu zatíženého proti větru kameny, starými pneumatikami a čímkoliv dostatečně těžkým. Venku se shromáždil hlouček asi dvaceti mužů, kteří posedávali na narychlo sehnaných židlích, smáli se, kouřili a podávali si tác s kunafou, sýrovou pochoutkou máčenou v sladkém sirupu. Bezpochyby slavili narození mé neteře.

Byl tam.

Jusúf! Můj bratr, dobrý Bože!

Teď, po třinácti letech odloučení, zbývalo urazit už jen malou vzdálenost. Nanejvýš dvacet kroků. Snadno k překonání. Stačilo vykročit po špinavé pěšině, kde se klec s kanárem a květiny v květináči snažily vzdorovat chudobě.

„Ámál!“ Spatřil mě a okamžitě se mezi svými druhy z OOP vztyčil, navoskované konce jeho kníru zakroucené v koutcích úsměvu.

Upustila jsem kabelku a rozběhla se k němu. Zůstala jsem v bezpečí jeho objetí tak dlouho, jak to jen šlo, a snažila se z jeho mohutné hrudi, kterou mi tolik připomínal otce, nasát všechny ty ztracené roky. Náruč mého bratra na chvíli otupila osamělost mého života.

Uvnitř domu skupina žen, manželek mužů usazených venku, pečovala o matku a dítě. Když jsme vešli, přiskočily s objetími a polibky.

„Tak ráda tě konečně poznávám,“ řeklo naráz několik z nich.

„Fatima nám o tobě tolik vyprávěla,“ ozvaly se další. Žena v puntíkovaném červeném šátku ohrnula rty a řekla: „Fatima povídala, že tě postřelili, když jsi byla malá, nechť Alláh nechá postřílet je všechny.“

„Amen,“ dodala další. „Tady, dej si čaj. A kunafu.“

Nejstarší z nich, oblečená do tradičního vyšívaného taubu a bílého šátku, s jistou námahou vstala a umlčela je. „Myslíte si, že přijela navštívit vás? Nebo to dítě a své příbuzné?“ Vedla nás do společné místnosti třípokojového domu mého bratra. Zbytek domu tvořila kuchyň a toaleta venku na dvorku.

Fatima ležela bez hnutí, vyčerpaná jednadvacetihodinovým porodem, má malá neteř ležela zavinutá vedle matky a spala jako andílek. Pojmenovali ji Falastín, což je arabský název pro Palestinu.

„Jak originální,“ dobírala jsem si Jusúfa, který holčičku vzal do náruče. Pohled na širokoplecího Jusúfa něžně chovajícího malou Falastín, to bylo něco. Když na něj teď myslím, vybaví se mi právě tato chvíle ryzí, bezpodmínečné oddanosti rodině. Stále slyším jeho slova: „Držím to nejdokonalejší ze všech Božích stvoření. Chceš si ji taky pochovat, sestřičko?“

„Ism Alláh, Ism Alláh!“ Opatrně jsem svou malou neteř uchopila a mé srdce po špičkách vstoupilo do tohoto domu lásky. Její drobná ústa se otevřela v rozkošném zívnutí a já jsem se naklonila, abych nasála její vůni. Nic jiného na světě není tak čisté, jako by v dechu miminek ožívaly kousky Boží přítomnosti. Ve Falastínině zívnutí jsem zachytila závan božského příslibu daného dokonce i nám.

Uložila jsem svou neteř na ňadra její spící matky a dívala se na bratra překypujícího láskou, jak těká pohledem z manželky na novorozenou dcerku a zpátky. V tomto uprchlickém táboře, který Izrael označí za „líheň teroristů“ a „špinavé doupě teroru“, jsem se stala svědkem lásky, vedle níž se sama nezměrnost zdála být omezená a malá.

Později, když jsem se na dvoře ocitla se svým bratrem sama, nastal čas. „Něco pro tebe mám,“ řekla jsem a vytáhla z kapsy babovu dýmku. Pomalým pohybem jsem mu balíček předala, jako mi ho před lety podal ammo Jack O’Malley, milost jeho duši, když mě dovezl do sirotčince v Jeruzalémě.

Tíha se zvolna, želvím tempem připlazila k Jusúfovi a začala se po něm sápat. Pak už stačil slabý závan tabáku s vůní medového jablka ve chvíli, kdy otcovu dýmku rozbalil, a nohy se mu proměnily v jíl. Jusúfovi poklesla ramena a poprvé v životě jsem svého bratra viděla plakat.

„Jak ses k ní dostala?“ zeptal se, když se vzchopil a otřel si slzy.

Ustavičná, nepřetržitá touha strávit ještě alespoň jednu chvíli s otcem vystoupila do popředí a ovládla následující hodiny mezi bratrem a sestrou, kteří se učili poznávat jeden druhého jako dospělí. Mrzelo ho, že mě nechal v Dženínu. Vzal by nás s sebou, kdyby mohl. „Je mi tak líto, že jsem nebyl s tebou, když máma umřela.“ O tom, že mě postřelili, se dozvěděl až za rok. Život nebyl snadný. Ne pro mě. Ale znova se z nás stala rodina, do které právě teď přibylo dítě, příslib, že dokážeme žít dál.

„Nevěděl jsem, co jiného bych mohl dělat, Ámál. Ale teď ti to chci vynahradit. Chci tady být pro tebe teď.“

„Udělal jsi to nejlepší, co jsi udělat mohl, bratříčku. Já to vím,“ odpověděla jsem.

„Jsou věci, které jsem ti nikdy neřekl,“ začal Jusúf. Sklopil zrak, jako by chtěl slova nejprve uložit do svých dlaní, než je pronese. „Náš bratr Ismael, dítě ztracené v osmačtyřicátém, žije,“ oznámil nakonec a upřeně se zahleděl do mé tváře.

Překvapilo ho, když jsem mu řekla, že to už vím nebo jsem to přinejmenším tušila, protože jsme ho s Hudou kdysi před lety zaslechly mluvit o Jahúdim, co mu říkají David.

„Huda to ví taky?“

„Nemyslím, že by v ní ten rozhovor zanechal stejný dojem jako ve mně. Tak či onak, nikdy jsme o tom nemluvily.“

Když se Fatima probudila, donesli jsme jí s bratrem jídlo do postele a všichni tři jsme hodovali na počest shledání a rodiny a uzobávali jsme z talířů předkrm sestávající z nábluského žibne a melounu. Ještě dnes si dokážu přehrát v hlavě podrobnosti onoho dne, zvláštní však je, že u nich chybí zvuk. Rapsodie matky a dítěte se odehrává v rytmu poskakující Falastíniny hlavičky, která saje mléko. Fatima je nádherná, šťastná a zamilovaná. Zazní cosi směšného a já si všimnu stříbrné výplně v Jusúfově zadním zubu, když při smíchu doširoka otevře ústa. Lámeme chléb – velký, tenký íránský khobz, který tak miluju – a dělíme se o něj.

Později se Jusúf pyšně prochází po táboře s malou holčičkou v náručí. Na chvíli ji převezmu, Jusúf se pohodlně rozvalí v křesle a zapálí si otcovu dýmku nacpanou čerstvým tabákem. Vdechne dým, víčka mu spadnou a v mysli se mu vynoří nějaká vzpomínka, při které se zeširoka usměje. Opět oči otevře a vůně našeho otce nás oba obklopí bezpečím. Ve své vzpomínce mu dokážu odezírat ze rtů, i když jeho hlas neslyším: „Baba a máma by dneska tančili,“ říká Jusúf. Od svých chlapeckých let si přál vidět je znova tančit, jako tančili onoho dne, kdy se židdo Jahjá vrátil se svým zakázaným ovocem z Ajn Hódu a všichni uprchlíci se radovali.

Toho dne jsem v Šatíle pořídila spoustu fotek, ale jedné jsem si cenila natolik, že jsem ji později zarámovala a postavila na krbovou římsu. Připomíná mi detaily toho šťastného dne. Je to fotka, která jednoho dne opustí můj pensylvánský domov v krabici s důkazy zabavené CIA, načež budu horečně pátrat po jejím negativu, abych si mohla nechat udělat kopii. Můj starší bratr je na ní zachycen s lehce přihlouplým úsměvem od ucha k uchu, jak drží své prvorozené dítě Falastín, zatímco Fatima, jeho životní láska, se s úsměvem vine k jeho rameni a v pozadí je vidět vnitřek jejich malého obydlí v onom uprchlickém městě chatrčí.

Fatima a já jsme se toho léta v Libanonu sblížily jako ženy. Už jsem nebyla ta malá holčička, která doručovala její milostné dopisy a hrála si v táboře bosá, ale mladá žena, kterou mohla vzít pod svá křídla. Dělily jsme se o práci v domácnosti, měřily čas pokroky malé Falastín a Fatima se rozhodla zhostit úlohy dohazovačky a najít mi manžela.

Vyhlédla si muže, lékaře, který měl podobný osud jako já. Byl to uprchlík a sirotek, získal stipendium Organizace spojených národů a strávil jedenáct let na Oxfordu, kde se specializoval na cévní chirurgii.

Samozřejmě jsem předstírala nezájem. Ona mi však nedala pokoj a vtipkovala, že ve svém věku musím být bez manžela dost frustrovaná.

„Ty bys to měla vědět nejlépe, když jsi sama byla bez sexu až do dvaatřiceti,“ odsekla jsem.

„Ano. A rozhodně to stálo za to!“

„Prosím. Hlavně mi nic nevykládej o sexuálních dovednostech mého bratra,“ zaječela jsem a přitiskla si dlaně na uši.

Smála se. Když jsem se jí však přiznala k řadě vztahových karambolů ve Spojených státech, tón jejího hlasu se změnil a ona mi řekla slova, jejichž moudrost vyvěrala přímo z jejího nitra.

„Víš, Ámál, myslím, že většina Američanů nemiluje tak jako my. Není to tím, že by byli od přírody lepší nebo horší než my. Žijí na bezpečném povrchním místě, kde lidské city jen zřídkakdy dosáhnou hlubin, v nichž přebýváme my. Vidím, že nerozumíš. Vezmi si třeba strach. K nám strach přichází, až když jsou v ohrožení druzí, protože pušky, co na nás bez ustání míří, už ani nevnímáme. Hrůzu, jakou jsme zakusili, prožije jen pár Evropanů. Izraelská okupace nás v mladém věku vystavila extrému našich vlastních emocí, až nakonec nejsme schopni cítit nic, co extrémní není.

Kořeny našeho žalu vrostly tak hluboko do ztráty, že smrt s námi žije jako příbuzný, kterého bychom raději nepotkávali, přesto stále patří do rodiny. Náš hněv, to je zuřivost, kterou lidé ze Západu nechápou. Náš smutek dokáže rozplakat kameny. A způsob, jakým milujeme, není jiný.

Je to druh lásky, který poznáš, jen když jsi zakusila hlad, při kterém tělo v noci tráví samo sebe. Ten druh lásky přichází až poté, kdy tě život uchrání před padajícími bombami či kulkami hrozícími prolétnout tělem. Je to láska, která se nahá potápí na dosah nekonečnu. Myslím, že právě v ní přebývá Bůh.“

Jusúf a Fatima to tajemství objevili během dlouhých let, kdy čekali jeden na druhého, ve svatosti své lásky zasazené do války.

Madžíd přišel mého bratra navštívit jednoho pátku po džuma modlitbách. Ten den označoval konec mého druhého týdne působení na dívčí škole OSN, kde jsem přes léto přijala místo učitelky. Byl to také významný den, kdy se malá Falastín poprvé usmála.

Když kolem mě Fatima prošla s podnosem plným oříšků a kávy pro hosty, pošeptala: „To je ten doktor, co jsem ti o něm říkala.“

Muž, se kterým mě chtěla seznámit, byl ten, který mě vyzvedl na letišti.

Ve svém dohazovačském nadšení Fatima navrhla, aby mě Madžíd provedl městem, protože jsem za celý měsíc svého pobytu neopustila tábor. Zaváhal a já jsem se cítila trapně. Fatimin plán byl zjevný a vytvářel nepříjemnou situaci. Jusúf se zamračil, neboť nebylo vhodné, aby se jeho neprovdaná sestra ukazovala s mužem. Madžídovi samozřejmě důvěřoval, věci však musely mít určitý řád.

„Jen mě napadlo, že by ti Ámál mohla pomoci u porodů,“ dodala Fatima, která se nedala jen tak odradit.

Madžíd často pracoval v táboře jako dobrovolník, což znamenalo, že byl u slušné řádky porodů.

Fatima pokračovala: „Um Jusúf, Bůh buď milostiv její duši, byla porodní bába a naučila to i Ámál. Ty dvě pomohly v Dženínu porodit spoustu dětí.“

Dalia a já jsme patřily k sobě.

Madžíd se obrátil k Jusúfovi, aby ctil jeho postavení hlavy rodiny. Můj bratr nic nenamítal a Madžíd na oplátku mou pomoc uvítal. „Um Lajt by měla porodit už tento týden,“ řekl. Byla by pro něj pocta a zároveň úleva, kdyby se mohl o zodpovědnost podělit. Samozřejmě pokud mám zájem.

Obrátila jsem se k Jusúfovi, abych stvrdila, že záležitosti v domě podléhají jeho rozhodnutí. Rozuměl našim gestům a miloval nás všechny. „Já proti tomu nic nemám. Alláh nechť ti dá sílu.“ Svazek jeho sestry a nejdražšího přítele by jeho radost završil, chtěl však dělat věci správným způsobem. Aby ctil slib daný babovi a mně.

Jusúf se usmál tím svým širokým úsměvem, neboť v skrytu duše byl s Fatimou zajedno.

Wudú, pak salát. Takto připravena podržela jsem nůžky nad plamenem „ve jménu Alláha nejmilostivějšího a nejslitovnějšího“. Madžíd se zpozdil a já jsem měla jít do domu Um Lajt sama.

Když jsme tam šly, Fatima poznamenala, že jsem nějaká zamlklá. „Nebuď nervózní, dělala jsi to milionkrát.“

Bezmyšlenkovitě jsem jí odpověděla jako kdysi matka mně: „Nemluv. Teď na to není ta pravá chvíle.“ Okamžitě jsem se pokárala. Později to Fatimě vysvětlím.

Dítě bylo uvnitř úplně špatně. Problém jsem vycítila okamžitě. „Pomoz mi ji obrátit!“ vykřikla jsem a vybavila si, že bych měla být klidnější. Ať už cítíš cokoliv…

Zastavila jsem se a zamumlala modlitbu. Dýchej, dítě. Dýchala jsem. Dalio, pomoz mi, a přitiskla jsem dlaně, abych dítě nahmatala. „Vlož důvěru do Alláhových rukou,“ pošeptala jsem vyděšené ženě. Dovol Alláhovi, aby působil skrze tvé ruce, pošeptala Dalia mně.

Madžíd dorazil a zavolal sanitku. Slyšela jsem „císař“, „to stačí“, a Fatima řekla: „Počkej.“

Dítě se otočilo včas, aby nezemřelo či nezabilo svou matku. Pupeční šňůra byla stranou, hlavička naléhala správně. Madžíd to vzal do svých rukou, porodil chlapce a poslal matku i dítě do nemocnice, aby se tam zotavily.

„Kde je Ámál?“

Umyla jsem se a odešla, pronásledována námahou uplynulých hodin a dotěrnými vzpomínkami na minulost. Pronásledována Daliou. Jak jen to bolelo, byť sladce, být znova Ámál, ne anonymní Amy.

Šla jsem dál, ale on na mě čekal. „Nikdy dřív jsem nic takového neviděl. Ani jsem netušil, že je to možné.“ Madžíd se nechal ostříhat. O měsíce později se přiznal, že kvůli mně, aby udělal lepší dojem. „Tohle nás na lékařské fakultě neučili… Jsi trochu bledá. Je ti dobře?“

„Jsem unavená.“ Sklopila jsem oči. Stýská se mi po matce.

„Dokážeš zpátky dojít po svých?“

Přikývla jsem. Ano.

„Máš hlad?“

Hrozný. Kam tohle směřuje?

„Já jen… že cítím vůni šavermy z restaurace Abú Najfa.“ Jeho slova klopýtala jedno přes druhé. „Myslím, že by to mohlo být v pořádku, když se zítra stejně rozkřikne, že jsi moje asistentka.“ Snažil se vyslovovat náhodné myšlenky v naději, že se některá ujme a vyplní trapnost okamžiku, ve skutečnosti však byl okouzlující. „Ale pokud si myslíš, že je to příliš, nechám jídlo zabalit a donesu ho do domu.“

Pomohli jsme ženě a jejímu dítěti vyhrát souboj se smrtí, Dalia mě dovedla k dalšímu střípku sebe sama a teď Madžíd klopýtavě překonával překážky naší složité kultury, aby si se mnou mohl dát jídlo.

Mé rty se samovolně zvedly do úsměvu. Poťouchle jsem navrhla: „Mohli bychom se najíst ve městě.“ Napřímil se a s úsměvem setřásl rozpaky, zjevně rád, že neurazil. Na jeho levé tváři se objevil důlek, kterého jsem si předtím nevšimla, malý stín zvýrazněný jednodenním strništěm a úsměvem, který se mi tolik líbil.

Než jsme došli zpátky, abychom nechali vzkaz Fatimě, setmělo se. Jusúf se měl vrátit pozdě a my oba jsme chtěli být doma dřív, než dorazí. Proto jsme se rozhodli sníst šavermu na pobřeží.

„Konečně vidím ‚nevěstu Palestiny‘,“ pronesla jsem, když jsem se konečně ocitla tváří v tvář Středozemnímu moři doutnajícímu v měsíčním světle. „Můj otec mu tak říkával. Židdo Jahjá – nikdy jsem ho nepoznala – brával otce a ammo Darwíše na pobřeží v dobách, kdy Palestina ještě byla Palestinou.“

„Vždy jí bude,“ namítl Madžíd tiše, jakoby zdráhavě. Zaklonil se a vydechl. „Víš,“ dodal lehčím a svižnějším tónem, „Libanonci říkají moři ‚nevěsta Libanonu‘. A myslím, že Řekové a Italové si ho coby nevěstu přivlastnili taky.“

„Jde z ruky do ruky.“

„Je trochu do větru.“

Zasmál se a já jsem si představila ten jeho dolíček. Klid a mír, tak zvláštně uspokojivý, rozlehlá temnota protknutá hvězdami a rozpůlený měsíc vylévající se do vody.

„Podívej tamhle,“ ukázal Madžíd na hvězdami poseté nebe.

„Na co?“

„Víš, jak vypadá souhvězdí Lva?“

„Lev, to je mé znamení,“ usmála jsem se.

„Já vím,“ odpověděl. „Chceš vidět jeho obrysy? Sleduj mé prsty.“ Obtáhl oblouk lví hlavy a vysvětloval: „Tam je Algieba, tamhle Ras Elased, Alterf…“

„To jsou arabská slova. Tak se skutečně jmenují?“

„Ano. Hvězdy pojmenovali Arabové. Jména, která jim dali, se stále používají. Souhvězdí však mají řecké názvy. Vidíš, kam ukazuju?“

Postavila jsem se za něj, abych snadněji určila hvězdy. Místo toho jsem viděla, že jeho ramena překlenou moře z jedné strany na druhou.

„Jak to, že toho o nebi tolik víš? A taky že Lev je mé znamení?“ zeptala jsem se a couvla.

„As-Súfího Kitáb suwar al-Kavatíb,“ řekl a upřeně se zahleděl vzhůru. Byla to věc, které si Madžíd ze svého majetku cenil nejvíce – jeden z prvních hvězdných atlasů sestavený v prvním století. „Vezmu ho s sebou, až příště půjdu navštívit Jusúfa. Tvůj bratr a já jsme si blízcí.“

„A mluvili jsme o tobě,“ dodal. Podíval se mi přímo do očí. „Docela nedávno… protože jsem se ptal.“ Lehký úsměv s měsíčním stínem dosáhl z jeho rtů až k mému srdci.

Když jsem se vrátila, Fatima už na mě čekala.

„Tak co?“ vyzvídala.

„Je milý,“ připustila jsem. Nechtěla jsem jí dopřát to zadostiučinění, ale zároveň jsem umírala touhou všechno jí dopodrobna vypovědět.

„Aha! Líbí se ti. Vidím to na tobě. Jen nechceš připustit, že jsem ta nejlepší dohazovačka široko daleko,“ vychloubala se Fatima.

„Tak jo, ty chytrá. Ale co kdyby ne? Snažila ses mě podstrčit úplně cizímu chlapovi. Co jsi to za Arabku?“ vtipkovala jsem.

„Není to žádný cizí chlap. Od bitvy u Karame je nejlepší přítel tvého bratra. Madžíd je ten, koho Jusúf v osmašedesátém zachránil a sám přitom chytil kulku do nohy,“ vysvětlila Fatima.

Informace, že se Madžíd osobně zapojil do boje, mě překvapila. „Jak získal bojovník OOP stipendium v Anglii?“

„Jusúf zjistil, že Madžíd byl v táborech skvělým žákem, a snažil se pro něj získat stipendium, ale neuspěl. Proto tvůj bratr zainteresoval další lidi. Měl díky své práci styky se zaměstnanci OSN, a tak se mu podařilo dostat Madžídovu přihlášku do rukou těch správných lidí.“

„To mi neřekl,“ poznamenala jsem.

„Určitě ano. Ale nejdřív pověz: kdo je nejlepší dohazovačka široko daleko?“

„Má potřeštěná švagrová.“

„Je pěkné slyšet, že to přiznáš. Ten pohled, kterým jsi mě počastovala, když jsme šly z domu, mě docela vyděsil,“ smála se.

====

DVACET SEDM

Dopis

1981

Madžíd ovládl Ámáliny myšlenky. Snila o něm přes den, přehrávala si jejich společné chvíle, pátrala po skrytém smyslu jeho slov a začala být podrážděná, když uplynul týden a on se neozval. Za další dva týdny propadla úzkosti a nemohla se dočkat Madžídovy návštěvy v bratrově domě.

Neustále ve svém okolí pátrala po malém bílém otlučeném fiatu a doufala – ne, modlila se – že Madžída potká, když půjde do tábora navštívit pacienta nebo školit zdravotníky. Bedlivě naslouchala, zda nezachytí zprávy o tom, co dělá, a zda se nechystá na návštěvu svého nejlepšího přítele. Ženy v Šatíle její stav snadno rozpoznaly a v soukromí si špitaly, že ta mladá učitelka nadbíhá – jsou si tím absolutně jisty – doktoru Madžídovi. Byly to sice klepy, ale z oněch žen nemluvila zášť, spíš zvyk a nostalgické vzpomínání na doby mládí, kdy láska byla ze všech tužeb tou největší. Je také pravda, že v uprchlickém táboře, kde tolik lidí žilo na tak malém prostoru, se ani tajemství neměla kam skrýt.

Jak se stalo zvykem, houf dívek se jednoho rána cestou do školy připojil k učitelce. „Dobré ráno, abla Ámál!“ Ámál se obrátila ke svým žačkám oblečeným v modrých uniformách, s bílými stuhami ve vlasech a knihami na zádech. Přiběhla k nim Raja, drobná holčička s uličnickým úsměvem. „Abla Ámál,“ vyhrkla a stěží popadala dech. „El doktor Madžíd zítra přijde do Mirvatina domu, aby zkontroloval jejího otce.“

Pouhé vyslovení Madžídova jména vyvolalo v Ámál rozechvění, které se pokusila před svými žačkami skrýt. „To je dobře. Jak se Abú Džalálovi po té operaci daří?“ zeptala se se strojenou nenuceností.

„El doktor večer přijde, abla,“ opakovala Raja a otázku své učitelky ignorovala.

„El abla se tě ptala na Abú Džalála!“ zavrčela jiná dívka na Raju, pak ztišila hlas a s nezaslouženým, i když lehkým šťouchancem dodala: „Ne na el doktora!“

„Dobrá, děvčata.“ Ámál po nich střelila kosým pohledem ve snaze dodat titulu „abla“ náležitou autoritu. „Pospíchejte na vyučování.“

Holčičky poslechly a za chůze se chichotaly, rozjařené, že se mohou osobně podílet na klepech zaslechnutých doma.

Ámál zůstala ve škole, udělala si přípravy na vyučování pro následující týden a čekala na večer v naději na shledání při zpáteční cestě. Když skončila, zamířila domů oklikou kolem Abú Džalálova domu a nahlížela přitom do všech uliček dost širokých na to, aby v nich mohlo parkovat auto, po bílém fiatu však nebylo ani památky.

Do bratrova domu vešla se sklíčeným výrazem na tváři.

„Kde jsi byla?“ Fatima chvátala k Ámál a pomohla jí odložit knihy.

„Musela jsem připravit plány výuky na příští tři týdny,“ odpověděla Ámál tiše.

„Poslala jsem za tebou pár dětí, aby tě přivedly. Byl tady Madžíd. Odešel ani ne před čtvrt hodinou,“ řekla Fatima. Zvuk jeho jména opět rozechvěl hlubiny Ámáliny duše.

„Salámát jachtí.“ Jusúf přistoupil k sestře a políbil ji na čelo. „Madžíd tu pro tebe nechal knihu. Říkal, abys na ni dávala pozor.“

Pomalu knihu vzala. Byl to ceněný Madžídův výtisk as-Súfího al-Kavatíb. Zvedla zrak k bratrovi a pátrala v jeho očích po stopách nedávného rozhovoru s Madžídem. Jusúf by jistě nepřijal knihu bez otázek, stejně jako by mu ji Madžíd nedal bez vysvětlení. Za předáním se neskrýval žádný podvod ani nepřístojnost. Upřímnost je otázkou cti. A čest je nade vše.

Přesto Jusúf mlčel a z jeho tváře se nedalo vyčíst vůbec nic. Ve výrazu svého bratra našla Ámál jen otravnou bezelstnost.

Jusúf zívl. Protáhl si mohutné údy a otočil hlavu k ženě. „Fatúmo, habibti,“ – tak jí říkal, když od ní něco chtěl – „půjdu do postele brzy. Co ty?“

„Tvůj bratr mi dává zabrat,“ zašeptala Fatima šťastně do ucha své švagrové.

„Uf!“ Ámál si zakryla uši. „Nechci o svém bratru slyšet tyhle věci.“

Fatima políbila Ámál na tvář, se smíchem odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře. Ámál vyšla na dvůr a starou knihu přitom pevně svírala v rukou. Zvedla ji k nosu a představovala si, že cítí Madžídovu kolínskou mísící se s vůní starých kožených desek knihy. Otevřela ji a z pergamenových stránek zavanula zatuchlina. Uvnitř, vložená mezi desky a první stránku, byla malá bílá obálka: Ámál.

Uchopila ji. Jusúf to ví. Madžíd by z něj neudělal nedobrovolného poslíčka. Fatima to ví taky. Ten rychlý odchod do ložnice byl součástí jejich spiknutí.

A teď už to věděla i Ámál:

Bismilláh ar-rahmán ar-rahím

Nejdražší Ámál,

nevím, jak tento dopis začít, snad jen přiznáním, že od chvíle, kdy jsem tě vyzvedl na letišti, nemyslím na nic jiného než na tebe. A od toho večera na pláži jsi vstoupila do mých snů. Vyhýbal jsem se cestám do Šatíly, abych si ujasnil, co cítím. Ale každá myšlenka vedla k témuž: zamiloval jsem se do tebe.

Zasvětil jsem svůj život vzdoru a přísahal jsem boji. Myslel jsem, že ve svém srdci nosím příliš mnoho závazků a odpovědnosti, abych mohl složit další slib. Ty ses však dotkla mého srdce na místech, o jejichž existenci jsem neměl ani tušení. A já jsem nucen dát ještě jeden slib, a to tento: pokud mě budeš chtít, budu tě milovat a chránit až do konce svých dní.

Tvůj

Madžíd

Ámál četla dopis znova. A znova. Du-tum, du-tum. Její srdce tlouklo láskou stejně prudce jako kdysi strachy.

„Škoda že neuvidím výraz na jejím obličeji, až to bude číst,“ nadhodila Fatima rozmrzele, protože jí Jusúf neprozradil obsah dopisu, který mu byl Madžíd povinován sdělit.

Fatima trucovitě našpulila rty a dělala, že se zlobí, neboť se všechno měla dozvědět až jako poslední. Přimhouřila oči, aby zformovala myšlenku. „Pokud mi to nepovíš ty, půjdu za Ámál ven na dvůr,“ varovala manžela, ale navzdory nejlepší snaze vznést vážné ultimátum nedokázala skrýt úsměv.

„Habibti, prosím, zůstaň se mnou,“ kňoural Jusúf jako malý kluk, zatímco ležel v posteli, malou Falastín v náručí.

Oči stále přimhouřené nakrčila nos a Jusúf s potěšením sledoval, jak se její tvář poddala souhlasnému úsměvu. V posledním pokusu stát si na svém se kousla do rtu a byla přitom krásnější, než Jusúf dokázal unést.

„Nejspíš můžu počkat do rána,“ vzdychla a obrátila se, aby ze šuplíku vytáhla noční košili.

Dítě přineslo Fatimě pár kil navíc a vytahané břicho. Byla si toho vědoma, a tak se při převlékání schovávala za prádelník.

„Vrať se k dítěti,“ nařídila Jusúfovi, když vstal a zamířil k ní.

„Proč? Falastín spí.“

„No, právě se převlékám. Vrať se.“ Držela košili před sebou, aby skryla své tělo. Vypínač byl mimo dosah. Jusúf pochopil a sklonil se před ní.

„Tak se podíváme,“ zašeptal u jejích kolen. Strnula a chvěla se, jak by to bylo poprvé, co ji měl spatřit a dotknout se jí. Když povolila prsty svírající košili, její manžel jí položil hlavu do pasu. Políbil břicho, které porodilo jeho dítě, přejížděl po jeho křivkách a hltal život ze známek mateřství na těle ženy, které odevzdal své srdce, sny i bolesti. Košile spadla na zem a vytryskla láska, která naplnila malý příbytek v uprchlickém táboře Šatíla. Prýštila z muže milujícího se se svou ženou a z jeho sestry, která stála venku na dvoře a stále dokola si četla příslib lásky.

====

DVACET OSM

„Ano“

1981

Tajně jsme se setkali o dva dny později. Madžíd chtěl mou odpověď slyšet v soukromí, stranou cizích očekávání a hlasů. A tak se stalo, že jsme se na našem oblíbeném místě nedaleko pobřežní vesnice Tabardža s Madžídem poprvé objali. Modré Středozemní moře nám omývalo bosá chodidla a táhlo se do dálky až k bezoblačnému nebi. Nedalo se poznat, kde končí moře a kde začíná nebe, a mě uprostřed té modři potkalo překvapivé kouzlo lásky.

Madžíd se ke mně otočil a v modrém světle se jeho pronikavé oči zdály být černé.

„Mluvil jsem s tvým bratrem. Víš, že jsem to musel udělat dřív, než…,“ prozradil a prolomil tak napětí. „Vezmeš si mě, Ámál?“ zeptal se s upřímnou oddaností a moře i nebe byly při té otázce jeho druhy i spiklenci.

Neodpověděla jsem hned. Cvičila jsem různá „ano“ před zrcadlem. Překvapené a šťastné: „Ano!“ Věcné: „Ano, samozřejmě.“ Tolik příprav k pronesení jediného slova.

Teď jsem však dokázala jen souhlasně přikývnout, načež ho mé tělo vzalo do náruče a obklopilo láskou.

Dotkl se svými rty mých, přivinul mě k sobě ještě těsněji a já jsem měla pocit, jako bych doposud žila jen pro tento polibek.

„Miluji tě,“ řekl.

Ta nejkrásnější slova.

Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě. Máma se mýlila. „Taky tě miluji,“ pošeptala jsem mu do ucha a ochotně se poddala vlastním slovům.

Zůstala jsem v Madžídově náručí a naslouchala rytmu vlastního dechu. Ještě nikdy jsem si tak intenzivně neuvědomovala, že žiji, a ještě nikdy jsem za to nebyla tak vděčná. Vděčná za ten modrý pocit.

Vrátili jsme se společně, abychom tu novinu oznámili. Některé z mých žaček se k nám přidaly, když jsme šli uličkami. Zdravily nás, chichotaly se, odbíhaly a vracely se. „El doktor Madžíd a abla Ámál se budou brááát,“ vyhrkly a zase utekly.

Madžídova široká ramena pohybující se vedle mě, hudba jeho kroků, jeho odkašlání, to vše se vtělilo do snu, který změnil můj život a jeho navždy postavil do středu.

====

DVACET DEVĚT

Láska

1981

Během měsíc trvajícího zasnoubení se setkávali denně. Madžíd přicházel za rozbřesků, jež bývaly kouzelnou chvílí Ámálina dětství. Pokaždé na něj nedočkavě čekala, srdce ponořené do ranní mlhy, dokud nezaslechla jeho kroky. Šel rychle, nemohl se dočkat, až uvidí, jak se její bezedné černé oči rozšíří touhou, sotva na něm spočine pohledem. Jakmile se však setkali, jejich touha objímat se a dotýkat byla mírněna cudností a úctou k dobré pověsti Jusúfa a Fatimy a perspektivou blížící se svatby.

Mluvili spolu, spíše aby slyšeli hlas toho druhého, než aby si něco skutečně sdělili. Madžíd se učil poznávat odstíny nejryzejší lásky – viděl ji v mizejících vráskách kolem očí ženy, jež ho upřímně milovala, v plnosti vlastního dechu v její přítomnosti či v rychlosti, jakou ubíhal čas společně strávený, a v jeho líném plynutí během odloučení.

Ve společných chvílích jako by jejich náklonnost ožívala vlastním životem a Madžídovi i Ámál se zdálo, že slova jsou vetřelci. Mluvili proto šeptem. Jejich čas plynul v tichém povídání přerušovaném úsměvy či smíchem, k němuž mohl jeden či druhý upnout své srdce. Jakmile se slunce vyhouplo na oblohu, společně se pomodlili první salát.

Denní hvězda zavěšená nízko nad zemí našla dva modlící se, jejichž těla vrhala dlouhé, protažené stíny.

„Přijdeš po práci?“ ptala se pokaždé.

Jeho odpověď byla vždy stejná: „Inšalláh.“ Dá-li Bůh.

Večery byly nádherné, vždy se zdály tak naplněné, čisté a slibné, když byl Madžíd poblíž. Dokážu je nyní vidět, jako bych byla cizinec nahlížející do něčího okna. Nás pět, Fatima, Jusúf, Madžíd, malá Falastín a já sedíme kolem talířů s pečenými rajčaty, hummusem, fúlem, olivami, zatarem, vejci, jogurtem a okurkami. Na dvoře, kde jíme, je naším stropem hvězdnaté černé nebe a my si povídáme a smějeme se, jako bychom spolu strávili celý život. Falastín plácne ručičkou do hummusu a Fatima ho olizuje z jejích prstů. Miminku se to líbí a dál strká prsty do matčiných úst. V tu chvíli cítím, že se už nemůžu dočkat, až budu mít vlastní dítě.

Některé večery přinesl Madžíd dalekohled a učil mě poznávat tajemství nočního nebe. Jednou ve středu na pláži těsně před západem slunce Madžíd uviděl moje zmrzačené břicho. Položil na ně ruce, aniž ho potrhaná kůže jakkoliv znepokojovala, a láskyplně hladil a líbal záhyby zjizvené tkáně. Poskytl mému tělu přijetí, jaké jsem mu já sama nedokázala dát. Byl to skutek tak něžný, že zaplašil veškerý stud. Jizva nenávisti ošetřená Madžídovým polibkem.

Den D se rychle blížil a já jsem ještě nikdy nebyla středem takové radosti a pozornosti. V pozadí mých vzpomínek na toto období zní ženský zaghárít. Fatiminy přítelkyně, z nichž se nyní staly i mé přítelkyně, depilovaly mou kůži voskem a celé tělo mi natřely oleji a mastmi. Zapálily kadidlo, aby provoněly mé vlasy, a žehnaly mi svými mumlanými modlitbami a kouzly. Jedna žena, Bůh jí žehnej, si zcela vážně vzala Fatimu stranou a ptala se jí, zda mě poučila, co mám o svatební noci očekávat a dělat.

====

TŘICET

Věčný příběh

1981–1982

Ozdobena zlatými šperky mnohem skromnějšími, než byly kdysi ty matčiny, se Ámál těšila ze své svatby. Oblečena do hedvábí v panenské bílé tančila se ženami ze Šatíly, které zelektrizovaly vzduch písněmi a rozechvěly podvečer tancem svých těl. V tajném světě bez mužů ženy sňaly hidžáby. Odhalily kštice, tmavé či nabarvené henou, a kolem svých ženských oblin si ovinuly šátky. Pohybovaly boky a opisovaly jimi křivky středovýchodních rytmů, svůdnosti a hrdé ženskosti. Tančily na počest nevěsty, aby požehnaly jejímu manželství svou radostí a oslavily arabské ženy, jež po staletí společně tančily ve svém soukromém světě, do kterého nesmí žádný muž.

„Eeehh iii eeehh,“ začala jedna postarší matrona vysokou fistulí a dav ztichl. „Nechť Alláh obdaří dělohu této nevěsty plodností.“

Tyto prastaré prosby o požehnání měly volat Ámáliny starší příbuzné. Jedinou ženskou členkou Ámáliny rodiny v Libanonu však byla Fatima a ta ještě nebyla dost stará.

„Eeehh iii eeehh,“ pokračovala ta žena a pozvedala modlitby k nebi. Na samý závěr propuklo ženské nadšení v podobě zaghárítu, hlasu jejich arabských matek, jež rozvibrovaly vzduch veselím.

To představení Ámál připomnělo časy u Wardina domku, kdy si dívky hrály na arúsu – jedna byla nevěsta a ostatní si ovinuly šátky kolem kostí, jež se jednou měly zaoblit do boků. Přehrávaly si svatební scény a snažily se rozkmitat jazyky dost rychle, aby se ozval zaghárít. Jen Huda, nejdřív plachá, věděla, jak ten vzrušující zvuk vydat. Poté se stala jejich „zaghárítovou trenérkou“ a Ámál ji tajně požádala, aby to neučila Lamyu, jelikož Lamya umí přemet.

Kdyby tu tak Huda mohla být. Ámál tiše zatoužila po přítomnosti přítelkyně na své svatbě. To přání ji pak vedlo k ostatním. K matce, krásné Dalii se železnou vůlí. Ke všem dívkám od Wardina domku, k Muně Džalajtě a Kolumbijským sestrám. K úsvitu a otcovu konejšivému hlasu. Ke zvoláním a odpovědím její země a k životu jako al-ghurba. Svou svatbou se prousmívala, aniž jedinkrát zaťala zuby. Ámál sledovala oslavy a nostalgicky se nořila do vzpomínek a opět se z nich vracela do přítomné chvíle.

Jak hodiny ubíhaly, ženy si opět uvázaly šátky a závoje, aby se přidaly k mužům a spojily tak dvě oslavy v jednu. Někdo pak vložil Ámálinu ruku do Madžídovy dlaně. Ženich byl oblečen do bílé, opásán závěsníkem, lemy kefíje protkané červeným hedvábím. Ámál obrátila tvář k manželovi, zorné pole orámované závojem pošitým penízky, a hosté tančili v kruhu kolem páru, paže propletené.

V obou se zvedla vichřice lásky. Potřeba tak silná, až jim změkla kolena a dlaně držené v sevření se začaly potit. Otočili se, aby se usmáli na ostatní, neboť tak se to slušelo, tak se měli novomanželé na své svatbě chovat. Madžíd však už její ruku nepustil. Jakmile ucítil drobné prsty své nevěsty v dlani, držel ji pevně až do chvíle, kdy ji odnesl do svého fiatu a společně odjeli do manželství.

Madžíd pak se svou ženou v náručí vstoupil do jejich pokoje v budově at-Tamaría v Bejrútu. Po chvíli závěsník spadl a hedvábí se přitisklo na jejich kůži, až tělo našlo tělo. Zvedl se nad ní a opájel se její nahotou. Během svých ghurba dní v Anglii měl mnoho žen, ale žádná ho neokouzlila takovou láskou. Bylo to Ámálino tělo, dlouhá samohláska, jeho tužby a naděje. Ponořil se do ní, políbil její rty a zavřel přitom oči, aby vnímal jejich měkkost. Cítila jeho dech zlehka hladící její tvář a rozevřela nohy jako křídla a přijala svého milence, svého manžela do hlubin těla. Poddali se bouři, která vtrhla do nejskrývanějších částí jejich srdcí, a Ámál se následujícího dne probudila do snu, v němž se vznášela nad krajinou lásky.

Nakonec ji osud překvapil vlastním snem. Snem o lásce, rodině, dětech. Ne o zemi, spravedlnosti nebo vzdělání. Ámál by šla kamkoliv, pokud by měla Madžída po svém boku. Stal se jejími kořeny, její zemí.

Jejich životy se prolnuly a ona se těšila i z nejmenších drobností, jež svazek s ním přinášel. Čistili si zuby ve stejném umyvadle, společně jedli a modlili se. Psali svá jména do písku jako mladí milenci a celou dobu se přitom drželi za ruce. Holil jí nohy, zatímco ona ho líbala na krk. Stříhala mu vlasy a on jí její vlasy umýval. Nic neměli za samozřejmé. Vrhli se do syrové intimity beze studu, propadli se do toho druhu lásky, o kterém mluvila Fatima, a pak se nazí nořili do sebe, aby se dotkli nekonečna, kde žijí Boží stvoření.

„Co to čteš, habibti?“ zeptal se mě můj manžel.

Ukázala jsem mu obálku. „Sbírku amerických básní o růžích.“

„Angličané také milují růže.“

„Má babička Basima je šlechtila. Tady je jedna veršovaná od Roberta Frosta: ‚Růže je růže a byla vždy růže. Dnešní svět zmůže mít za jabka růže.‘“

Madžíd poznamenal: „Co je na růži tak zvláštního? Už sis někdy nějakou pořádně prohlédla? Mají trny. Nijak zvlášť nevoní. Obtížně se pěstují, a když už je přinutíš kvést, jsou choulostivé. Kdykoliv dám přednost pampelišce před růží. To je květina. Je skromná, srdečná a vždycky vyroste znova, ať s ní uděláš cokoliv. A vždycky vykvete do zářivého žlutého úsměvu.“

„Mluvíš jako pravý komunista,“ škádlila jsem ho. „A co jsem já? Růže, nebo pampeliška?“

„Ech! Měl jsem poznat, že se dostávám do pasti. Ty, má drahá… ty nejsi květina, která jednoho dne rozkvete a druhého dne uvadne. Ty jsi tlukot mého srdce.“

„Skvělá odpověď. Pokračuj…,“ dobírala jsem si ho.

„Dostanu za skvělé odpovědi nějakou odměnu?“

„Možná,“ usmála jsem se.

„… světlo mých očí,“ zamyslel se.

„Jsi dobrý. Odměna tě nemine.“

„Ach, madam, jste příliš laskava.“ Madžíd uličnicky zvedl obočí. „Vyberu si svou odměnu hned.“

Našli jsme si malý dům nedaleko Šatíly, abych mohla pokračovat ve své práci učitelky a byla blíž Fatimě i dítěti. Byt v Bejrútu jsme si drželi pro případy, kdy Madžíd pracoval dlouho do noci.

Byli jsme tak šťastní, jak jen mohou dva lidé být. Dokonce i poté, co ze zpráv v rádiu a rozhovorů v kavárnách začalo zaznívat válečné hřmění. Madžíd a já jsme mluvili o dětech a o tom, jak zestárneme a budeme se těšit na vnoučata.

Když jsem pak nedostala menstruaci, má radost byla tak nesmírná a tak průzračná jako ranní nebe a ještě se toho dne odpoledne zdvojnásobila, neboť v nemocnici OSN potvrdili těhotenství u mě i Fatimy. Podle výpočtů jsme počaly ve stejném týdnu.

„Doktor si myslí, že bych měla porodit někdy v polovině září,“ řekla Fatima.

„Já taky.“

„Myslíš, že to Madžíd s Jusúfem plánovali?“ zeptala se skoro vážně.

„U těch dvou by mě nic nepřekvapilo.“

Madžíd rozrušením klesl na kolena, tváří k mému zjizvenému břichu, náhle okouzlen novým životem. Drobné detaily toho dokonalého večera z mé paměti už dávno ukradl čas. Dokážu si však vybavit tu čistotu a svrchované naplnění, které ve vás zanechá pocit, že nemáte právo žádat víc.

Políbil mé břicho. „Ahoj, ty tam!“ halasil a pak se na mě nevěřícně podíval. „Budou z nás rodiče, Ámál!“ Byl nadšený jako školák.

Dlouze jsme si povídali – slova si už nevybavím, jenom radost.

O měsíc později jsme v naší posteli spřádali plány, jak to nastávající rodiče dělávají. Údy propletené, zabalení jeden do druhého, hovořili jsme o budoucnosti naší a našeho dítěte.

„Pokud se události přiostří, habibti, Jusúf a já jsme toho názoru, že byste měly odjet, ty, Fatima a děti, dokud se situace neuklidní,“ pronesl Madžíd vážně a pevně mě svým tělem objal.

Izrael útočil na Libanon, aby vyprovokoval odvetu OOP. V červenci roku 1981 zabily izraelské stíhačky při jediném náletu na Bejrút dvě stovky civilistů a Ariel Šaron, tehdejší izraelský ministr obrany, složil veřejný slib, že rozdrtí odpor jednou provždy. Tento projev na Jusúfa těžce dolehl – začal se bát, co s námi bude, pokud by Izrael útoky zesílil. Prioritou byla ochrana uprchlických táborů. Jen s tímto cílem uzavřelo velení OOP smlouvu s ďáblem – aby ochránilo ženy a děti.

V dubnu 1982 však Organizace spojených národů ze strany Izraele zaznamenala 2 125 narušení libanonského vzdušného prostoru a 625 proniknutí do libanonských teritoriálních vod. Izrael na hranicích shromáždil pětadvacet tisíc vojáků a dál nezákonně podnikal provokativní výpady na jih Libanonu. OOP se zdržela odvety stejně jako libanonská vláda. Jusúf však správně odhadoval, že si Izrael, bez ohledu na postup OOP, najde důvod k invazi.

Jusúf a Madžíd, dokonce i Fatima, mě přesvědčovali, že to je v nejlepším zájmu všech. Měla jsem se vrátit do Spojených států, obnovit svou zelenou kartu a zahájit imigrační řízení ve věci svého manžela, Fatimy a Falastín, které byl tehdy rok. Jusúf sám spojil svůj osud s OOP, ale potřeboval vědět, že jeho rodina je v bezpečí.

„Ámál, neber to tak, že nás opouštíš,“ žádal mě Jusúf, který četl mé myšlenky. „Možná jim tím zachráníš život.“

Mé žačky se tajně smluvily a na poslední den mého vyučování nachystaly oslavu na rozloučenou. Dívky ve věku od deseti do patnácti let donesly do třídy zákusky a horký čaj a srazily lavice k sobě, aby vznikl velký stůl. Dvě z nich, Wafa a Dana, sladily svá tabla, ostatní propletly paže, začaly tančit dabke a vtáhly mě mezi sebe. Než jsem odešla, každá mi podala dopis, obrázek nebo vlastnoručně vyrobený dárek. Malá holčička Mirvat pro mě na malý polštářek vyšila slova „Mám tě ráda“.

Slíbila jsem, že se vrátím, a byla jsem si jista, že je to pravda, že můj odjezd je jen dočasné a ve skutečnosti zbytečné preventivní opatření. Právě to jsem řekla svým žačkám ze Šatíly, když jsem od nich odcházela.

Opustit Madžída bylo neskonale těžší.

„Prosím, Madžíde. Prosím, habibi, pojeď se mnou,“ žadonila jsem.

„Habibti, víš, že nemůžu jen tak odjet. Brzy budou lidé potřebovat lékaře víc než cokoliv jiného. Přece se k nim neobrátím zády.“

Přála jsem si tehdy, aby můj muž byl zbabělec.

„Pokud se něco semele, slibuji, že budu bydlet v nemocnici. Nemocnici nebudou bombardovat ani Izraelci,“ ujistil mě a přivinul k sobě. „Než se naděješ, budeme zase spolu. Budeme vychovávat naše dítě a možná počneme další. Neskutečně tě miluji. To, co je mezi námi, je navždy.“

Miluji. Neskutečně. Navždy.

Taková byla slova mého muže na letišti onoho dne, kdy jsem opustila Bejrút. Visela jsem na každém z nich. Na každé jejich hlásce.

Slíbila jsem bratrovi, neboť mě o to požádal, že první, co po svém příletu do Spojených států udělám, bude podání žádosti o azyl pro Fatimu, která stála za námi s malou Falastín v náručí a zadržovala slzy. Ona a já jsme se pak komicky obejmuly přes naše velká břicha – byly jsme už ve druhém trimestru – a se stejným humorem jsme se políbily. Falastín přitiskla otevřená ústa na mou tvář. „Ammah,“ tak vyslovila mé jméno.

Ještě jednou jsem políbila svého manžela a následující hodiny na cestě jsem se snažila zaplašit temné předtuchy kroužící kolem mé hlavy jako krkavci.

====

TŘICET JEDNA

Opět Filadelfie

1982

Země se kolem nás svírá

tlačí nás skrze poslední průchod

rveme si údy, jen abychom se prodrali…

Kam půjdeme za poslední hranicí?

Kam letí ptáci za posledním nebem?

(Mahmúd Darwíš,

Země se kolem nás svírá,

báseň napsaná po odchodu OOP z Libanonu)

V devět hodin ráno dne 16. května 1982, šestadvacet hodin po odletu z Bejrútu, jsem byla ve Filadelfii, v srdci smutné prázdno dané vědomím, že tam být nechci. Připadalo mi, že uplynula celá věčnost od chvíle, kdy jsem poprvé vstoupila do tohoto města, nejistá při každém kroku, bála se jezdicích schodů a záviděla Lise Haddadové její vlasy.

Měla jsem však povinnosti, a tak jsem zavolala doktoru Mohamedu Maherovi, Madžídovu bývalému učiteli z Anglie, který nyní bydlel ve Filadelfii, kde získal profesuru.

„Ámál, čekal jsem, že zavoláte,“ řekl hlasem zastřeným věkem i radostí. „Prosím, počkejte na mě u výdeje zavazadel. Budu tam ani ne za třicet minut.“

Aniž mi to Madžíd řekl, dopisoval si s doktorem Maherem už měsíce a chystal vše potřebné. Zajistil mi zaměstnání. Měla jsem připravovat zprávy o klinických zkouškách pro federální audit.

„Plat je slušný. Musím jen doložit doklady o vašem vzdělání. Pokud se rozhodnete pro něco jiného, pomohu vám.“

Madžíd byl pro něj jako syn. „Prosím, byl bych rád, kdybys mi říkala ammo nebo jen Mohamede, pokud se ti to líbí víc. Jenom nech toho doktorování.“

Pohnuta a neschopna najít správná slova – prosté „děkuji“ bylo příliš chudé pro vyjádření mé vděčnosti – jsem řekla arabsky: „Nechť vás Alláh má ve své milosti a zahrne vás vším dobrým. Vaše… tvá laskavost, doktore… ammo Mohamede… mě zahanbuje.“

Život tu plynul zrychleným tempem. Už jsem na to zapomněla. Během dvou týdnů mě zaškolili v práci, navštívila jsem gynekologa a pětkrát jsem byla na imigračním úřadě. Můj manžel směl do Států přijet, ale odpověď na Fatiminu žádost o vízum měla přijít nejdříve za měsíc.

Úřednice na INS, žena s pevně utaženými africkými copánky a laskavým úsměvem, řekla: „Vím, že je tam malér. Udělám, co budu moci, abych to protlačila.“

„Děkuji.“ Nechť se na tebe Alláh usmívá a obdaří tě hojností a láskou.

Připadalo mi, že se město změnilo, zatímco jsem byla pryč. Západní Filadelfie se propadla do chudoby a stala se semeništěm drog. V tvářích tlustých matron, jež ve stínu zvyku stále trávily své dny na verandách, jsem nyní místo dřívější vyrovnanosti viděla zoufalství.

Staří přátelé – Angela Haddadová, BoBo a Jimmy. „Je hezké tě zase vidět, Ámál.“ Byt v severovýchodní části města pronajatý ve snaze nebýt Maherovým na obtíž.

Zatímco jsem čekala, až dorazí má rodina, a svůj čas odměřovala nadějí a zřídkavými telefonními hovory s manželem či Fatimou, ammo Mohamed a jeho žena Elizabeth mi vytvořili rodinu náhradní. Ammo a Elizabeth byli svoji už téměř padesát let. Oba po odchodu z Oxfordu léčili lidi, on doktor, ona zdravotní sestra, a žili na pláních Afriky ze skromných platů charitativních organizací. Do jejich životů slušně placených Severoameričanů ve Spojených státech však pronikl nepokoj, touha po dětech. Ačkoliv jejich těla snášela oněch více než sedmdesát let statečně, věk jim oslabil kosti, vysál z nich životní sílu, přiměl je zpomalit a nasměrovat kroky do míst, kde mohli oslovit mladé, schopné lékaře, kteří by převzali jejich štafetu. Lékaři bez hranic. Dílo lásky, které však stále nestačilo. Můj příjezd, příjezd nastávající matky s novým životem rostoucím v břiše, rozvířil usazeniny jejich pokročilého věku. Přemohla je neuvědomovaná, nicméně nepopiratelná instinktivní náklonnost starých lidí k miminkům a dětem a oni cítili potřebu mě v mém kulatícím se stavu ochraňovat.

Elizabeth dohlížela, abych dobře jedla, užívala vitamíny a pravidelně docházela na prohlídky. Sedávala vedle mě každý den, když jsem opakovaně volala do Libanonu a do INS, aby se mnou sdílela zklamání z marného vyzvánění či přetížených linek.

Její řídnoucí plavé vlasy, krátce zastřižené, se jí nad ušima kroutily způsobem, který vskutku nesvědčil o marnivosti. Svými dny procházela vysoká, vzpřímená a její dlouhé artritické prsty neúnavně pracovaly na záchraně světa, zatímco současně pečovaly o řád manželova života. Svá rána začínala kávou, kterou už čtyřicet let přestávala pít. Upravila muži červenou kravatu, jež k němu patřila stejně jako jeho oříškově hnědé oči. Rozloučili se polibkem a předáním svačiny v papírovém sáčku, neměnným rituálem po celá léta manželství.

Když ammo přijal místo na fakultě Pensylvánské univerzity, Elizabeth odešla do důchodu. Svůj život obětovala práci pro charitativní zdravotnické organizace, nově však našla zalíbení v lázeňských procedurách a aquaerobicu třikrát týdně. Můj příjezd její rozvrh změnil, a jak se blížil termín porodu, věnovala stále více času mně a našim mateřsko-dceřiným setkáním. Pořád jsem trávila víc času v Elizabetině pokoji pro hosty než ve svém bytě.

Dny bez jediné zprávy od Madžída, Jusúfa, Fatimy či INS se kolem mě nahromadily. Spousta prázdnoty a hrozivých náznaků z večerních zpráv. Pak se to 6. června 1982 všechno sesypalo.

Izrael zaútočil na Libanon.

Malé televizní obrazovce na kuchyňské lince jsem nevěnovala pozornost, ammo ji však sledoval a já jsem si všimla změny na jeho tváři dřív, než jsem tu zprávu uslyšela. Celé týdny jsme trnuli a teď se strach zvolna sunul ammovou tváří jako mrak, vysával z ní barvu a nechával ji zavadnout.

Zaslechla jsem vysílání, právě když se můj pohled setkal s jeho smutnýma očima.

„Masivní invaze.“ „Intenzivní vzdušné bombardování.“ „Devadesátitisícová invazní armáda postupuje podél libanonského pobřeží.“ Na titulku stálo: „Operace Mír Galileji.“ Tak se tedy jmenovaly dějiny.

Operace. Jak se dají slova překrucovat. Madžíd prováděl operace, aby zachraňoval životy.

Nekonečné hodiny jsem znova a znova vytáčela jedno číslo, ale libanonské telefonní linky se zhroutily pod náporem příbuzných snažících se navázat spojení, neboť Izrael zahájil systematickou destrukci komunikací v zemi. Konečně se rozestoupila nebesa a sladký déšť milosti dopadl na můj svět v podobě hlasu mého manžela, který se ozval ze sluchátka.

„Habibti. Ach Bože, tvůj hlas je všechno, co potřebuji, abych zvládl to peklo,“ řekl, jako by četl řádky vepsané v mém vlastním srdci. Zastihla jsem ho v nemocnici, ale válka řádila všude kolem. Slyšela jsem tlumené dunění bomb a sirény sanitek. Vytí běsu v dálkách, kde jsem si přála být.

„Madžíde, prosím, přijeď,“ žebronila jsem.

„Habibti, zranění sem proudí po stovkách a nemocnice má už tak málo personálu. Potřebují mě. Tolik lékařů je už opustilo. Prosím, zůstaň v bezpečí a starej se o naše dítě. Přijedu… slibuji, že brzy budeme spolu.“

Nevěděli jsme, kdy se nám opět podaří navázat spojení, a tak jsme mluvili dál a každou vteřinu jsme vyplnili nehynoucí láskou. Slíbil mi, že zůstane v nemocnici.

„Zdálo se mi, že jsi porodila holčičku, Sárinku, a společně jsme měli piknik na pobřeží Sidonu. Pamatuješ si, jak jsme do písku psali naše jména?“

Stěží jsem mohla promluvit. „Samozřejmě si to pamatuji,“ vzlykala jsem. „Viděla jsem ji na ultrazvuku.“

„Ji?“

„Ano. Máme holčičku. Budeme mít Sáru.“

Následovala dlouhá odmlka. „Ve skutečnosti ty jsi to jediné, na čem záleží. Tobě vděčím za víc než komukoliv jinému. Není to tak dobře, drahoušku? Miluji tě víc, než si dokážeš představit. Možná jsem tady už svůj úkol splnil.“

Sárinka.

Za chvíli přišel čas zavěsit. Bylo to jako otočit ventilem, který z mých plic odčerpá všechen vzduch. Madžíd však měl brzy přijet, byla to otázka dní, nanejvýš týdne.

Obrátila jsem se k Bohu s naléhavostí, jakou do svých proseb vkládá každá žena. Ochraň mou rodinu a já budu žít tak, abych si tvou milost zasloužila. Modlila jsem se a modlila. Tak jako se modlila Dalia na jiném místě a v jiném čase. V jiné válce.

Telefonní linky zůstávaly hluché.

Každé ráno jsem smetla temné pavučiny nočních můr a vlekla jsem se svými dny, pozornost stále upřenou ke zprávám. Nakažena strachem jsem stále vytáčela stejné telefonní číslo. Ariel Šaron se svou armádou vstoupil do Libanonu – pro svou nádheru přezdívaného Oáza Středního východu – a držel Bejrút v obležení po dva vysilující měsíce, během nichž Izrael připravil jeho obyvatele o vodu, elektřinu i lékařskou péči.

Mé srdce ztěžklo tiskařskou černí novin a plechovým tónem televizních přijímačů. Televizní reportér ve společenské místnosti v práci: „Humanitární organizace varují, že…“ Nemohla jsem to poslouchat.

„Vedení by mělo něco udělat s tím jídlem,“ zlobil se jeden z mých kolegů. Ostatní probírali neutěšenou situaci ohledně parkovacích míst. „Je to zatraceně daleko, hlavně když prší.“

Ztratila jsem spojení s Madžídem a měla jsem pocit, že ztratím spojení se samotným životem.

Bomby a další těla na příjem. Modlila jsem se a volala Červený kříž. Volala jsem na INS. Prosila. Dělají, co je v jejich silách. Ne, nemohu přijet. Všechny lety byly odloženy. Jak se má rodina dostane sem? BBC vysílala záběry vysokých budov, které se sesypaly, jako by byly z hlíny, a pohřbily všechny uvnitř.

„Izrael zasáhl proti OOP, teroristické organizaci, která si klade za cíl zabíjet Židy, jako to udělala s atlety v Mnichově.“ Izrael prohlašoval, že mu jde o sebeobranu. O vypuzení OOP, hnutí odporu o šesti tisících členech.

Když přišel srpen, bylo už 17 500 civilistů mrtvých, 40 000 zraněných, 400 000 bez domova a 100 000 bez přístřeší. Pokořený Libanon byl zpustošen a znásilněn, zbaven veškeré infrastruktury, bez potravin a vody. Izrael tvrdil, že musel sáhnout k invazi, aby zachoval mír. „Jsme tady kvůli míru. Toto je mírová mise.“

O desítky let později, když jsem stále pátrala po osudu, který na mě zapomněl, jsem procházela zprávy o tomto míru. Ve svých pamětech Litujte národ: únos Libanonu britský dopisovatel Robert Fisk popsal izraelské fosforové granáty:

Příběh doktorky Šammáové byl strašlivý, a když mi ho vyprávěla, zlomil se jí hlas. „Musela jsem ta nemluvňata vzít a strčit je do kbelíku s vodou, abych uhasila plameny,“ řekla. „Když jsem je o půl hodiny později vytáhla, stále hořela. Ještě v márnici doutnala těla celé hodiny.“ Následujícího rána vzala Ámál Šammáová tělíčka z márnice, aby je pohřbila. K jejímu zděšení opět vzplanula.

Ronald Reagan vyslal Philipa Habiba, který vyjednal příměří, během nějž OOP opustila Libanon. Jusúf musel odejít, nebo zemřít. Odešel, protože to byl jediný způsob, jak zajistit bezpečí pro Fatimu a děti. Alespoň tak mu to řekli.

OOP se stáhla z Libanonu až poté, co se vyslanec Spojených států Philip Habib a Alexander Haig výslovně zaručili, že Spojené státy americké svou autoritou a osobním slibem prezidenta Ronalda Reagana zajistí bezpečnost žen a dětí ponechaných v uprchlických táborech bez ochrany. Philip Habib dokument vlastnoručně podepsal.

A tak byla OOP vyhnána do Tuniska a s sebou si odnášela písemný příslib Spojených států. Osud těch, které jsem milovala, závisel na slovu Ronalda Reagana.

====

TŘICET DVA

Příběh věčnosti,

navždy nevyprávěný

1982

Desátého září jsem se probudila se strašlivým strachem a snažila se odlišit noc od zlého snu. Budík ukazoval 3:02 ráno a kdesi v koutě mé mysli zvonil telefon.

Byl to Jusúf.

S OOP dorazil na místo, kam byli vykázáni. Po mučivém odchodu z Libanonu, kde Jusúf a jeho druhové museli zanechat své ženy, děti a rodiče, se jejich cílem stalo Tunisko. Tato oběť byla jen malou částí chatrných úmluv Jásira Arafata, uzavřených jménem jeho lidí.

Nyní Jusúf mohl splnit skličující povinnost předat mi tu neuvěřitelnou zprávu, kterou by své jediné sestře nejraději nikdy neřekl.

Madžíd dodržel slovo, které mi dal, a bydlel pod ochranou nemocnice, jež byla po všech stranách i na střeše zřetelně označena univerzálním zdravotnickým symbolem, červeným křížem. Na naléhání spolupracovníků se však, navzdory ustavičnému jekotu sirén, vrátil do bytu. Usnul hlubokým a zdravým spánkem v naší posteli, na místě, kde jsme našli vyjádření své lásky a kde jsme počali dítě. Když se však chtěl vrátit ke svým povinnostem, na místě, kde stávala nemocnice, našel peklo. Potkal tam mého bratra, který ho hledal, a společně zachránili tolik lidí, kolik jen mohli.

„Jen díky Alláhově milosti jsi byl ušetřen, bratře,“ prohlásil Jusúf s úlevou, když spatřil, že je Madžíd naživu.

Jusúf netušil, co můj manžel v tu chvíli prožíval, jen viděl, že ho to naplnilo dostatečným odhodláním, aby společně s ním po následujících šestadvacet hodin pročesával zkázu v zahradě plné rozervaných těl a zmařených duší. Řídký vzduch zhoustl popelem z mrtvol a ucpával jejich průdušnice, zatímco se kalužemi krve brodili směrem, odkud se ozýval křik. Vytáhli Madžídovy pacienty, již zahynuli pod troskami. Z kolegů, kteří ho přiměli, aby šel domů a odpočinul si, našli jen krvavé kusy.

Únava otupila jejich smysly a dolehla na jejich těla, až nakonec Jusúf i Madžíd zcela vyčerpaní odešli.

Vlekli se z posledních sil, když narazili na mrtvou ženu svírající ve strnulé náruči tělíčko holčičky se stuhou ve vlasech, jež se na oplátku pevně drželo matky. Viděli už horší věci, ale pohled na tu matku a dítě v nich vykřesal jiskru energie dost velkou na to, aby jeden druhého objali. A vzlykali.

Madžíd se obrátil k Jusúfovi a zeptal se: „Podařilo se ti spojit se s Ámál?“ Nepodařilo. „Ámál čeká holčičku. Budu otec, bratře,“ oznámil Madžíd klidně, jako by všechno kolem jeho slov ustrnulo. „Ráno se vracím do Londýna a odtamtud přímo za Ámál, nebo ona přiletí do Anglie. Jen se podívej, co ta zvířata dělají. Nemůžu riskovat, že se z Ámál stane vdova a z mé Sáry sirotek.“

„Alláh tě provázej, bratře.“ Jusúf svého přítele objal a mlčky se rozešli. Madžíd zamířil do našeho bytu ve čtvrtém patře komplexu at-Tamaría a Jusúf se vrátil do uprchlického tábora Šatíla.

O pět hodin později jedna izraelská bomba srovnala se zemí at-Tamaríu a druhá vedlejší budovu.

„Hledal jsem všude, Ámál, ale jsem si jist, že byl uvnitř. Nikdo nepřežil,“ vzlykal můj bratr do telefonu – slova přerývaná láskou a bezmocí těch, již se opakovaně stali oběťmi.

„Je mi to líto, Ámál.“ Můj bratr byl sklíčený a jeho hlas zněl tak tíživě. Tak neskonale smutně. „Měl jsem trvat na tom, aby šel se mnou. Snažil jsem se s tebou celou dobu spojit, ale nepodařilo se mi to dřív než z Tuniska…“

Naslouchala jsem… slabiky ztěžka bušily na můj cit pro to, co je reálné. Kývala jsem se na podlaze sem a tam, objímala se rukama a tiskla sluchátko k uchu. Necítila jsem žal, hněv, dokonce ani lásku. Nic na mě nedolehlo. Ale všechno vytrysklo ven. Jusúfova slova mnou protékala jako proud, vymílala život z buněk mého těla a ten se shromažďoval v louži pode mnou. Vzpomínky na déšť dopadající na přední sklo Madžídova fiatu, hrubá kůže na jeho chodidlech, kdy mě jimi hladil po nahých nohou, jeho zarostlá hruď, na kterou jsem si pokládala hlavu, vrásky kolem úst, když se smál, oblouk obočí, jenž byl sám o sobě úsměvem, malé vrásky pod ušima, hladká kůže na zádech, když se posadil v posteli, jeho dotek, jeho polibek, jeho upřímnost, jeho láska…

To všechno se rozlévalo na podlaze kolem mě jako smutný, šedivý podbřišek. Nakonec jsem seděla polapena v bublině bez myšlenek, otupělá, kývala jsem se na podlaze sem a tam, stále se sluchátkem v ruce, ale bratrův hlas i s jeho nesnesitelným smutkem v té prázdnotě zmizel.

Madžíd. Má láska.

Sny, které jsme snili, on a já, kroužily kolem nové reality. Děti, které budeme mít, místa, kam se vypravíme, dům, který postavíme, smích, o nějž se budeme dělit, a písně, které budeme zpívat, život, který budeme žít… ach, a láska, jíž se budeme milovat, tančily kolo-kolo mlýnský kolem faktu, že Madžíd je mrtvý. Zabili ho. Kolo se nám polámalo.

Vrhla jsem se do světa za dveřmi svého domu, otřesená jsem kráčela po chodníku posetém spadaným listím. Ohnivá nádhera podzimu – oranžová, zelená, žlutá, červená – lemovala obě strany mé filadelfské ulice. Stará žena venčící psa mi kývla na pozdrav. Minula jsem mladé milence na lavičce v parku a pokračovala dál chladným větrem, omámená a otupělá k smrti, dokud jsem po deseti mílích nedošla k Elizabetiným dveřím. Mohamed, vyburcovaný ze spánku, podezřívavě vyhlédl škvírou ve dveřích a pak je pro mé objemné tělo otevřel dokořán.

„Zabili Madžída,“ řekla jsem věcně.

Slova mého manžela na letišti toho dne, kdy jsem opouštěla Bejrút.

Zůstávají v mé mysli jako popel v urně. Velkolepost lásky tak snadno proměněná, stejně jako sám život, v prach.

„Dobrý Bože!“ Mohamed mě odvedl dovnitř. Právě v té chvíli jsem ucítila důvěrné kopnutí dítěte ve svém břiše a všimla jsem si, že vyšlo také slunce.

====

TŘICET TŘI

Lituj národ

1982

Ten týden v září, počínaje Jusúfovým telefonátem, je krbovou římsou mého života. Je mým těžištěm. Bodem, v němž se naráz otáčejí všechny osy mého bytí. Ohlušujícím crescendem dva tisíce let starého rodokmenu. Je trůnem démonického Boha.

Šestnáctého září armáda Ariela Šarona, nedbajíc příměří zbraní, obklíčila uprchlický tábor Sabra a Šatíla, kde spaly Fatima a Falastín, zbavené Jusúfovy ochrany. Izraelští vojáci zřídili kontrolní stanoviště, čímž zabránili uprchlíkům v odchodu, a pak do tábora pustili své spojence z libanonské Falangy. Izraelští vojáci usazení na střechách vše celý den sledovali dalekohledy a v noci ozářili nebe světlicemi, aby usnadnili práci falangistům, kteří v táboře postupovali od příbytku k příbytku. O dva dny později vstoupili do tábora západní novináři a podali svědectví. Robert Fisk napsal ve svém Lituj národ:

Leželi všude, na cestách, v uličkách, na dvorech, v rozbořených místnostech, pod zhrouceným zdivem, na hromadách smetí. Když jsme viděli stovku těl, přestali jsme počítat. Mrtvoly byly v každé ulici – ženy, mladí muži, batolata, babičky a starci – leželi spolu v děsivé hojnosti na místech, kde byli ubodáni nebo postříleni. Každý průchod mezi zborcenými stěnami odhalil další těla. Pacienti Palestinské nemocnice zmizeli poté, co ozbrojenci nařídili jejich lékařům odejít. Všude jsme nacházeli známky narychlo vykopaných hromadných hrobů. Dokonce i ve chvíli, kdy jsme tam byli, uprostřed důkazů o všech těch zvěrstvech, nás Izraelci pozorovali. Ze střechy vysoké budovy jsme je viděli, jak na nás zírají dalekohledem, prohlížejí si ulice plné mrtvol, a občas jsme zahlédli odlesk slunce na čočkách svědčící o tom, že sledují tábor. Loren Jenkins (z Washington Post) strašně klel. Jenkins si okamžitě uvědomil, že izraelský ministr obrany ponese za tu hrůzu odpovědnost. „Šaron!“ křičel. „Ten zasraný Šaron! Tohle je druhý Dajr Jásín.“

To, co jsme našli v palestinském táboře Šatíla 18. září v deset hodin ráno, stále lze popsat slovy, ačkoliv by bylo snazší zvolit formu strohé prózy pitevních protokolů. K masakrům docházelo i dřív, ale zřídkakdy v tomto měřítku a nikdy pod dozorem pravidelné a teoreticky disciplinované armády. V chaosu a zášti boje zahynuly v této zemi už desetitisíce lidí. Ale tito lidé, a jsou jich celé stovky, byli neozbrojeni. Tento incident – jak lehkomyslně v Libanonu užíváme slovo „incident“ – byl masovou vraždou a skutečným zvěrstvem. Dalece přesahoval to, co Izraelci za jiných okolností nazývají teroristickou zvůlí. Byl to válečný zločin.

Jenkins a já jsme byli tak zahlceni tím, co jsme v Šatíle našli, že jsme si zprvu vlastní hrůzu ani neuvědomovali. Dokázali bychom přijmout stopy několika vražd, možná i desítky těl zabitých v boji. Ale tady byly ženy ležící ve svých domech se sukněmi roztrženými do pasu a roztaženýma nohama, děti s podřezanými hrdly, řady mladíků střelených do zad poté, co je kdosi postavil k popravčí zdi. Byli tu kojenci, kteří už černali, neboť byli zmasakrováni před více než čtyřiadvaceti hodinami a jejich tělíčka začala podléhat rozkladu, odhozená na hromady smetí hned vedle vyhozených konzerv ze zásob U. S. Army, izraelského zdravotnického materiálu a prázdných lahví od whisky.

Znala jsem ty ženy, nebo ta nemluvňata? Kolik z oněch dětí patřilo k mým žákům? Izraelští vojáci sledovali tu zhoubnou zteč s limonádou a brambůrkami v ruce. Jak mohl izraelský voják, židovský muž nečinně přihlížet proměně uprchlického tábora v jatka? Fatima. Falastín.

Na konci uličky po naší pravé ruce, přes padesát yardů od jejího ústí, ležely mrtvoly na hromadě. Bylo jich asi tucet, mladí muži, jejichž údy se propletly v smrtelné křeči. Všichni byli zastřeleni z bezprostřední blízkosti do tváře, kterou kulka roztrhla až k uchu, než vnikla do mozku. Někteří měli na levé straně hrdla jasně červené či zčernalé rány. Jeden z nich byl vykastrován – kalhoty měl roztržené a kolem jeho rozervaných slabin bzučel roj much. Všichni ti mladíci měli otevřené oči. Těm nejmladším bylo jen dvanáct, třináct let.

V další pasáži jsem nalezla osud Fatimy a jejích přítelkyň, těch, které stály po jejím boku toho dne, kdy porodila Falastín. Těch žen, které mě políbily proto, že jim o mně Fatima často vyprávěla. Ty ženy, které mě propíraly, když jsem se zamilovala do Madžída, a které pak zpívaly, tančily a plakaly na mé svatbě.

Na druhé straně hlavní cesty, na konci pěšiny mezi troskami, jsme našli těla pěti žen a několika dětí. Ženy byly středního věku a jejich mrtvoly ležely pohozeny na hromadě odpadků. Jedna ležela na zádech, šaty roztržené, a zpod ní vykukovala hlavička malého děvčátka. Holčička měla krátké, kučeravé vlasy, její oči na nás hleděly, tvář zamračenou. Byla mrtvá. Někdo té ženě rozřízl břicho, nejdřív řízl do strany a pak vzhůru, možná s úmyslem zabít její nenarozené dítě. Oči měla otevřené dokořán, tvář ztuhlou ve výrazu hrůzy.

Fotograf Associated Press stiskl spoušť a vyslal šarlatovou temnotu této scény do celého světa. Viděla jsem tu fotografii v arabském tisku a poznala jsem světle modré šaty té ženy. Fatimina oblíbená dišdáša, po dvou desítkách let používání tenká a obnošená. Kudrnatá holčička za ní byla má neteř. Falastín.

Jusúf mi volal a křičel. Křičel.

Dokonce i poté, co prošel přes telefonní linky, měl v sobě jeho hlas tolik bolesti, že by rozbil nebe. Když kráčím, stále ho slyším, jak protíná vzduch.

„Kolik toho ještě musíme strpět a co všechno musíme odevzdat?“ naříkal jako dítě. „Fatima! Má drahá Fatima! Viděla jsi, co udělali?“ ptal se, křičel a sám si odpověděl: „Rozpárali jí břicho, Ámál!“

Neměla jsem slov.

„Rozpárali břicho mé Fatimy nožem!… Zabili mé děti!“ Křičel dál. „Zabili mé děti, Ámál. Ach Bože! Ach Bože…“

Jeho vzlyky rozechvěly zem pod mýma nohama a já jsem měla pocit, že síla jeho žalu rozerve na kusy samotné slunce. Házel věcmi, které měl po ruce, a já jsem stála v Pensylvánii, ochromena zvukem rozbíjeného skla na druhém konci světa. Naříkal bez jakéhokoliv náznaku sebeovládání, zcela pohlcen bolestí. Tetanus. Hromobití.

Proklínal Izrael, Američany, Ronalda Reagana, Arafata a svět, neušetřil žádného z vůdců, žádného boha či ďábla. „Ať shoří v pekle. V tomhle pekle, co pro nás vytvořili.“

V hloubi jeho hlasu jsem slyšela tiché vytí spravedlivého hněvu, esenci zoufalství a vzteku zvolna se měnící v odhodlání. Přísahal pomstu, sliboval, že jim podřízne krky jako podsvinčatům. Tloukl hlavou do zdi bez milosti vůči sobě samému a stále přitom držel telefon u ucha a stále klel. Stále plakal – byl to nářek umírající duše.

Ten záchvat bolesti ho rozložil. Zničil. Zabili mého milovaného bratra v nepřítomnosti tím, že zavraždili Fatimu. Jeho srdce nyní tlouklo silou hněvu.

„ZAMORDOVALI MOU ŽENU A MÉ DĚTI JAKO OVCE!“

Telefon ohluchl. A já jsem tam stála přemožena zrádností osudu. Ukradené budoucnosti a nesnesitelné trýzně uhašené lásky.

Opět jsem vyšla ven a čerstvě spadané listí křupalo pod tíhou mých kroků. Pevně jsem zaťala zuby a přemohla slzy. Bála jsem se plakat ze strachu, že pocítím bouři zuřící v nitru mého bratra.

Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě. Ach Dalio, matko! Jak ti rozumím.

Zula jsem si boty, sundala ponožky a svetr.

Takto mi srdce zmrzne rychleji.

Představovala jsem si, jak křičím na Filadelfany, kteří si žijí své všední americké životy.

O deset bloků dál, na Rittenhouse Square, jsem se zhroutila. Později mi říkali, že jsem opravdu uchopila za ruku nějakou ženu a prosila jsem ji, ať mi řekne, co jí připadá tak zábavné, že se právě teď dokáže smát ve společnosti přátel na lavičce v parku.

Praskla mi voda a sanitka odvezla mé vlhké, těhotné bosé tělo od davu čumilů, kteří soucitně zírali na tu vyšinutou drobnou ženu, co měla každou chvíli porodit.

Můj porodník, který byl do nemocnice přivolán, zburcoval Mohameda a ten okamžitě povolal Elizabeth. Ti dva už tu zprávu slyšeli a stačil jim jediný pohled na mou tvář, aby věděli, že Fatima a Falastín nepřežily. Já jsem však před jejich očima uhýbala. Měla jsem strach, že by jejich smutek mohl osvobodit slzy, které jsem s takovou námahou zadržovala.

Po deset hodin se mé tělo zmítalo v kontrakcích. Přála jsem si, aby porod trval věčně. Mé oči zeskelnatěly, srdce se proměnilo v led a můj dech nesměl opustit tělo, dokud nebyl zbaven všech zvuků. Vše jsem zadržela, zaťala jsem do toho nehty. Uvěznila jsem to všechno nevýslovným sevřením čelistí.

Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě.

Chtěla jsem, aby ta bolest trvala déle, aby byla ještě silnější a zabila i mě. Potřeba cítit bolest byla mnohem silnější než potřeba tlačit a já jsem viděla zmatek, dokonce strach – či zděšení – na tvářích sester, které za mnou jedna po druhé přicházely, aby mě „zkontrolovaly“.

Stárnoucí elegance Elizabetiny tváře se orosila soucitem a zjevnou touhou vysvobodit mě z mého vlastního osudu. Ve své moudrosti však neřekla nic, jen držela mou ruku a nepustila ji ani na chvíli, zatímco jsem zírala do prázdna, zatínala chvějící se čelisti a litovala těch několika málo slz, které mi tiše unikly z očí.

Nakonec mě touha mého dítěte po životě přemohla a já jsem se poddala. Tlačila jsem a promáčela prostěradlo pod sebou dužinou porodu a slz, konečně osvobozena.

Objevovala se hlavička, trhala mé tělo a já jsem přitom myslela na Fatimino tělo rozřezané nožem vraha. Volala jsem její jméno jako bojový pokřik – „Fatima!“ – a tlačila jsem silněji a silněji, abych rozervala své tělo stejně, jako bylo rozpáráno to její. Chtěla jsem krvácet na důkaz pokání, podstoupit muka očistce. Proč bych měla žít, když Fatima leží v neoznačeném masovém hrobě? Proč by se mělo mé dítě narodit, zatímco jí to její vyrvali z lůna? Tlačila jsem srdcem, které milovalo Madžída a toužilo po něm. Tlačila jsem znova, abych potrestala sama sebe, abych se kála a omluvila se za to, že žiju.

Konečně dítě leželo zavinuté v mém náručí jako květinové poupě. Podřídila jsem své bytí rytmu jeho úst sajících mé prsy, a ono po lžičkách polévalo životem mé ztvrdlé srdce, jako když polštáře mechu měkce obalí kámen. Já jsem si však držela odstup a jen mechanicky prováděla úkony nezbytné při péči o novorozence. To křehké dítě mi vnutilo vůli k životu a já jsem mu to měla za zlé, neboť ve skutečnosti jsem si přála zemřít.

====

TŘICET ČTYŘI

Bezmocní

1982–1983

Vy však nevidíte ani neslyšíte, a to je dobře.

Závoj zahalující vaše oči bude pozvednut rukama,

které ho utkaly,

A hlína zacpávající vaše uši bude proražena prsty,

které ji hnětly. A vy uvidíte.

A vy uslyšíte.

Přesto nebudete naříkat nad tím, že jste poznali slepotu,

ani nebudete litovat, že jste byli hluší.

Neboť v ten den poznáte skrytou účelnost všech věcí a budete

žehnat temnotě tak, jako žehnáte světlu.

Chalíl Džibrán, Rozloučení

Vstoupila jsem do mateřství bez Madžída a jen se špetkou vlastní vůle. Elizabeth a Mohamed byli u mě, spolehliví a soucitní. Na jejich naléhání jsem se k nim nastěhovala. Zachránili nás na mnoho způsobů, Sáru a mě.

Zvědavě jsem své dítě pozorovala a z povinnosti živila jeho tělo. Držela jsem své city v semknuté pěsti a zaťatých zubech. Sářina vůně však byla neodolatelným, omamným příslibem beze slov, který mě obměkčil. A tak jsem se občas vykradla z pevnosti svého srdce, abych vdechla vůni dítěte a poslala ji kamsi hluboko, kde část mě samé stále ještě prahla po lásce. Ztratila jsem se v rytmu jejích sajících úst, hřejivosti její bezmocnosti, naléhavosti nekonečných potřeb.

Týden po masakru v Sabře a Šatíle vyhlásil magazín Newsweek za nejdůležitější událost posledních sedmi dní smrt princezny Grace.

Následující týden stálo na obálce „Izrael v mukách“.

Izrael, oběť.

„Zprávy“ v americkém tisku rozrušily duchy osidlující mou mysl. Před mýma očima se usmívala Ajšina sladká tvářička. Také Fatima a Falastín se mi zjevily – hledaly řádný hrob a žádaly o spravedlnost. Myšlenky na mámu, babu a Jusúfa a záplava touhy po Madžídově doteku se vršily, až se jejich strašlivá tíha nakonec sesypala na mé srdce jako panely našeho domu, které rozdrtily mého manžela ve spánku. Jediným způsobem, jak zastavit tuto citovou bouři, bylo polít mě studenou vodou. Doslova jsem potřebovala fyzický chlad, abych to všechno utlumila. Jinak bych se zbláznila, tím jsem si jistá. Bouře však byla stále přítomná, byť neviditelná, číhala v železném sevření mých čelistí. A tak jsem přestala sledovat a číst zprávy a bála jsem se dotknout Sáry, abych ji nenakazila svým osudem. Aby nerozehřála mé srdce, nerozpustila hněv a nezaplašila šílenství a duchy žijící v mém nitru.

Uzavřela jsem se. Má zbroj bodala každého, kdo se ke mně odvážil přiblížit, včetně Sáry, přestože jsem v noci dál tajně hltala její vůni, abych poskytla svým plicím důvod dýchat. Milovala jsem ji navzdory sobě samé. Milovala jsem ji nezměrně. Nekonečně. A bála jsem se té lásky stejně, jako jsem se bála své vlastní budoucnosti ve světě.

Ariel Šaron zůstával na svobodě a mohl dál pokračovat ve své politice násilí, až nakonec vystoupal do nejvyšších mocenských struktur Izraele a stal se ministrem židovského státu. Občané Izraele ho zvolili 6. února 2001, více než rok po druhé palestinské vzpouře, a americký tisk o něm hovořil jako o „zdatném válečníkovi“ a „ostříleném veteránovi mnoha izraelských válek“. Třiačtyřicátý prezident Spojených států amerických o něm hovořil jako o „muži míru“.

Tak byla potlačena vzpomínka na hrůzy v Sabře a Šatíle.

Naposledy jsem s Jusúfem mluvila v lednu 1983, přestože mi slíbil, že se pokusí znova zavolat dřív, než „bude po všem“.

„Po čem?“ ptala jsem se.

„Jásir Arafat je lhář, který vede své lidi na porážku na provaze amerických slibů,“ řekl.

„Bratře, zníš divně. Jsi v pořádku? Kde jsi?“

„Odešel jsem z OOP,“ prohlásil. Učinil tak krátce poté, co se organizace nuceně přesunula do Tuniska, a nyní se mnou mluvil z Libanonu.

„Libanon?“ zajíkla jsem se. „Jak ses tam dostal?“ Byla jsem si jista, že to Američané nevědí. Musel se tam nějak vkrást. Ale jak? Pro koho pracoval? Ach, můj Bože! Proč tam byl?

Neodpověděl. Když znova promluvil, z jeho hlasu na mě zavanul chlad. „Neptej se, Ámál… Zavolal jsem, jen abych měl jistotu, že jsi v pořádku a v bezpečí,“ řekl. Slova se vynořovala jedno po druhém, strnulá, osamělá, mrazivá.

„Jusúfe. Mám tě ráda. Prosím, odejdi z Libanonu. Prosím, bratříčku. Můžeme být opět spolu a najít nový život, třeba ve Francii…“

Neodpověděl.

„Své dcerce jsem dala jméno Sára. Měl bys ji vidět. Podobá se Madžídovi. Jsi tam? Haló! Jusúfe! Prosím… Jusúfe. Jusúfe? Prosím, odpověz mi, slyším tě, jak dýcháš.“

Ticho.

„Jusúfe, prosím. Nejsi sám. Jsou tisíce bojovníků, kteří ztratili totéž co ty. Tak jako my všichni. My dva pořád máme jeden druhého. Rozumím tvé bolesti, Jusúfe. Ty víš, že ji znám. Měla jsem nenávistné myšlenky tak jako ty. Ale prosím, jen… bratře. Nenech se zabít. To bych už neunesla. Potřebuji tě.“

Telefonické spojení se přerušilo. Můj bratr byl nenávratně pryč. Překročil hořící propast, před kterou jsem já sama stále couvala, a stanul na tichém, chladném pobřeží pomsty. Nechal svou duši bloudit Sabrou a Šatílou, kde jeho žena a dcera ležely v masovém hrobě, pohřbeny pod hromadou smetí, pod beztrestností jejich vrahů, pod porušenými sliby velmocí a pod lhostejností světa k prolité arabské krvi.

====

TŘICET PĚT

Měsíc květin

1983

Nastal duben 1983. Osmnáctého dne měsíce květů viděl svět sklízet bouři, která byla zaseta v Libanonu. Z útrob pomsty, nespravedlnosti a – ano – dějin, byl vyzvrácen oheň, který zastřel dýmem každou zapnutou televizní obrazovku.

Předchozí noci se mi zdál sen, který mě přinutil ve tři ráno vstát z postele, už si však nevzpomínám, co se mi tehdy zdálo. Dala jsem si kávu a čekala na úsvit, zatímco se Sára ve spánku hladově zmocnila mého prsu. Houpala jsem ji na klíně, její drobné rty lačně přisáté k bradavce, a sáhla jsem po Prorokovi pohozeném na podlaze mezi chaotickými hromádkami knih. Četla jsem slova, jež mi naposledy předčítal otec v době, kdy jsem byla příliš nevinná, abych jim rozuměla:

Už jen chvíli a má touha bude polykat prach a pěnu  pro další tělo.

Už jen chvíli, okamžik spočinutí ve větru, a další žena mne zrodí.

Loučím se s vámi i s mládím, které jsem s vámi strávil.

Bylo to teprve včera, co jsme se setkali ve snu.

Zpívali jste mi v mém osamění a já z vaší touhy vystavěl věž na obloze.

Ale teď je náš spánek pryč a společný sen skončil, ani úsvit už není.

Nastala pro nás doba polední a stav polobdění nás navrátil do plného dne a my se musíme rozejít.

Jestliže se v soumraku paměti znovu setkáme, budeme spolu opět rozmlouvat a vy mi zazpíváte hlubší píseň.

A jestliže se naše ruce znovu setkají v dalším snu, vystavíme další věž na obloze.

Toho dne jsem nečetla noviny. Vždycky se našla nějaká výmluva, jak se vyhnout zprávám, a já jsem se jí pokaždé chopila. Onoho osmnáctého dne měsíce květin však ke mně dolehly tak jako tak.

Nějaký muž najel nákladním autem plným výbušnin do ambasády Spojených států v Libanonu, třiašedesát lidí zabil a mnoho dalších zranil. Trojúhelníkové sídlo se proměnilo v místo hrůzy, poseté částmi těl. Záběry zachycovaly lidi otřesené výbuchem, jak bezcílně bloudí tím peklem. Nějaký muž, zdrcený pohledem na tu krvavou lázeň, vzlykal opřený o zeď. Další muž a žena, kteří si mysleli, že ten druhý nepřežil, se při shledání objímali. Z rozvalin se zvedaly sloupy černého dýmu, až zastřely nebe, a reportér BBC se zalykal pachem smrti. Omluvil se a já jsem přesně věděla, co v tu chvíli dýchá. „Teroristé udeřili na ambasádu USA…,“ řekl.

Elizabeth a já, oči zarudlé, jsme jako v transu seděly před televizí hodiny a hodiny. Plačící příbuzní obětí poskytovali rozhovory plné emocí a ticho mého srdce letělo prostorem, aby souznělo s jejich bolestí.

O něco později mě den zastihl zabořenou do polštářů na pohovce, odkud jsem sledovala, jak Elizabeth láskyplně krmí mou dceru přesnídávkou ze skleničky. Televize byla vypnutá. Tenké záclony povlávaly ve větru a svým třepotáním vnášely do tohoto vzrušeného dne alespoň trochu pokoje. Popínavé růže sousedů přímo za oknem rostly do výšky i krásy. Na druhé straně místnosti Elizabetina lžička a zvuky letadla vyvolávaly výbuchy dětského smíchu a já jsem si jako obvykle pomyslela, že bych měla své dítě krmit sama. Zaťala jsem zuby, abych tomu smíchu zabránila odkrýt lásku spočívající kdesi v šedé nehybnosti mého nitra. Přesto jsem se při té podívané usmála a nenápadně plnila to vnitřní ticho intenzivní, byť tajenou radostí právě ve chvíli, kdy FBI, CIA a místní policie obkličovaly náš dům.

Zazvonil zvonek a já jsem šla otevřít v naději, že za nimi uvidím Jusúfa. Když jsem spatřila policejní odznaky, sevřelo se mi srdce.

„Vy jste Ámál Abúlhedža?“

„Ano, co pro vás mohu udělat?“

„Rádi bychom si s vámi promluvili,“ řekl pohledný modrooký muž v bezchybném tmavém obleku. „Pokud vám to nevadí,“ dodal zdvořile, profesionálně. Vlastně všichni byli zdvořilí a profesionální. Všech šest mužů, co se tak nečekaně ocitlo uvnitř mého domu.

„Jmenuji se Jack O’Malley,“ začal agent, to jméno se však usmálo v mé mysli a já jsem ho přerušila.

„Znala jsem kdysi Jacka O’Malleyho. Byl z Dublinu. V palestinském uprchlickém táboře pracoval pro OSN.“

„Potřebujeme, abyste šla s námi,“ řekl suše tónem, jaký se k jeho jménu naprosto nehodil.

Zanechala jsem Sáru v Elizabetině péči a dobrovolně jsem souhlasila, že s O’Malleym půjdu k výslechu.

Seděla jsem pak na skládací kovové židli uprostřed malé holé policejní místnosti, zmítána zvědavostí a temnou předtuchou.

„Jmenuji se Jackson. Tom Jackson, madam. Mám pár otázek,“ řekl tělnatý muž s rozhněvanou tváří. „Znáte tohoto muže?“ zeptal se a po desce stolu, který nás odděloval, ke mně přisunul fotografii.

Třesoucíma rukama jsem uchopila Jusúfovu podobenku. Byla na ní pouze jeho tvář vyvedená tak detailně a ostře, jak jsem ji nikdy dřív neviděla. Hluboké vrásky kolem jeho očí prozrazovaly nemilosrdné odhodlání, které jsem slyšela v jeho hlase, když jsme spolu naposledy mluvili. Vzhůru nakroucené, navoskované špičky knírů, které dřív Jusúf nosil na památku židda Jahji, měl ustřižené.

Byla to Jusúfova tvář, avšak bratra, kterého jsem znala celý život, jsem v těch rysech najít nemohla.

„To je můj bratr,“ kývla jsem a bála se odpovědi na otázku, kterou jsem nedokázala vyslovit: Proč se ptáte?

O’Malley, který se mlčky opíral o holou bílou stěnu, vykročil kupředu, opřel se o stůl a naklonil se tak, aby se můj pohled setkal s plameny v jeho očích. „Myslíme si, že on je ten terorista, který zaútočil na ambasádu v Bejrútu. Co nám můžete říct?“ Každé z těch příkrých, zubatých slov vyřkl s hlubokým pohrdáním.

Zaťala jsem čelist, zavřela ústa a zahodila klíč. Nevěřila jsem jim a mé srdce se stáhlo do své vnitřní tundry. Mé smysly však explodovaly a zostřily vnímání každého jednotlivého detailu v místnosti. Téměř nepatrné pohupování zavěšeného světla, čpění levné vody po holení, popotažení kohosi s rýmou. Někdo přešlápl z nohy na nohu a pod botami zaskřípala zrnka písku. Přede mnou přistál vzkaz psaný na pomačkaném kusu papíru vytrženém ze školního sešitu. Napsal ho Jusúf a následně prošel mnoha rukama včetně informátora CIA, až doputoval k osobě, jíž byl určen. Ke mně.

Odpusť mi, Ámál. Je čas, aby okusili aspoň špetku toho, čím oni nás celý život krmili po fůrách. Jusúf

Následujících deset hodin jsem odpovídala na jejich otázky a obvinění. Nejspíš byli stejně vyčerpaní jako já, ale mé odpovědi je stále neuspokojovaly. „Ano, vím, že odešel z OOP… Nevím proč… Protože mi volal a řekl mi to… To je všechno, co mi řekl… Nevím nic o skupině Islámský džihád… Přísahám.“

Byli přesvědčeni, že je za tím on – že to celé naplánoval, naverboval lidi a provedl útok. „Nevěřím vám,“ řekla jsem.

„Ani my vám nevěříme.“

Dorazil ammo Mohamed se svým právníkem a já jsem o den později konečně směla jít.

Setrvávala jsem ve stavu rozhřešení, jež mi poskytla má vnitřní temnota, ale démoni mě pronásledovali i tam, nahloučeni v odlehlých uličkách, vlekli s sebou mou až příliš těžkou minulost. Nechala jsem Mohameda, aby dál šel beze mě, a sama jsem bloumala ulicemi Filadelfie, sledována vládními agenty, kteří se nijak nesnažili skrývat svou přítomnost a po mnoho následujících let se ode mne téměř nevzdálili.

Pršelo a já jsem uvítala rozptýlení, jež mi přinášela voda rozstřikující se pod podrážkami mých bot. Agenti zmizeli za černými deštníky a drželi se pár kroků za mnou, dokud jsem se nezastavila u baru. Byla to zatuchlá, červeně nasvícená obdélníková místnost s cihlovými stěnami, na nichž visely obrazy Humphreyho Bogarta a Marilyn Monroe v životní velikosti. Byl to ten bar na South Street, kde jsem během svých vysokoškolských studií na Temple poprvé ochutnala alkohol. Celá promáčená jsem si našla volný stůl až vzadu a posadila se. Vlasy jsem měla nasáklé vodou, žluté tričko mi přilnulo ke kůži a odhalovalo jak líbezné ženské křivky, tak i nevzhlednou památku na jednoho izraelského vojáka. Několik míchaných koktejlů mě ovinulo mlhou, jíž pronikalo pouze zvonivé vyčítání ledových kostek v koktejlu ve chvíli, když jsem sklenici pozvedla směrem ke dvěma agentům v dlouhých pláštích, popíjejících tonik na opačné straně baru. Kdesi v té mlze se ozval překvapený hlas: „Hej… nejsi ta holka, co bydlela u mé Angely? Jak se jmenuješ… Omar, nebo tak nějak… Amy? Ne, Omar, že?“

Milton Dobbs. Poznala jsem ho okamžitě. Exmanžel Angely Haddadové. Beze slova jsem se vrátila ke svému pití. Zamumlal cosi ke svým přátelům a všichni se rozesmáli.

Náhle se má nevšímavost roztříštila. Pozornost všech v baru se upřela k televizní obrazovce. Hudbu kdosi ztlumil.

Všechno jako by ustoupilo hlasu reportéra stojícího uprostřed trosek americké ambasády. „Záchranné týmy stále nacházejí části těl,“ oznámil do kamery. Hleděla jsem na tu tragickou scénu a hrozila se, že by FBI mohla mít pravdu. Že toto spáchal bratr, kterého jsem celou svou bytostí milovala. Pak jsem ale pomyslela na bratra, jak jsem ho znala, a s naprostou jistotou jsem věděla, že to nemohl být on.

Dva agenti s nehybným výrazem sledovali mě, ne televizi.

„Zasraný teroristi!“ prohlásil Milton a propíchl tak absces mé zášti. Koutkem oka jsem viděla, jak se obrací mým směrem a volá: „Měli bychom celé to zasrané místo vzít kobercovým náletem. Zbavit se všech arabáčů.“

Hněv ze mne udělal adeptku pekla.

Vstala jsem, oslepená vztekem. Pravda, kterou jsem znala, kroužila kolem mě jako roj sarančat a oheň vykřikl v mých žilách. Necítila jsem sebemenší výčitky, když jsem uviděla své pěsti bušící do Miltona, který se sesul na zem. Krev mu tekla z nosu a bílé šaty Marilyn Monroe se na zdi nad námi klenuly jako křídla.

Byla jsem drobná žena, má tělesná schránka nevážila víc než čtyřicet sedm kilo. Během mžiku mi nasadili želízka a já jsem tam stála, lapala po dechu a poslouchala výpověď nezúčastněného svědka:

„… vyletěla jako… myslím to vážně, strážníku. Doslova vyletěla tam z té barové židle a srazila ho přímo na zem. Kurva, ještě jsem neviděl, aby ženská udělala něco takového,“ vyprávěl nesouvisle. V odmlkách mezi myšlenkami se smál a divil tomu, co právě spatřil.

Shromáždil se dav, ale muži, kteří mě sledovali celou noc, stále seděli u baru. Za kruhem obklopujícím Miltona a mě jsem zahlédla Jacka O’Malleyho.

Ponížený Milton odmítl vznést obvinění a celou záležitost smetl pod koberec tím, že mě označil za „potrhlou čubku“.

Policisté mi sundali želízka a odešli. Dav prořídl. A já, nevím proč, jsem přistoupila k Jackovi O’Malleymu a položila mu hlavu na rameno.

Podíval se na mou nateklou ruku a zavolal na barmana: „Mohli bychom tady pro dámu dostat trochu ledu?“

Můj bratr byl chlapec, který chodil po kopcích Tulkaremu a pil z pramenů Kalkíkie. Na sklonku svých mladých let hrál fotbal na haifských rovinách a sál z prsů prastarého rodu v zemi svých předků. Hrávali jsme vrhcáby, on a já. Byl to muž s úsměvem, který rozehříval srdce. Vlastně měl ten nejkrásnější úsměv, jaký jsem kdy viděla. Upřeli mu jeho práva, byl uvězněn, mučen, ponížen a nakonec vyhnán do exilu proto, že toužil být svým pánem a činil si nárok na dědictví přiznané mu dějinami. Své vlastní srdce odevzdal jen jedné ženě, pro kterou truchlil tak, až jeho žal třásl zemí a rozléval krev těch, co po ní chodili.

Fotka se z O’Malleyho kapsy dostala na televizní obrazovky v celé zemi a z mého bratra Jusúfa se stalo mediální zosobnění veškerého zla a špatnosti světa.

Jednou, když mi byly čtyři, mě Jusúf lechtal tak moc, až jsem se počůrala. Když mi bylo šest, strávil celé dny tím, že mě učil, jak dělat bubliny ze žvýkačky. Se stejnou trpělivostí mě učil hvízdat. V krásných dobách mého dětství jsme spolu nachodili nespočet mil cestou na trhy. Jsme zachyceni na fotografii – my dva se cpeme pomerančem před Damašskou bránou ve Starém městě ještě před izraelskou okupací. Jedli jsme fíky, olivy a broskve přímo ze stromů. Špehovala jsem ho, když si v našem ubohém uprchlickém táboře společně s kamarády prohlížel hanbaté časopisy. Četla jsem jeho milostné dopisy Fatimě a v jeho nepřítomnosti jsem se posmívala jeho „výlevům“, jak by to udělala každá nezdárná mladší sestra.

Zatímco z obrazovek shlížela na svět jeho nemilosrdná tvář, já jsem našla fotku, kterou jsem pořídila onoho dne, kdy Fatima v Šatíle, nyní zapomenutém masovém hrobě, porodila. Vrásky kolem Jusúfových očí hovořily jen o lásce. Jeho široký úsměv visel za špičky kníru, který můj bratr opatroval coby dědictví po milujícím židdu Jahjovi a denně ho voskoval k dědečkovu obrazu. Jusúf na té fotce vypadal trochu pitomě, s úsměvem od ucha k uchu, čerstvě narozenou Falastín v jedné ruce a Fatimou, svou životní láskou, něžně se opírající o jeho rameno.

====

TŘICET ŠEST

Jusúf Mstitel

1983

Vidím tu tvář ve všem, co dělám. Ve všem, čeho se dotknu. Její sepranou modrou dišdášu. Kupuji pro ni mnoho jiných, ale ona má ráda tu modrou. Tolikrát ji vidím, jak si ji svléká. Tolikrát ji z ní stáhnu já sám. A pozoruji, jak si ji ráno opět obléká. Ani neví, že se na ni dívám. Má krásná žena. Matka mé Falastín a dalšího dítěte z mé krve – jeho jméno se už nikdy nedozvím.

Stahuje si ji z ramen dolů, aby nakojila naši dceru, a já ji zas vytahuji po nohách vzhůru, abych líbal její kolena. „Američané podepsali ten dokument,“ připomene mi. „Budeme v bezpečí. Židé nebudou riskovat, že ze svého jediného spojence udělají lháře.“

Políbím ji na stehno, dívám se na naše druhé dítě rostoucí v ní. Mohu říct, že ji miluji, ale tato lehkomyslně a nadbytečně užívaná slova by znehodnotila nesmírnost toho, co cítím. Fatima je vzduch, který dýchám. Ona je důvod pro všechny sliby. Ztělesnění něžnosti. Ona je láska.

Dlouze mě objímá, než mě zavolají, abych šel. „Je jedno, jak dlouho potrvá, než se zase shledáme. Budu čekat. Budu čekat až do konce času,“ říká a její hnědé oči se naplní slzami.

„Baba.“ Falastín mě políbí.

Vidím Fatimu, jak stojí a mává mi na rozloučenou. Falastín se drží matčiny modré dišdáši.

Odcházím. Na fotografii je ta dišdáša roztržená a jsou na ní skvrny od krve. Ach Bože, úpěnlivě tě prosím, přenes mě do té fotky! Alespoň abych ji mohl řádně pohřbít, společně s našimi dětmi.

Už nepatřím sám sobě. Tonu v trýzni, jejíž hloubku nemůžete pochopit, a mé srdce tíží hněv pro vás nepředstavitelný.

Jsem arabský syn. Zrozený z Dalii a Hasana. Můj děd je Jahjá Abúlhedža a má bába Basima. Jsem manžel Fatimy, otec dvou dětí. Jsem štvanec posedlý myšlenkou na jejich mrtvoly. Zvedá se ve mně bouře. Nespím a nedokážu vidět slunce. V mých žilách vře ďábelský vztek. Nechť zde zůstane, až já odejdu. Nechť ochutnáte jeho trpkost.

Hledám pomstu, nic jiného. Nic menšího. A budu ji mít. A vy nečekejte smilování.

====

VI.

Illí bejná

(Co je mezi námi)

====

TŘICET SEDM

Srdce za hradbami

1983–1987

Ustavičný pohyb těla i mysli udržoval stálé zurčení mého života. Začlenila jsem se do pracující společnosti, nenápadně jsem vstoupila do amerického proudu. Vrátila jsem se k práci ve farmaceutickém průmyslu a Sáru jsem po většinu času ponechala v Elizabetině péči.

V práci jsem trávila dlouhé hodiny a kvalifikovaně prováděla veškeré činnosti, jež po mně firma žádala. Bylo zvláštní, jak snadno jsem přijala pravidla kapitalismu. Když ostatní před uzávěrkou šíleli, já jsem necítila žádný tlak. V mých chladných očích se skrývalo pohrdání jejich dokonale bezvýznamnými výsledovkami a chvatem, s nímž se hnali za dalším hmotným ziskem. Svou práci jsem vykonávala precizně a s přehledem.

Byla jsem žena skoupá na slovo a chudá na přátele. Byla jsem Amy. Jméno bez významu. Ámál, ať už s krátkou nebo dlouhou samohláskou, zbavená naděje. Jen věcná řeč dokázala proklouznout kolem chuchvalce v mém krku, utvořeného z lásky meandrující popelem příběhu, který už téměř skončil. Ostatně jaká slova by mohla vykoupit budoucnost vyděděnou z vlastního času?

Můj život měl pachuť sazí a já jsem žila ve věčném tichu písně bez hlasu. Ve své zatrpklosti a strachu jsem se cítila tak osamělá jako osamělost sama.

Jen málo mých kolegů mě mělo rádo, neboť si můj chlad mylně vykládali jako aroganci. Když jsem před mnoha lety poprvé vstoupila na půdu Ameriky, připadali mi tito lidé tak sebejistí a skvělí. Teď jsem je příkře odsuzovala a oni mi za zády říkali „ledová královna“ a „supermrcha“. Nevšímala jsem si jich, ale záviděla jsem jim to potěšení malých strachů a nenucený pocit bezpečí.

Na svět jsem se dívala přes tenkou vrstvu pohrdání. Jen Sára představovala hrozbu pro mou tvrdost. Byla jako srdečná popínavá rostlina láskyplně se plazící po kameni mé povahy. Horký uhlík navždy žhnoucí hluboko uvnitř. Dívala jsem se, jak čas protáhl její kosti a rozprostřel hladkou kůži po těle mladé ženy. Byla zářivou barvou uprostřed šedé pustiny mého světa, místem, kde se veškerá má láska, minulost a bolest střetly, aby se rozvily do krásy, jako když z jalové půdy vyroste květina. Bůh mi odpusť, čím více rostla, tím víc jsem se bála být v její blízkosti, dotýkat se jí. Bála jsem se, že na ni přenesu svou unavenou mrazivost, že můj mozolovitý dotek bude špatnou poklonou její vlídné, bezpodmínečné něžnosti. A tak jsem se věnovala povinnostem, jež mateřství přinášelo, a tu horoucí lásku jsem uzavřela za ledové stěny strachu a do dlouhých hodin přesčasů.

Až do svých čtyř let za mnou Sára stále přicházela plná vroucí touhy. Její malé tělo se uvelebilo na mém klíně, přilnulo ke mně s prosbou o pohádku nebo píseň, a já jsem jí, čelisti stále zaťaté, vyhověla. Její vůně pronikala mou kůží a rozdmýchávala plameny mateřství. Na konci pohádky či písně jsem byla vyčerpaná usilovnou snahou ovládnout srdce, které po ničem neprahlo víc než obklopit to nádherné stvoření, zrozené z mého těla, svou láskou. Snila jsem o tom, představovala si, jak ji uchopím a hravě zvednu do náruče. Jak ji budu lechtat, jako to dělávala Elizabeth, jen pro to potěšení z jejího smíchu, jenž naplňoval srdce. Představovala jsem si nekonečné polibky, jež jsem toužila vtisknout do jejích vzpomínek. Nikdy jsem to neudělala a ona za mnou nakonec přestala chodit. I ona si vybudovala zdi, aby si udržela odstup. A tak jsme žily za našimi hradbami a toužily po vzájemné lásce.

Já jsem však byla rozcupována na kusy ztrátou každého, koho kdy mé srdce objalo, a nehodlala jsem dopustit, aby páchnoucí dech mého osudu zničil její slibný život.

Dát ti vysvětlení, rozbil bych / skleněný příkrov tvého srdce, / a ten už nejde spravit.

A tak jsem s chronickou bolestí sledovala, jak se s každým krokem v čase její bystrost a krása rozvíjí v nedotknutelnou líbeznost.

Byla jsem lepší matka během prvních let života mé dcery, a když se ohlédnu zpět, myslím, že s tím má co do činění náš dům.

Když byla Sára malá, koupila jsem starý zchátralý viktoriánský dům na severním předměstí Filadelfie. V průběhu tří let jsem dům sama zrekonstruovala a každou volnou chvilku jsem vyplnila prací a pohybem.

Bylo cosi konejšivého nebo možná jen otupujícího v bezmyšlenkovitých tazích štětce při malování a při opakovaných pohybech provázejících pískování dřevěné podlahy. Dveře a zábradlí jsem zbavila nánosů opuštěnosti a odkryla tak nádhernou kresbu dubového dřeva a lásku, kterou do nich kdysi vlil dávný mistr tesař. Vyšťárala jsem špínu ze spár a objevila zdobné detaily čísi architektonické vize. Uklízela jsem, drhla a vytírala. Položila jsem nové kachlíčky a vyleštila staré podlahy. Pověsila jsem nové závěsy, vyměnila rozbité okenní tabulky, přidala lampu a zprovoznila čtyři krby. Touto horečnatou činností jsem neúmyslně uvolnila nánosy ztrát a z malého kousku mého srdce zmizel strach. Tam jsem přivinula Sáru, své malé dítě, houpala ji na prsou a četla jsem jí za úsvitu, jako kdysi, v dávných dnech lásky, čítával můj otec mně.

Každé ráno jsem usedla do houpacího křesla, které jsem zachránila před odvozem na skládku, a četla jsem u východního francouzského okna, zatímco slunce stoupalo po oranžovém nebi, až vyšlo nad staletým javorem na našem dvorku. Nejsem si jista, zda Sára vůbec věděla, že ji každý den za úsvitu ještě tvrdě spící vytáhnu z postele, neboť jsem ji po četbě a vypití šálku kávy vrátila do tepla její postýlky, zamířila do práce a přenechala hodiny jejího bdění Elizabeth. Zřetelně si pamatuji, kdy jsem jí četla naposledy.

Bylo to uprostřed jejího třetího roku. Ležela na mém klíně zavinutá do přikrývky, já jsem sáhla do hromady knih a náhodně vytáhla Gibránova Proroka. Opět náhodně jsem nalistovala tu pasáž, kterou jsme společně s Madžídem četli oné noci, kdy jsme zjistili, že v mé děloze roste naše dítě.

Vaše děti nejsou vašimi dětmi.

Jsou syny a dcerami touhy Života po sobě samém.

Procházejí vámi, ale nevycházejí z vás,

a ač jsou s vámi, přesto vám nenáleží.

Můžete jim dát svou lásku, ale nedáte jim své myšlenky,

neboť oni mají své vlastní myšlenky.

Můžete vlastnit jejich těla, ale nikoliv jejich duše,

neboť jejich duše sídlí v domě zítřku, do něhož nemůžete vstoupit, dokonce ani ve svých snech ne.

Můžete se snažit být jako oni, ale zjistíte, že je tím nepřimějete k tomu, aby vás milovali.

Neboť život nekráčí vzad ani se nezabývá včerejškem.

Vy jste luky, z nichž jsou vaše děti jako živoucí šípy vyslány vpřed.

Lukostřelec vidí značku na cestě nekonečna a ohýbá vás svou mocnou vůlí, takže jeho šípy vyletí vpřed hbitě  a daleko.

Nechť je toto ohýbání v rukou lukostřelce všem pro radost;

neboť i když miluje šíp, jenž letí, zároveň miluje i luk, jenž je stále na místě.

Když jsem za východu slunce četla tato slova svému spícímu dítěti, uslyšela jsem ve svém hlase hlas jeho otce a ucítila dotek jeho prstů vískajících mě ve vlasech oné noci, kdy jsme četli Gibrána spolu. Naklonil se ke mně a políbil mé rty, přízrak skončeného příběhu lásky. Madžíd byl stále zde, tekl pod mým povrchem jako očarovaná řeka, ze které se už nikdy nebudu moci napít, ve které si už nikdy nezaplavu. Madžíd byl sen, který mě nikdy neopustil. Země, kterou mi vzali. Dům na dohled, ale navždy mimo dosah.

V tu chvíli mě prostoupila touha a já jsem byla přemožena přáním vrátit čas zpátky do dob hojnosti.

Zadržela jsem dech a zaťala zuby, abych si zabránila vzpomínat na lásku či po ní znova toužit. Položila jsem Sáru opatrně do postele a před odchodem do práce jsem se oblékla do chladu Amy a slušivého černého kostýmu.

====

TŘICET OSM

Tady, tam a onde

1987–1994

Brzy vzpoura vystoupala ze země do rukou Palestinců a metané kameny rozbily patologickou slávu svrchovaného vítězství. Byla to intifáda, samovolné vznícení po dvaceti letech izraelské okupace. Setřesení útisku šířící se srdci Palestinců. Vyšli do ulic a házeli klacky a kameny. Izrael odpověděl tak, že jim na rozkaz Jicchaka Rabina, izraelského premiéra, zlámal kosti „silou, mocí a bitím“.

Tady to Ámál četla, ve Vzestupu a pádu Palestiny od Normana Finkelsteina.

Izraelský tisk a deklarace o stavu lidských práv dodaly číslům podobu z masa a krve. Ve vydání Hotamu z 1. dubna 1988 se objevil případ desetiletého chlapce brutálně ztlučeného při armádním výslechu tak, že „vypadal jako steak“. Vojákům „nijak nevadilo“, ani když se později dozvěděli, že chlapec byl hluchý, němý a mentálně retardovaný. Kotiret Rašit z 13. června 1988 informoval o „25 zmizelých dětech“ a jejich rodičích, jimž bylo vyhrožováno vězením, když „obtěžovali“ armádu dotazy, co se s jejich dětmi stalo. Dne 19. srpna Hadašot uveřejnil tři fotografie šestiletého chlapce se zavázanýma očima, sedícího v armádním džípu. V textu stálo, že mnoho dětí jeho věku je zadržováno až do zaplacení „výkupného“ ve výši několika set dolarů a že se tyto děti často „pomočí strachy“, když jsou odváženy. Pod nadpisem „Úmyslná vražda“ popsal v srpnu 1989Bulletin Izraelské ligy pro lidská a občanská práva, jak si izraelská armáda (zjevně odstřelovači ze „zvláštních jednotek“) bere na mušku „stále více“ palestinských dětí zaujímajících vůdčí roli. „Pečlivě vybrané“ oběti byly obvykle střeleny do hlavy či do srdce a zemřely téměř okamžitě. Dr. Haim Gordon z Irazelské asociace pro lidská práva ohlásil případ osmiletého chlapce mučeného vojáky poté, co odmítl prozradit, kteří z jeho přátel házeli kameny. Svlečen donaha, pověšen za nohy a brutálně zbit, byl chlapec vyveden na střechu a dotlačen až na okraj, než ho propustili (citováno v  Bulletinu Izraelské ligy v lednu 1990). Hadašot z 15. ledna 1990 popsal případ třináctiletého chlapce uvrženého do vězení poté, co mu byly úmyslně zlámány prsty, a následně ponechaného bez jakékoliv lékařské péče či jídla, neboť jeho otec nemohl zaplatit výkupné ve výši 750 dolarů. Davar 26. ledna 1990 napsal o šestnáctileté dívce zbité policistou („dokonce se mi pokusil strčit obušek mezi nohy“) a uvržené do vězení za to, že odmítla podepsat přiznání. 29. června 1990 psal Hotam o třináctiletém zadrženém, který se zdráhal svědčit proti svému bratrovi, byl „udeřen“ do tváře, měl „podlitiny po celém těle“, „celé hodiny“ nedostal najíst ani napít a musel „močit a kálet do kalhot“.

Vydání listu Hadašot z 24. února 1992 ve zprávě o strašlivém osudu Palestince ani ne čtrnáctiletého, zatčeného pro „podezření z vrhání kamenů“, cituje svůj zdroj z Hebronského vězeňského střediska:

„Co se tam stalo… byla čirá hrůza. O těla vězňů zlámali klacky, bili je do genitálií, svázali jednoho z vězňů na zemi do kozelce a hráli s ním fotbal – doslova do něj kopali, až se převaloval. Dávali mu elektrické šoky, pro které použili generátor z polního telefonu, a pak ho vystrčili ven a nechali ho celé hodiny stát v zimě a dešti… Vězni byli zlomeni… proměnili je v kusy masa.“

Ámál ty zprávy četla a nikdy se nedozvěděla, že onen šestiletý chlapec s páskou přes oči byl Mansúr, nejmladší dítě jejích přátel Hudy a Usámy.

Mansúr byl neposedný a zvídavý darebák. Jeho bratři ho často škádlili, že je mamánek, a on tu nálepku rád přijal a nijak neskrýval potěšení z Hudiny usměvavé náruče. Když ho fotograf zachytil, vzlykajícího v armádním džípu s páskou přes oči, právě se modlil, aby ho jeho matka přišla zachránit, a Huda šílela strachy o svého chlapečka. Armáda ho zadržovala týden, tak dlouho Hudě a Usámovi trvalo, než sehnali pět set dolarů na výkupné a zjistili, kde Mansúr vůbec je. Nikdo se nikdy nedozvěděl, co přesně se během toho týdne malému Mansúrovi stalo, ale když se konečně vrátil k rodině, nikomu se nedíval do očí. A přestal mluvit.

Huda se svým synem tedy našla útočiště ve zvyku zpívat na prahu spánku, melodiemi přemlouvala noc, aby je oblažila příjemnými sny. Ve stejné místnosti jí naslouchali také Usáma, Ámál – jejich prvorozená – a dvojčata Džamil a Džamal, ti všichni se nechali unést kouzlem Hudina hlasu. Byly to lidové balady Palestiny, kterými Huda ukolébávala celou svou rodinu ke spánku během let první intifády a dál.

Ó ty, který jsi prošel a pokynul mi rukou

Poznačil jsi moje srdce tajemstvími lásky

Slyšela jsem tvůj hlas, když jsi mluvil

jako pták zpívající na olivovníku

Ó ptáku, co létáváš vysoko na nebi

Předej pozdravení mému milému

Tvé jméno, má duše, zůstanou v mé mysli

Napsány na čele mezi očima

Přestože žili v potupě vyvlastnění a vojenské okupace, Huda zpívala s nezcizitelnou svobodou, kterou cítí jen ti, kdo mají pevnou víru. Huda a Usáma stále milovali jeden druhého s žádostivostí mládí a hravostí koťat. Jejich Ámál byla tátova princezna a mámina pomocnice. Nakonec se vdala za Syřana a přestěhovala se za ním do Damašku. Dvojčata, která se narodila v roce 1978, byla silná a tvrdohlavá. Chlapci drželi spolu a chránili jeden druhého stejně jako svou rodinu.

Na opačném konci světa hýčkala Ámál svou trýzeň, jako by to bylo její vlastní dítě. Žila ve vězení, které si sama postavila, v ledové pevnosti chránící před světem. Po většinu života zatínala zuby a zadržovala dech, obklopena oblakem mlčení. Plížila se zákopy toho ticha, toho strachu. Ztratila cestu, ztratila nějakou podstatnou součást sebe samé, ale nevěděla, co to je ani kde by to mohla znova získat. Po období, kdy se všem zprávám o Palestině vyhýbala, nyní četla vše, co o její vlasti a lidu bylo k přečtení, aniž však uchopila pero, aby Hudě nebo komukoliv jinému napsala. Četla, jako by každá kniha byla nápovědou ke komplikovanému rébusu, který musí vyřešit. Četla, aby nezapomněla. Ale většinou četla, aby potrestala sama sebe pocitem intenzivní viny za to, že byla ušetřena.

A Huda zpívala. A modlila se.

„Prosím, neházejte kameny,“ prosila Huda Džamala a Džamila, svá desetiletá dvojčata. „Netrapte mé srdce a srdce svého otce, který čeká ve vězení. Odvlekli ho jen tak. Nechci, aby odvedli i vás.“

Oni však přesto házeli kameny na tanky, protože kluci jsou kluci a mládí nikdy nebude mít v úctě křehkost dechu, jenž ho drží při životě. Nedělali to kvůli svobodě – to pro ně byl příliš vágní pojem. Dělali to kvůli hecování vrstevníků a z přirozenosti chlapců, které láká dobrodružství a zkoušky mužnosti. Házeli kameny pod pláštíkem abstraktní politiky, které nerozuměli, ale ve skutečnosti jen z pouhé nudy, neboť Izrael zavřel jejich školy a oni neměli co na práci.

Srdce jim divoce bušila, cítili příval vzrušení z toho, že právě vyrvali své životy z čelistí smrti, která jim byla v patách. Hra na kovboje a indiány převedená do skutečného života. Někteří z jejich přátel už zahynuli, zasaženi izraelskými kulkami. V sázce bylo mnoho, ale každodenní těsný únik je vynesl do téměř orgasmických výšin. Pokračovali tak dva roky během intifády a skončilo to, když Džamala v jeho dvanácti letech zastřelili.

Džamil se díval, jak z bratra vyprchává život, ostatní chlapci se běželi schovat. Byl otřesen prostotou smrti. Její věcností. Její tichou vážností. Džamal prostě jen zavřel své mladé oči, bez grimas, jako by usínal, a už je nikdy neotevřel.

Pro Džamila byla ztráta bratra přelomovou událostí. Představovala tlak, jenž zformoval chlapcův charakter, zasáhl všechna citlivá místa, proměnil jeho srdce na kámen a vymáčkl z něj žluč. Hněv mu zastřel zrak. Podbarvil jeho myšlenky a vyštval z pubertálních let smích, dokonce i chtíč.

Huda stále zpívala do noci a její melodie vždy přešly do pobrukování, když kontrolovala své zbývající děti: Ámál, Mansúra a Džamila. Když si byla jista, že spí, pomodlila se ještě jednu raka za tento den, aby stvrdila úmluvu s Alláhem, že bude chránit její děti a obdaří je vytrvalostí, šlechetností a moudrostí.

Právě v těchto hodinách myslívala Huda na Ámál a říkala si, co se s její dávnou přítelkyní asi stalo.

Ámál ve Spojených státech proplouvala časem, každý den byl stejný jako ten předchozí, všechny vnucené a nereálné. Uvízla v těsném prostoru mezi šílenstvím a depresí, mezi láskou a vztekem. Její život stále přešlapoval v místnosti ze strachu, za šepotajícími stěnami, které se staly Daliinými bludy. Žhnuly Jusúfovým hněvem. Nebo je to snad můj hněv? Naříkaly Jusúfovou bolestí a třásly se bolestí její. Zdi, za které se neodvážila podívat, neboť za nimi ležel prostor, ve kterém vířily všechny ty rozzlobené a trýzněné hlasy. Nenáviděla se, vyprázdnila svůj svět, jak to jen šlo, a obalila tu prázdnotu strachem, ale zůstávala na stráži, neboť bolest, hněv či láska by mohly její hradby rozbořit a naplnit prázdnotu. Vyhýbala se své dceři a snažila se udusit horoucí lásku, tu tančící něhu jiskřící přísliby. Hlásek, který volal: „Mami, budeš mi číst, jako jsi mi čítávala, když jsem byla malá?“ Ta okouzlující dětská fantazie z dob počátků školní docházky: „Mami, je to pravda. Slyšela jsem to v televizi. Zoubková víla zvýšila odměny.“ Všechno to přijímala, neschopna odolat té slasti. Málokdy však dávala. Ne z egoismu, ale ze strachu, že by popel jejího života mohl pošpinit čistotu dítěte. Byla to převrácená nesobeckost, co ji nutilo odpírat své dceři i sobě rapsodii velkolepé lásky, kterou cítila ve svém nitru. Jen v noci, když Sára spala, si milosrdně dovolila závan lásky. Pod rouškou tmy ovinula Sáru pažemi a vdechovala hebkou vůni mateřství, dokud se svět znova nezdál být snesitelný. Dát ti vysvětlení, rozbil bych / skleněný příkrov tvého srdce / a ten už nejde spravit.

Když Ámál myslela na Palestinu, myslela na Hudu. Myslela na svého strýce Darwíše, tetu Bahíju, Hadž Sálima, své sestřenky a bratrance a Jacka O’Malleyho. A často myslela na tu další možnost, bratra Ismaela, o kterém Jusúf tvrdil, že je stále naživu. Žida jménem David.

Stále víc a více myslel David na Ámál, na to jediné, co zbylo z přeludu rodiny. Byl to Moše, kdo mu to nakonec řekl – přiznání umírajícího. Pozdě odhalená pravda o jeho původu byla obviněním každé myšlenky, každé lásky, každého přesvědčení, z nichž David vytvořil sebe. Pravda, která Mošemu konečně poskytla klid, Davida rozložila. Zjištění, že jeho existence je plodem arabské lásky, že jeho první nadechnutí na něj čekalo v oblouku lůna arabské ženy, že jeho první mléko pocházelo z jejích prsou a že ti první, kdo ho milovali, byli Arabové. Toto poznání uvrhlo Davida do propasti mezi pravdou a lží, Arabem a Izraelcem, muslimem a Židem.

„Když jsem tě poprvé spatřil, byl jsi zabalený do čisté bílé pokrývky a matka tě držela na prsou,“ vzpomínal Moše. „Ta arabská žena nám toho dne nosila jídlo a já jsem nakrátko zachytil její pohled, než chvatně odvrátila oči. Nenáviděla mě. Nenáviděla nás všechny. Ze dne na den jsme se stali pány její země, pány osudu její rodiny a oba jsme to věděli.“

„Jak vypadala?“ zeptal se David otce.

„Byla krásná. Tehdy jsem to neviděl, protože jsem Araby pohrdal. Má mysl se však nikdy nedokázala oprostit od toho pohledu, když se naše oči setkaly. Ta tvář mě mučila celý život, synu.“

Mošeho přiznání přimělo Davida k úvahám, zda ve válkách, v nichž bojoval na straně Izraele, zabil své příbuzné. Ta pravda pronikla do jeho všedních dní a překryla Davidovu nedůvěru, dokonce zášť vůči Arabům. Dvě pravdy o jednom člověku, první stejně pravdivá jako ta druhá, přitom protikladné a vzájemně se popírající ve věčném zápasu o Davidovu duši. To přiznání otřáslo Davidem do hloubky bytosti a zpochybnilo jeho základní přesvědčení.

Pravda si vyžádala další daň, když ji sdělil své ženě. Volání kořenů, které naléhavě žádalo, aby zjistil víc, Davida změnilo. Jeho žena to tajemství nedokázala unést. Skutečnost, že se manžel nenarodil jako Žid, byla v protikladu s výchovou i hodnotami její rodiny.

Nakonec se rozvedli, ostří ideologie rozdělilo rodinu na dvě poloviny: starší syn Uri, zapálený sionista, nechtěl mít s otcem nic společného a rozhodně se postavil na stranu matky, Jákob se rozhodl žít s otcem. Neměl sklony k demagogii ani sporům a Davidovo tajemství shledal přijatelným, ba dokonce zajímavým.

Jolanta dala Davidovi požehnání, aby udělal, cokoliv mu srdce poručí. Ať už byl Žid nebo gój, Jolanta ho milovala. Jen Bůh sám věděl, jak moc. Ta láska ji kdysi zachránila. Jolanta udělala to, co Dalia ani Ámál nedokázaly: přeměnila sílu své bolesti do projevů lásky a David byl jejím výhradním příjemcem.

Jolanta se kála a byla připravena pomoci Davidovi s nalezením původní rodiny. Kdykoliv se dřív vynořil pocit viny, našla si nějakou výmluvu, ale pravda se vždy vrátila a vyzývala ji, aby se jí postavila čelem. Teď mohla a také chtěla uvést vše na pravou míru. Obejmout ženu, která jejího Davida porodila, a najít v pravdě smíření. Neboť pokud ji život něčemu naučil, tak to, že uzdravení a mír přicházejí až po přiznání spáchaného zla. Teprve pak si mohla být Jolanta skutečně jista, že David je opravdu její syn. Pravda ji osvobodila a ona se bezodkladně pustila cestou smíření, kde náboženství a historie ustoupí vzájemné náklonnosti dvou matek navždy spojených láskou k jednomu chlapci.

„Také se s nimi chci setkat. Dovol mi, abych ti při pátrání po tvé palestinské rodině pomohla,“ prosila svého syna a v očích se jí třpytila lítost, odevzdanost a svoboda.

V té době už byla Dalia dávno po smrti. Jusúf odešel, aby bojoval v řadách OOP a Ámál žila v Pensylvánii. David a Jolanta hledali spolu, ale nebylo koho najít. David však tiše pokračoval, zavolal na pár míst a postupoval od Hudy do sirotčince ke Kolumbijským sestrám, k Muně Džalajtě a dalším, až se mu konečně na předměstí Filadelfie podařilo najít Ámál Abúlhedžu.

Ámál věděla, že někdo jako David může existovat. Jusúf si byl jist, že ten židovský voják byl Ismael, a Ámál tehdy napadlo, jestli se vůbec někdy setkají. O dvě desetiletí později, když se s ní David konečně spojil, měla pocit, že na jeho telefonát celé ty roky čekala.

====

TŘICET DEVĚT

Davidův telefonát

2001

Ámál chystala salát, krájela zeleninu a tu a tam pohlédla na hodiny, neboť čekala, až se Sára vrátí na večeři domů. Končilo zimní volno, za pár dní měla odjet zpátky do školy a toto byl jejich první společný večer. Během prázdnin byla příliš zaměstnaná prací pro místní pobočku Amnesty International, aktivistickou skupinu nazvanou Studenti za spravedlnost v Palestině, a schůzkami se starými přáteli. Ámál však ve svém srdci znala bolestnou pravdu: i po téměř pěti měsících strávených na koleji se její dcera vyhýbala mlčenlivé společnosti své chladné matky.

Tento večer však měl patřit jenom jim a Ámál by ráda věděla, zda její dcera cítí úzkost, strach, nebo ji snad naplňuje totéž štěstí jako ji, když pro ně chystala večeři. Uvařila Sářino oblíbené palestinské jídlo maklúbu, které jí nikdy nepřestalo připomínat Jusúfa. Odsunula vzpomínky stranou a místo toho se divila, že si volání Palestiny našlo cestu i k její americké dceři.

Zazvonil telefon. Ámál odložila nůž na krájecí desku, otřela si ruce a pohlédla na hodiny. Bylo šest večer. Zvedla telefon přesvědčena, že volá Sára, aby jí řekla, že už je na cestě.

„Ahoj, Sáro,“ řekla. Ticho na druhé straně jí prozradilo, že to není dcera. „Haló?“ dodala.

„Haló. To je Ámál?“ odpověděl mužský hlas s přízvukem.

„Ano. Kdo volá?“

„Jsem David Avaram,“ oznámil hlas.

Ámál to jméno neznala, ale příjmení v ní vzbudilo podezření, že cizinec bude Izraelec. „Znám vás?“ zeptala se.

„Ne… chci říct ano. Vlastně mě neznáte, ale…“

Už se chystala zavěsit, podrážděná tím vyrušením, když každou chvíli měla přijít Sára.

„Prosím, nezavěšujte,“ vyhrkl, zřejmě vycítil Ámálin záměr hovor ukončit. „Teď mám pocit, že jsem na ten rozhovor nebyl připravený tak dobře, jak jsem si myslel.“

Z pohřbené minulosti vtrhla do Ámáliny mysli vzpomínka. „Je to Jahúdi, kterému říkají David.“

Může to být pravda? Roztřásly se jí ruce a málem upustila sluchátko.

„Myslím, že mě můžete znát jako Ismaela,“ řekl. Ámál oněměla pod náporem bouře minulosti, jež vtrhla do její mysli. „Omlouvám se, že volám takhle. Já jen že… Hledal jsem vás tak dlouho. A teď… Chci říct…,“ koktal a snažil se najít slova, která si chystal celé dny, než jí konečně zavolal.

„Není to vůči vám správné. Nejspíš byla chyba vám takhle zavolat. Omlouvám se, Ámál. Už zavěsím,“ zamumlal a Ámál se vyděsila.

„Ne!“ vykřikla hlasitěji, než měla v úmyslu. „Nezavěšujte!“

„Děkuji,“ řekl. „Vím, že je to šok, ale za dva dny budu ve Spojených státech a říkal jsem si…“

Když se z příjezdové cesty ozval hlasitý zvuk motoru Sářina Volkswagenu Beetle z roku 1970, Ámál právě domlouvala návštěvu svého dlouho ztraceného bratra, jako by to byla jen narychlo naplánovaná večeře se sousedy. Ta nepatřičná všednost posledních okamžiků jejich rozhovoru je oba zaskočila. Informace o letu, datum, čas, její adresa, jeho číslo mobilního telefonu, její číslo.

„Děkuji, Ámál. Zatím sbohem,“ rozloučil se.

„Sbohem,“ odpověděla v rozpacích, neboť si nebyla jista, jak mu říkat.

Držela telefon u ucha, aby slyšela cvaknutí zavěšeného sluchátka. V tutéž chvíli se ozval zvuk otvíraných dveří a ona spatřila štíhlou postavu vstupující dovnitř. Sára právě cosi četla na displeji mobilu a usmívala se.

„Mami, promiň, že jdu pozdě!“ zavolala do kuchyně, zatímco stála ve dveřích a odesílala textovou zprávu. Obrátila hlavu k obývacímu pokoji, odkud uslyšela bouchnutí sluchátka, a když Ámál uviděla, mobil šel okamžitě stranou.

„Mami, jsi v pořádku? Jsi celá bledá!“ Rozběhla se k ní. Když se Sára dostala natolik blízko, aby uviděla slzy na matčině tváři, došlo jí, že svou matku vlastně ještě nikdy neviděla plakat.

„Mami, co se stalo?“

Ámál na dceru pohlédla, věnovala jí úsměv plný nesmírné lásky, vzala Sáru za ruku a jemně ji posadila vedle sebe. „Musím ti něco říct,“ prohlásila.

Když se Sára o Davidovi dozvěděla, byla ohromena a poněkud dotčena poznáním, co všechno jí matka celé roky tajila. Nakonec však zvědavost převážila. Byla vděčná, že se to dozvěděla, byť opožděně. Že zná svou rodinu. Že byla, svým způsobem, přizvána k matčiným tajemstvím. A především náhle pocítila vzácné sblížení s matkou, ženou železné vůle, jež jí náhle připadala křehká a zranitelná.

„Mám izraelského strýce, kterého jsi nikdy neviděla. Přijede sem. No páni. A já se to všechno dozvídám až ve svých skoro devatenácti,“ konstatovala Sára, ne však vyčítavě.

„Mrzí mě to, Sáro. Myslela jsem, že mohu minulost nechat za námi. Věděla jsem nebo alespoň tušila, že je naživu. Když jsem byla dítě, zaslechla jsem Jusúfa mluvit o Ismaelovi a muži jménem David. Nikdy jsem se však nesnažila dozvědět o něm víc nebo ho hledat.“

„Strýc Jusúf to taky věděl? Možná se ho snažil najít, než umřel při té nehodě.“

Dopravní nehoda. Jak jen Ámál své dceři lhala. Bože, odpustí mi, když jí řeknu všechno, co jsem jí tajila?

„Mami? Jsi v pořádku? Kde se touláš?“

„Habibti. Musím ti toho tolik říct.“ Sára však slyšela jen slovo habibti. Kdy jí tak máma přestala říkat? „Jusúf spatřil Ismaela coby mučený vězeň,“ vydechla Ámál.

„Ismael ho mučil?“ ptala se Sára.

„Já nevím. A myslím, že bychom mu měli říkat David.“ Představa, že Ismael mučil Jusúfa, byla mnohem nesnesitelnější, než kdyby to udělal David. „Pak došlo k dalšímu incidentu, kdy Jusúfa zle ztloukli na kontrolním stanovišti krátce předtím, než opustil mě i Dženín. Myslím, že ho zbil David.“

Sára chvíli mlčela a snažila se zpracovat matčina slova. Ismael byl David a David zbil a možná mučil Jusúfa. V určitém okamžiku Jusúf nechal mou matku v Dženínu a odešel. S kým ji tam nechal? Byla tam sama?

„Mami, nevíme, co je to za člověka. Pokud ublížil strýci Jusúfovi, kdo ví, co by mohl udělat.“

Ámál se obrátila ke své dceři, položila ruku na Sářinu hlavu a pohladila ji po vlasech. „Musím se s ním setkat, habibti. Nemohu jinak.“

====

ČTYŘICET

David a já

2001

Měla jsem hodinu na to, abych před Davidovým příjezdem uklidila dům. Po krátkém rozhovoru se Sára rozhodla, že nechce být doma, až k nim dorazí. „Myslím, že až se poprvé potkáte, měli byste mít nějaký čas jen pro sebe,“ rozhodla.

„Už se nebojíš, že mě chce unést nebo mučit?“ vtipkovala jsem.

„Ne tak docela. Proto jsem řekla té zvědavé sousedce, co ji máš tak ráda, že dneska večer budeš mít pěkně žhavé rande,“ mrkla na mě. „Tak si můžu být jista, že tě přes okno bude pořád někdo sledovat.“

Usmála jsem se a vstřebávala to něco nového a vzácného mezi námi.

„Ale stejně bych se s ním ráda potkala. Dorazím kolem páté.“ Vyšla z domu a zavřela za sebou dveře.

O chvíli později, když jsem se chtěla pustit do úklidu, vtrhla zpátky. „Mami, prosím, můžeš mě odvézt?“ Její beetle nechtěl nastartovat.

Když jsem se vrátila, David už čekal. Přijel dřív. Dům byl pořád vzhůru nohama. Srdce mi bušilo, a než jsem vystoupila z auta do zimního chladu, uslyšela jsem vlastní vydechnutí. David stál vedle „malého javoru“, stromu, který jsem zasadila na předzahrádce před nějakými osmnácti lety, aby dělal společnost „starému javoru“, nádhernému velikánovi rostoucímu za domem.

Než jsem k němu přistoupila, dívali jsme se jeden na druhého, oba rozrušení a nejistí. Vypadal starší, než jsem si představovala. Vypadal jako Jusúf.

„Zdravím, Ámál.“

„Zdravím vás… Davide.“ Ismaelem nebyl třiapadesát let.

V domě odklidím z cesty vysavač a omlouvám se za nepořádek, jak to před návštěvami dělávám vždy, i když jsem předtím strávila několik hodin uklízením.

Pousmál se. „To je v pořádku. Nemám moc času. Za pár hodin pro mě přijede auto.“

„Neuvědomila jsem si, že odjedete tak brzy,“ odpověděla jsem. Lhostejný tón vlastního hlasu se mi protivil, ale nevěděla jsem, jak se chovat a co říct. A tak jsme se v té trapnosti plácali a prázdnými slovy se snažili slepit rozpadající se očekávání. Jeho let sem byl klidný, až na spolucestujícího na vedlejším sedadle, co chrápal. To bylo „trochu nepříjemné“, a pokyny, které jsem mu dala, byly dostatečně podrobné. „Dobře.“ Zmínil, že byl několikrát pracovně v New Yorku, ale do Filadelfie se vydal poprvé. Líbilo se mu tady, alespoň pokud mohl po té chvíli soudit. Zeptala jsem se, čím se živí. „Jsem technik. Nuda.“ Kde pracuji já? „Farmaceutická společnost. Nuda.“ Oba jsme měli děti. No tak povídej… „Jedna dcera, Sára.“ On měl dva syny, Uriho a Jákoba. Rozvedený. „To mě mrzí.“ Zeptal se: „A co ty?“ A co já? „To je na jindy. Líbí se ti ve Filadelfii?“ Sakra, na to jsem se už ptala.

Zvolna si rukou přejel po vlasech, jako by chtěl sundat tu blazeovanou masku, co jsme si oba nasadili. Povrchní konverzace nebyla to, co čekal. Ani já ne.

Když se David rozhlížel po mém domě, jeho zrak spočinul na restaurované kresbě zakladatelů Ajn Hódu, kteří se na místě usadili za časů Byzantské říše. Podle legendy sám Saladin daroval onu zemi jednomu ze svých generálů jako odměnu za udatnost v bitvě. Ten generál, můj dávný předek, se oženil se třemi ženami a zplodil většinu obyvatel vesnice.

„To je má prababička,“ řekla jsem a ukázala na sépiově tónovanou fotografii mladé ženy s plachým úsměvem ve vyšívaném taubu, na hlavě bílý šátek volně lemující její nádhernou tvář. „Jmenovala se Salma Abúlhedža. Její krása byla v Ajn Hódu pověstná, holčičky z vesnice často dostávaly jméno právě po ní,“ dodala jsem.

Mlčky hleděl na důkaz toho, co už Izraelci věděli – totiž že své dějiny vystavěli z kostí a tradic Palestinců. Evropané, kteří do země přišli, neznali ani hummus ani falafel, ale později je prohlásili za „tradiční židovské jídlo“. Sídla v Katamonu vydávali za „staré židovské domy“. Neměli žádné staré fotografie ani starodávné portréty svých předků, kteří na té zemi žili, milovali ji a obdělávali. Pocházeli z různých národů, vyhrabávali z palestinské půdy kanaánské, římské a osmanské mince a pak je prodávali jako „prastaré židovské artefakty“. Přišli do Džaffy, našli tam pomeranče velké jako melouny a řekli: „Pohleďte! Židovské pomeranče jsou proslavené.“ Ty pomeranče však byly vyvrcholením staletí práce palestinských sadařů, kteří umění jejich pěstování dovedli do dokonalosti.

David napřímil pokleslá ramena a odkašlal si. Věděl, že vymyšlené dějiny moderního Izraele ve skutečnosti nejsou jeho dějinami. Dědictví, jež proudilo jeho žilami, bylo starodávné, ale ani ono mu jaksi nepřináleželo. Osud ho postavil mezi dva světy, a on nepatřil ani do jednoho z nich.

„Mohu ti nabídnout něco k pití?“ napadlo mě. „Máš rád kahwe?“

„Aha… arabskou kávu. Ano, rád si dám.“

Vděčná, že mám co dělat, jsem chvátala do kuchyně.

Tam jsem měkce položila ruce na linku a zvolna se o ně opřela celou vahou. Čelist jsem měla zaťatou. Ismael, to bezmocné nemluvně, které se ztratilo a jehož přízrak nás děsil, je tady v podobě dospělého muže. Už nějakou dobu jsem kahwe nedělala. Kde jsou ty malé stříbrné šálky? Našla jsem všechno potřebné. Co asi dělá? Stála jsem nad pěnící kahwe a míchala ji, dokud nebyla hotová. Dalia mě naučila, jak ji udělat akorát. Nalila jsem do tradičních stříbrných pohárů trochu světle hnědé pěny a pak je doplnila tmavší tekutinou ze dna nádoby.

„Prosím.“ Přinesla jsem mu kahwe ke krbu, kde stál s pohledem upřeným na fotografii, kterou jsem v roce 1981 pořídila v Šatíle. Jusúf se v rámu zeširoka směje. Jsou mu vidět zuby. Fatimin plachý úsměv je upředen z nejryzejší lásky. A zavinutá Falastín spočívá v otcově náručí.

David se od té fotky odvrátil se zavlhlýma očima. Před námi se rozprostřelo ticho jako skleněné okno, za kterým jste mohli vidět vzduch zvířený třiapadesáti zpochybněnými roky. Dalia dala všem svým dětem tmavé okrouhlé oči, jež se dokázaly donekonečna plnit smutkem.

„Vypadám přesně jako on,“ řekl a rozbil skleněné ticho.

Jizva se klikatila jako had kolem Davidova oka dolů po jeho tváři. Představila jsem si ho jako dítě se zarudlou hojící se jizvou, přivinutého k Daliině hrudi.

„Právě tohle udělal tvůj bratr, když mě poprvé uviděl. Zíral na mou jizvu,“ poznamenal David.

„Jmenoval se Jusúf,“ opáčila jsem tiše, rozhořčeně. „Ublížil jsi mu?“

Má otázka rozdráždila přízraky, jejichž muka nezmírnila spravedlnost či pieta, a ty se mi zjevily v podobě černobílých mihotavých filmových záběrů. Můj otec, jak mě drží v náručí a svým hlubokým hlasem mi předčítá poezii Chalíla Džibrána, boty vojáků, kára, nadpozemská tvářička malé Ajši, sestra Marianne a všichni její sirotci, výbuchy a výkřiky, nekonečný nářek a úpění umírajících lidí. Poddala jsem se vzpomínkám na temnou minulost a ty mě naplnily takovým smutkem, až jsem si přála cítit raději hněv.

Hlava mu poklesla, jako by porozuměl bolesti vleklé nespravedlnosti a chronické opuštěnosti, již přináší exil. „Ano,“ přiznal a brada se mu třásla.

Chtěla jsem ho nenávidět, protože jsem milovala Jusúfa. V té smutné tváři jsem však viděla připomínku matčiných očí, otcův nos a Davidovu vlastní pomýlenou identitu.

„Ámál, máš něco silnějšího než kahwe? Alkohol?“

„Pivo.“

„Dal bych si.“

Dívala jsem se, jak pije. Jeho způsoby rezonovala hluboká osamělost, kterou zaháněl „něčím silnějším než kahwe“. Byla v něm smutná důstojnost člověka smířeného s tím, že jí sám u stolu prostřeného pro pět. Ani ubohý, ani silný – byl to zkrátka člověk, kterého jsem sotva znala, s nevyčíslitelnou schopností chybovat, milovat, nenávidět či konat dobro.  Můj bratr.

Klesla jsem na pohovku, opřela se a všimla si vrstvy prachu na servírovacím stolku. V záblesku smělého zoufalství jsem zatoužila spatřit Jusúfa, ještě aspoň jednou. Co by teď dělal, být tady s námi? Tři sourozenci, kteří vzešli z kolébky bezbřehé tragédie. Navzájem odděleni, ale navždy pronásledováni šepoty vyrvanými z vědomí ostatních.

David byl můj bratr. David byl Izraelec, který bojoval za Izrael. Ten rozpor mohla usmířit jen jeho lítost. To, co jsem se od něj chtěla dozvědět, však mohlo změnit vše.

Přitiskla jsem dlaň na svou vlastní jizvu, ucítila zatvrdlou kůži a hrubé zvrásnění a vzpomněla si na svist kulky, která mi vlétla do břicha. Potřebovala jsem být v útrobách svých vzpomínek, abych vyslechla, co se mi David chystal prozradit.

„Byls to ty, kdo ho mučil ve vězení?“ zeptala se Ámál.

„Ne,“ odpověděl rychle, jako by ho překvapilo, že ho z něčeho takového podezírá.

„Ale ztloukl jsi ho na kontrolním stanovišti v Bartaa, je to tak?“

„Ano,“ zašeptal.

„Proč?“

David sklopil oči a snažil se vysvětlit nutkání uplatnit moc jen kvůli moci samotné. Tu omamnou chuť síly, jíž se nic nestaví na odpor, a opovážlivé vzrušení z vlastní beztrestnosti.

„Nemělo to důvod ani logiku. Bylo mi dvacet a oni mi dali absolutní moc nad lidskými bytostmi. Měl jsem vztek. Nějak jsem cítil, že to souvisí s tajemstvím mých rodičů. A uvnitř jsem se bál, že bych mohl být Arab. V mých pažích, které držely pušku, pulzoval hněv a vědomí, že mě nikdo nehlídá.“ Pohlédl na svou prázdnou sklenici. „Máš ještě?“

Nalila mu, dívala se, jak pivo stéká do sklenice, a vzpomněla si na vodu, kterou nalila Jusúfovi toho dne, kdy ho zakrváceného přinesl domů jeho přítel Amín.

„Jsem jedním z mála lidí, kdo ví, proč byl Jusúf toho dne na kontrolním stanovišti, i když normálně měl být v práci,“ začala Ámál.

David vzhlédl.

„Šlo o milostnou záležitost. Vím to, protože jsem to byla já, kdo nosil Jusúfovy a Fatiminy milostné dopisy mezi Dženínem a Bartaa.“

Jusúfův a Fatimin milostný poměr trval roky, mnohem déle než obvykle trvá dvoření. Jejich prvotní pobláznění ustoupilo hřejivé fádnosti Jusúfova odhodlání stát se mužem, který bude Fatimy hoden. Oddaloval svatbu, než ji bude schopen zaopatřit. Když dokončil studia a našetřil ze svého učitelského platu malé jmění, požádal Jusúf svého strýce Darwíše, aby při starodávných obřadech souvisejících se sňatkem zastoupil jeho otce. Toho dne, kdy se na kontrolním stanovišti v Bartaa potkal s Davidem, měl Jusúf namířeno za Fatimou, aby ji připravil na poselstvo, které přijde žádat o její ruku.

„Huda mě při mých donáškách vždycky doprovázela a o odměnu jsme se dělily. Jusúf nám platil qiršejn za každý doručený dopis a Fatima nás vždycky na cestu vybavila bonbony a domácími sladkostmi,“ pokračovala Ámál.

Jejich cesta do Bartaa vedla po pěšině lemované stromy, rozbujelými kaktusy sabr a opojným jasmínem, ovívané arídž divokých květin. Právě při jedné z těchto pochůzek našly Huda s Ámál Wardu, jednorukou panenku z Wardina domku.

Holčičky cestou skotačily, zastavovaly se, aby si natrhaly ovoce a datle, za pás si strkaly květiny, klevetily a hádaly se, jak to dívenky dělávají. Téměř v polovině cesty si odpočinuly pod „dvojčaty“, dvojicí cedrů s mohutnými kmeny, jedinými přeživšími členy z rodiny semenáčků dovezených z Libanonu před nějakými třemi sty lety.

Pod „dvojčaty“ nebo pod olivovníky za Wardiným domkem Ámál zrazovala bratrovu a Fatiminu důvěru a četla si jejich dopisy.

Společně s Hudou si pak přehrávaly milostné scénky, jak se podle nich mohly odehrát.

Ámál: Ach, Fatimo, miluji tě.

Huda: Ach, Jusúfe, já tě miluji víc.

Ámál: Ne, Fatimo, já tě zbožňuji.

Takové výlevy citů jim připadaly k smíchu, dokud dopisy neztěžkly nerozluštitelnou touhou a důvěrností, jejíž hlubiny se neodvážily zkoumat. Jednou se Ámál a Huda ze zvědavosti rozhodly přehrát obsah jednoho konkrétního dopisu. Vylekané tím výjevem odtáhly se od sebe mnohem rychleji, než jim trvalo zasunout si jazyky navzájem do úst.

„Karaf!“ Ámál a Huda si vzájemně přizvukovaly ve výrazech odporu. „Hnus!“

Poté dopisy přestaly číst, neboť dospěly k přesvědčení, že byly oklamány a ony scény, které přehrávaly, byly sepsány s úmyslem potrestat je za jejich zvědavost. Ámál a Huda následně obrátily svou pozornost k naléhavějším záležitostem, vylepšovaly populární Wardin domek a inkasovaly odměny za doručení.

Poté co Amín donesl zbitého a potlučeného Jusúfa z kontrolního stanoviště domů, zůstal s ním dlouho do noci. Dalia seděla opodál, proplétala se neviditelným labyrintem své rozbité reality a vyšívala s Um Abdalláh na balkoně stínícím čelní vchod a prohýbajícím se pod jejich vahou.

I poté, co do jejich světa vstoupili vojáci, si Ámál a Huda uchovaly holčičí zvyky – skákaly panáka v uličkách, libovaly si v karetních hrách, které si samy vymyslely během oněch klaustrofobických dnů, kdy platil zákaz vycházení, a pořád se pokoušely o ten zrádný přemet. Jejich sklony ke slídění však nezmizely, a tak toho dne, kdy se Jusúf vzpamatovával z bití, přerušovaly Ámál s Hudou svou hru a špehovali jeho i Amína přes jižní okno. V Amínových rukou jasně viděly oplzlý časopis vložený do neškodně vyhlížející knihy.

Ámál a Huda předstíraly zhnusení, a přitom obě dobře věděly, že to tu druhou zajímá. Střídaly se u okna s výmluvou, že kontrolují Jusúfa, který spal, otupělý bolestí.

Z jedné takové průzkumné cesty k oknu se Huda vrátila s informacemi o novém vývoji situace. „Tvůj bratr se probudil. Myslím, že teď spolu mluví o tom sprostém časopise.“

Opět zaujaly špehovací pozici a natahovaly uši, ale z rozhovoru mezi Jusúfem a Amínem zachytily jen útržky. Byla řeč o „tom Jahúdim“ a Ámál slyšela, jak Jusúf ohromenému Amínovi říká: „Je to můj bratr Ismael.“

Huda to všechno vyslechla také a plakala, když ji Ámál přísně nabádala, že nesmí Jusúfovo tajemství vyzradit, ačkoliv ani jedna z nich vlastně nevěděla, o jaké tajemství jde. Nechaly si to tedy pro sebe, ne snad z loajality, ale jednoduše proto, že nevěděly, co říct. Ismael byl mrtvý. Všichni to věděli!

David naslouchal a toužil se vrátit do té chvíle. Udělal by všechno jinak. Vzal by Jusúfa do náruče a nazval by ho bratrem. Změnilo by se tím něco? Oženil by se Jusúf s Fatimou a zůstal by v Palestině? Nestala by se historie? Tolik otázek. A David přešlapoval na konci každé z nich. Nyní obrátil svůj žal, tak velký jako jeho vlastní život, k sestře Ámál. „To bylo poprvé, co ses dozvěděla o mé existenci? Když jsi špehovala Jusúfa a Amína?“

„Ano a ne.“ Snažila se mu vysvětlit, že ona sama žila v mlze vzpomínek druhých lidí. „Narodila jsem se roky poté, co jsi zmizel. Mně jsi nikdy nepřipadal skutečný, ani když jsem o tobě slyšela mluvit Jusúfa.“

David se nadechl, spolkl slova, vůči kterým byl příliš zranitelný, a povzdechl. Pak se s mírnou naléhavostí zeptal: „A teď?“

„Teď co?“

„Jsem pořád jen abstraktní představa?“

Ne, pomyslela si. Samozřejmě že ne. Ty a já, my dva jsme pozůstatky nenaplněného odkazu, dědicové království ukradených identit a drásavého zmatku. Ze sourozenectví, osamělosti a vykořeněnosti Ámál Davida instinktivně milovala, navzdory sobě samé a navzdory tomu, co udělal nebo čím se stal. Toužila ho obejmout a zprostit výčitek svědomí, jež ho mučily. Chtěla zaplnit místo u jeho stolu a sdílet jeho osamělost. Ale to jediné, co splynulo z jejích rtů, bylo vyprahlé: „Já nevím.“

====

ČTYŘICET JEDNA

Davidův dar

2001

Dvacátého ledna 2001 obrátil David svou skeptickou pozornost k dopisu, který jsem neotevřela ode dne, kdy jsem ho, zotavující se na nemocniční posteli z rány po kulce, převzala od Hudy. Nikdy jsem ten dopis nikomu neukázala, až teď. Ani v roce 1983, kdy mi do života vtrhli agenti FBI a CIA a domáhali se informací, jsem existenci toho dopisu neprozradila. Ne proto, že by to mohl být důkaz – leda snad důkaz lidskosti mého bratra –, ale jednoduše proto, že byl můj.

Teď jsem ho vytáhla kvůli svému bratru Davidovi, ten jej však zřejmě vnímal jen jako historický dokument, předmět akademického zkoumání, forenzní vědy, zajímavý přírůstek do muzejní či soukromé sbírky. Když jsem viděla Davidův neosobní pohled, jímž si měřil hromádku rodinných relikvií, málem jsem dopis vrátila zpátky do krabice. Pak ale můj pohled padl na datum – neuvěřitelnou shodou náhod jsem se s Davidem setkala a otevřela Jusúfův dopis přesně třiatřicet let poté, co ho Jusúf napsal.

V té nepravděpodobné chvíli jsem zaslechla otcův hlas:

Tak slzy stékaly na má prsa

A připomínaly dny milování

Ty slzy zmáčely i můj závěsník

Tak něžná byla moje láska.

V nehybném vzduchu mého pensylvánského domu, kde jsem seděla naproti bratrovi, jenž vyrostl v jiném světě, fyzicky vzdáleném od Dženínu jen pár mil, vykrystalizovala touha. Dívala jsem se, jak se má ruka s dopisem natáhla k Davidovi, a spatřila fyzický důkaz, že ono gesto je průsečíkem času, neboť Huda ke mně zdráhavě vztáhla paži s tímto kouskem papíru složeným do týchž truchlivých záhybů přesně před třiatřiceti lety.

Když David Jusúfova slova četl, jeho počáteční zájem se rychle změnil v cosi osobního a on se rozplakal. V těch slzách jsem spatřila ponuré přízraky ztracené identity, jimž jsem však nemohla zcela rozumět.

„Měl jsi aspoň nějaké tušení? Myslím předtím, než ti to Moše řekl?“ zeptala jsem se.

„Vždycky jsem věděl, že něco není tak úplně košer.“ Odmlčel se a pousmál nad tím neúmyslným vtipem. Víc se mu zvedal levý koutek rtů, tak jako Jusúfovi. Venku se kýval starý javor a jeho listí se za svištivých náporů větru otíralo o okna.

„Tuším, že to začalo někdy ve dvanácti před mou bar micva, když mi můj bratranec Ilan při hádce vmetl do obličeje, že nejsem opravdový Žid. Prý zaslechl své rodiče, jak si mezi sebou říkají, že jsem gój, který nikdy nemůže být jedním z lidu.“

David, otřesený tou příhodou, šel za matkou, která zareagovala s charakteristickou něhou, zahrnula ho vřelostí a ochranou a přidala jen tak mimochodem ostrou poznámku: „Ilan je a vždycky byl hloupý.“ Tím to na nějakou dobu skončilo. Až o mnoho let později se David dozvěděl, že jeho matka ještě týž den šla za Ilanovými rodiči, na prahu jejich domu dala průchod svému hněvu a zahrnula je takovými urážkami a kletbami, že Davidův strýc a teta ztratili řeč.

David si s úsměvem představil, jak se asi tvářili, když na ně matka dštila oheň. „Musela udělat dojem, protože strýc pak zaplatil prakticky celou moji bar micva,“ uchechtl se.

„Jak se jmenovala? Tvá matka?“

„Jolanta. V polštině to znamená fialka,“ usmál se. „Fialová byla její oblíbená barva.“

David vykreslil Jolantu jako vřelou, okouzlující ženu, jejíž šatník by si jeden mohl snadno splést s loukou plnou kvítí. Byla malá, s věkem se zakulatila, a měla „ty nejhustší řasy, co jsi kdy viděla“. Vždycky nosila šaty po kolena, v létě s krátkými, v zimě s dlouhými rukávy, s barevně sladěnými botami a kabelkou, a pokud náhodou květinový vzor jejích šatů postrádal růžové či fialkové tóny, připnula si na ně kytičku čerstvých fialek, které pěstovala před domem.

„Ráda vařila a krmila každého, kdo přišel do našeho domu. Zní to jako klišé, ale když jsem se vrátil s kamarády ze školy, na stole vždycky čekaly sušenky. O prázdninách prostírala velké stoly a zvala tolik lidí, kolik se jich do našeho domu vešlo, a ještě pár dalších navíc. Celé to organizovala a vařila s nesmírným nadšením a láskou.“

David o Jolantě hovořil se zjevnou náklonností. V mých představách jsem ji viděla přesně takovou, jakou jsem chtěla mít svou mámu – milující, pečující a vřelou. Jolanta byla mladá sedmnáctiletá dívka, vyděšená a zesláblá, když spojenečtí vojáci osvobodili její tábor. Zbytek rodiny zahynul při holokaustu za druhé světové války. Ta ironie zaťala hořké tesáky do mé mysli, neboť moje matka, žena, která porodila Davida, také přežila vraždění, jež si vyžádalo životy téměř všech jejích blízkých. To druhé se však odehrálo kvůli tomu prvnímu a já jsem si uvědomila nevyhnutelnou pravdu, totiž že Palestinci zaplatili za židovský holokaust. Židé zabili rodinu mé matky, protože Němci zabili rodinu Jolanty.

„A co tvá matka? Jaká byla?“ zeptal se David.

Z mého nitra se zvedl zasmušilý duch a ovinul se kolem mě jako hrozivá zbroj, připravený utkat se s každým hodnocením, jež by nesloužilo ke cti matčiny památky. Ustavičné pohyby matčiny ruky, nezávislé na její vůli, pevně zaťaté čelisti, neproniknutelná samota, zručnost porodní báby a stoická povaha, nic z toho nemohlo obstát ve srovnání s květinovou pečující Jolantou se sladěnými doplňky a sušenkami na stole.

Davidova otázka byla voláním do zbraně. Dalia a já proti Jolantě a Davidovi. A já jsem předložila holou, základní pravdu o matčině srdci, kterou jsem nalezla v exilu během nekonečných úvah za časných rán, kdy jsem sloupávala vrstvu za vrstvou a rozebírala onu soukromou pevnost, již vystavěla ve spolupráci s osudem.

„Bezmezně milující.“

To prohlášení sklouzlo z mých rtů zcela samovolně, jako když vytryskne pravda, sotva je jednou přiznána, jako když vzduch vyrazí z plic tonoucího, jakmile je zachráněn.

„Když jsem byla dítě, připadala mi chladná. Ale časem jsem pochopila, že byla příliš křehká pro svět, do kterého se narodila,“ řekla jsem. Trápení věnovalo Dalii železný dar. Za tímto pevným štítem milovala nedozírně a nekonečně, v soukromí své samoty chráněná před truchlivými dešti osudu.

David pozorně naslouchal, vděčný za obraz ženy, která ho zrodila.

„Toho dne roku 1967 ztratila cosi podstatného. Myslela si, že jsem zahynula při výbuchu, který smetl naši kuchyni, kde jsem se schovávala pod podlahou s kamarádkou Hudou a maličkou sestřenkou Ajšou,“ pokračovala jsem. „Nejspíš to byla poslední kapka. Během let jsem si často s pocitem strašné viny říkala, jestli jsem ji mohla zachránit.“ Kdybych neodešla se sestrou Marianne do Betléma a nenechala ji v tom nemocničním stanu samotnou s přízraky, které se na ni jistě brzy začaly sápat. Kdybych zůstala, objala ji, změnilo by se něco?

Z plechové krabičky, kde jsem schovávala Jusúfův dopis, jsem vytáhla matčin bílý šátek a vyšívaný prsní díl jejího oblíbeného taubu, neživé připomínky krátkých let, jež na zemi strávila. Vložila jsem je do plastikového sáčku, který uchoval jejich vůni po desetiletí. David přidržel matčiny věci k obličeji a nadechl se.

„Moc často se nekoupala,“ usmála jsem se, vůbec poprvé uchvácena tím, co mi náhle připadalo jako projev matčina osobního kouzla než jako věc hygienických návyků. V té chvíli osvícení jsem pochopila, že Dalia, Um Jusúf, byla obětavá matka, která dávala mnohem více, než dostávala. Pro mě se stala poklidnou a tichou studnou, ze které jsem čerpala energii celý svůj život. Musela jsem cestovat na konec světa, probíjet se životem a vykoupat se ve vlastním žalu a pocitu nedostatečnosti, abych pochopila, že mi její vytrvalý duch propůjčil odhodlanost a pevnou vůli.

„Co se s ní stalo?“ zeptal se David.

„Nedlouho po válce, v šestasedmdesátém, přišla o rozum.“

Nedokázala jsem však Davidovi vysvětlit, že její stav nebyl ve skutečnosti ničím jiným než milosrdným Božím polibkem.

Dalia dospěla mladá, v temnotě svých nocí pátrala po synovi, kterého ztratila, a vyčítala si, že neví, kde ho najít. Nemilovala pro radost z naplnění či vděčnosti. Milovala proti své vůli. Z noci si brala jen málo spánku – bděla na molitanové podložce a čekala, až se vrátí baba a ona, ukrytá za předstíraným spánkem, bude mít jistotu, že snědl jídlo, které mu přichystala. Vlila neskutečné množství energie do každodenní práce – uklízení, vaření, vyšívání, mytí, skládání, rození, sázení – a pětkrát denně se zbožně modlila. Když ammo Darwíš potřeboval kolečkové křeslo, tajně prodala druhý z páru svých nákotníků a peníze položila na strýcův práh. Dovolila mi, abych s ní to tajemství sdílela. Bděla nad námi všemi opatrně a nevtíravě, ukrytá ve stínu, a zatvrdila se nebo stáhla do svého tajemství, pokud se na ni někdo obrátil s díky. Běda, její srdce vůbec nebylo z ledu, ale z horoucí bublající lávy zadržované její vůlí, železným stiskem čelistí a neúnavně kmitající rukou, a obsah toho srdce býval jen zřídkakdy prozrazen. Za vyblednutím reality v její mysli tak možná nestála nekončící série tragédií, jež dolehla na Palestince, ale nezměrná láska, která nenacházela klidu.

„Dřív jsem si často přála, aby máma byla jiná. Možná víc jako Jolanta,“ přiznala jsem a vzpomněla si na Daliu, na to, jak jsem ji kdysi považovala za sobeckou a tvrdou matku, která mě vychovávala s chladným odstupem.

„Měl jsem Jolantu moc rád. Byla to jediná matka, jakou jsem kdy poznal. V zájmu nezpochybněného mateřství však dovolila, abych žil ve lži, a ta v důsledku napáchala mnoho škody,“ přiznal David, jako by chtěl Daliu chránit před nepříznivým srovnáním. Odmlčel se a napil. „Jolanta mě milovala. O tom nemám pochyb. Ale láska se nesrovná se lží.“

Sebral veškerou bolest ukrytou v nepřítomném pohledu a soustředil ji do ruky svírající sklenici. Tu pak položil na stůl, jako by chtěl označit místo, kde se skrývá zrada.

Láska se nesrovná se lží. A také se nikdy nesmíří s existencí vykoupenou cizím utrpením – utrpením mé matky.

„Když jsi mluvil o Jolantě, o její neskrývané lásce, záviděla jsem ti,“ prozradila jsem. „Ale teď jsem přesvědčena, v rozporu s tím, čemu jsem věřila v hlouposti mládí, že žádná žena by pro mě nebyla lepší matkou než Dalia.“

====

ČTYŘICET DVA

Můj bratr David

2001

Aspoň jsi věděla, kdo jsi a odkud pocházíš,“ povzdechl si David a gestem naznačil, že by si dal další pivo.

„Musím pro ně do obchodu,“ řekla jsem. „Chceš jet se mnou?“

„Samozřejmě.“

Jízda autem byla obtížná – museli bychom společně zdolat cizost nového prostředí, než bychom dosáhli stejné úrovně důvěrnosti jako u mě doma. Netrvala však dlouho, a tak jsme ji vyplnili zdvořilostmi. „Krásné město,“ prohlásil David.

„To je řeka Delaware.“

„V Izraeli nezůstává sníh ležet jako tady.“ Izrael.

„V Libanonu ano.“ Libanon.

Když jsme byli zpátky doma, můj dlouho ztracený bratr se po dalším pivu uvolnil natolik, že začal vzpomínat na náročnou cestu do Jolantina rodného města v Polsku, kterou společně podnikli.

„Kromě dne, kdy zemřela, byl pohled na vyhlazovací tábor, kde ztratila všechno, tím nejsmutnějším dnem v mém životě,“ podotkl.

„Dám si ještě šálek kávy. Chceš další pivo?“ zeptala jsem se.

„Rád.“ Podíval se na mě a já jsem ten pohled opětovala, aniž bych soudila.

Vyprávěl mi o Mošeho přiznání. O tom, jak ho rozbilo na kusy.

A tak tady teď seděl a držel pohromadě jen díky něčemu silnějšímu než kahwe.

„Snažil jsem se předstírat, že si můj otec odnesl své tajemství do hrobu,“ přiznal David a zhluboka se napil. „Jeho slova však zaplavila každý okamžik ticha, každou hodinu nočního bdění.“

„A Jolanta?“

„Cítil jsem, že mě zradila,“ připustil. Nevyrovnaný dluh jdoucí na úkor hluboké lásky, již k ní choval. S Mošem to bylo jiné. „Otec a já jsme si nebyli tak blízcí,“ vysvětlil. „A taky proto, že mi to řekl, jsem mu dokázal odpustit. Pověděl mi všechno. I věci, které mi říct nemusel. Ten den, kdy se přiznal, mi byl otec bližší než kdykoliv předtím.“

Moše posledním dechem odhalil svému synovi pravdu a prosil ho o odpuštění. Mluvil o svých snech, o touze židovského lidu po vlasti. Odhalil tajemství Irgunu, zrůdnosti, které páchali, aby vyhnali Palestince z jejich domovů. „Milosrdenství byl přepych, který jsme si nemohli dovolit,“ řekl Moše. Popsal tváře, jež ho pronásledovaly. „Je jich příliš, synu.“ Tu Arabku, jejíž nákotníky zvonily, když jim podávala jehněčí. Mluvil o tom, jak se naučil milovat její arabské dítě a jak se dal na pití, aby umlčel její nářek „ibní, ibní“, znějící mu v uších stejně jasně jako onoho dne, kdy jí syna vytrhl z náručí. „Slyšel jsem ji a šel jsem dál,“ šeptal Davidovi. Moše nevynechal žádnou vzpomínku, ať už krásnou či děsivou, než do noci konečně vydechl naposledy.

Tady, v mém pensylvánském domě, nějakých třiapadesát let poté, se konečně rozkryl celý příběh oné osudové noci během Nakba, kdy má rodina přišla o svého chlapečka i o svou zemi. Jediná já jsem přežila a dočkala se této chvíle s Ismaelem, vyčerpaná ranami ostatních.

Zabořila jsem se do pohovky a zavřela oči, jako když po poslední stránce zavírám knihu. David však měl na srdci ještě něco.

„Vím, že věci, jichž se můj otec dopustil, z něj v tvých očích dělají teroristu,“ řekl. „Dělal špatné věci, ale sám nebyl špatný. Ke mně byl laskavý. Byl to můj otec, Ámál.“

Neodpověděla jsem. Držela jsem Davidova slova, cítila jejich váhu ve svých dlaních a oči se mi zalévaly slzami.

„Rozumíš, Ámál, co říkám?“

Rozumím. „Jsou věci, které ti ještě povím. Časem.“

„Pokud myslíš Jusúfa, tak to už vím,“ ujistil mě.

Z příjezdové cesty se ozval klakson. Pro Davida přijel taxík, aby ho odvezl na letiště.

„Neodjížděj,“ vyhrkla jsem instinktivně.

„Nechci odjet,“ odpověděl bez váhání.

Zavěsili jsme se do sebe zoufalými pohledy a pátrali v očích toho druhého po nepodmíněné potřebě svázat roztržený osud. V tom intuitivním okamžiku se mezi námi cosi zrodilo. Něco něžného.

David posunul odlet na ráno.

„Tak na nový začátek,“ řekl.

Než jsem stihla zvednout svou sklenici, abych si s ním přiťukla, ve dveřích se objevila Sára. Z výrazu očekávání na její tváři jsem poznala, že se na návrat domů těšila od chvíle, kdy odešla, a mě její přítomnost v tom okamžiku nesmírně potěšila.

„Habibti, ráda bych ti představila svého bratra Davida.“

====

VII.

Baladí

(Má vlast)

====

ČTYŘICET TŘI

Doktor Ari Perlstein

2002

Minulost mi teď připadala jako sen. Nevím, kdy mě její duchové přestali pronásledovat, ani kdy se z mé malé holčičky stala žena. Nebo v které chvíli jsem převzala Daliino dědictví a stala se odtažitou matkou.

Před několika měsíci jsem zjistila, že jsem nezvratně zestárla. Ze zrcadla na mě zíral můj nahý odraz, nehezký přízrak těla znetvořeného rukou času. S léty mi zesílil pás a povolila kůže. Má prsa visela jako zvadlé květiny a do vlasů mi nasněžilo.

Jen jizva na mém břiše se neměnila. Zvrásněná kůže byla tak mladá a pevná jako vždycky, balzamovaná krutostí, nesmazatelným inkoustem paměti, jež uchovává čas netknutý. Přejela jsem rukou po mém kousku zakonzervované mladosti, jako jsem to v životě udělala už nesčíslněkrát. Tentokrát jsem to však udělala s vyčpělými zbytky nostalgie a v mých myšlenkách se vznášela Sářina slova jako vážky nad hladinou: „Mami, odjíždím do Palestiny. Chci, abys jela se mnou.“ A byly tam další hlasy. Dýchej, dítě. Můj dech je zahnal, ale vrátí se.

„Není to jen kvůli těm špinavým politikům a nespravedlnosti, mami,“ pokračovala Sára, víčka jí zrudla a do očí vhrkly slzy. „Chci vědět, kdo jsem.“

Bylo to tu znova, její životní trápení, že má tak malou rodinu. Tak málo pocitu sounáležitosti. Tak málo mateřské lásky. Velké „tak málo“ pulzovalo za jejím rozhodnutím odjet do Palestiny, za jejíma očima. Byla však dcera své matky a já jsem viděla, jak to všechno uzavřela v sobě, přikryla odhodláním a soustředila do planoucí výzvy svého pohledu. Ať už cítíš cokoliv, drž to v sobě.

„Budu o tom přemýšlet,“ řekla jsem a odvrátila se od naléhavé touhy sevřít ji v náruči.

Přemýšlela jsem o tom. Ve skutečnosti jsem skoro nemyslela na nic jiného, až jsem stanula před tím zrcadlem a po třech desetiletích v exilu učinila rozhodnutí vrátit se do Dženínu.

Po čtyřech hodinách vyslýchání a prohlídek na letišti Lod jsme já a Sára konečně byly odbaveny a směly jsme projít.

„Sáro!“ vykřikl mužský hlas.

Má dcera proběhla kolem mě a skončila v náručí pohledného mladíka. Uvědomila jsem si, kdo to je, až když jsem za ním uviděla Davida. Se svým bratrancem Jákobem si Sára dopisovala od té doby, co David vstoupil do našich životů.

Třiadvacetiletý Jákob, mladší z obou Davidových synů, se velmi podobal otci. „Šalom, teto Ámál,“ řekl s přívětivým mladistvým úsměvem, na který jsem nebyla připravena. Teto Ámál. Šalom.

„Ahoj, Jákobe,“ odpověděla jsem v rozpacích a raději se obrátila k Davidovi, který mě vzal do své obří náruče. Stála jsem, má maličkost obklopená jeho velikostí, která nejen dotekem, ale i vůní připomínala Jusúfovo objetí, a bylo mi opět dvanáct a objímaly mě Jusúfovy paže poté, co se v roce 1967 nahý vrátil mezi živé, a záhyby jeho vypůjčených šatů dráždily mou kůži – stejně jako se nyní logo Nike na Davidově tričku třelo o mé tváře.

„Rád tě znova vidím, sestro,“ přivítal mě.

„Já tebe taky, Davide. Já tebe taky.“

Než se vydáme do Davidova domu v Netanji, chtěla jsem vidět Jeruzalém. Zastavit se v sirotčinci a najít Ariho Perlsteina.

„Ale Jeruzalém leží opačným směrem,“ namítal David a já jsem to nechala tak. Měl v obličeji vepsáno stejné soužení z tak málo. Bolest z toho, že nikam nepatří, vratkost identity obrácené naruby.

Ari Perlstein musí počkat, pomyslela jsem si, přestože Ari neměl o mé chystané návštěvě ani tušení. Než jsem odletěla z Filadelfie, našla jsem ho s pomocí internetu, ale pak jsem se neodhodlala mu zavolat. Ostatně co bych mu řekla? Já jsem Hasanova dcera. Pamatujete se na něj? Nebo: Nazdar, hádej, kdo volá. Dám ti malou nápovědu: Vrať se padesát, šedesát, sedmdesát nebo ještě více let zpátky. Další nápověda: Ajn Hód. Nic? Ha, ha.

„Doktor Perlstein?“

„Ano?“ Malá hlava se zvedla z kupy knih, jimiž byla stísněná profesorova pracovna nacpaná k prasknutí.

„Ráda bych vás požádala o chvíli vašeho času. Urazila jsem dlouhou cestu, abych se s vámi setkala.“

„Odpusťte mi, v mém věku už paměť selhává. Znám vás?“ zeptal se. Jeho chování bylo právě tak vlídné, jak jsem si představovala.

„Ne. Ale myslím, že jste znal mého otce Hasana. Hasana Abúlhedžu.“

Vše v místnosti – zdi obložená knihami, hory prachu a roztržitý starý profesor – vyjeklo a na dlouhou chvíli zadrželo dech, dokud Ariho oči, široce posazené za bifokály na nose, pod houštinami obočí neposkočily. Obratně protáhl své drobné tělo kolem dřevěného stolu, na němž se vršil nepořádek, a mířil ke mně – teď už i šouravě, nejen s kulháním.

„Já illáhí!“ šeptal arabsky, dokud nebyl u mě, a třesoucíma se rukama se stařeckými skvrnami si netrpělivě otíral slzy z nádherných očí. „Je Hasan tady?“ zeptal se hlasem bez dechu, hlasem vyprahlým náhlou touhou po ukradené minulosti, naléhavou potřebou vědět, setkat se se starým přítelem.

„Ne. Jsme přesvědčeni, že zahynul v sedmašedesátém.“

Jsme přesvědčeni, že zahynul v sedmašedesátém. Nikdy jsem ta slova dřív nepronesla, a ani jsem netušila o svém přesvědčení, že zahynul v sedmašedesátém.

Po nekonečné chvíli ticha prohodil: „Vypadáte jako Dalia,“ usmál se něžně, otcovsky. „Posaďte se, posaďte.“

„Venku čekají další, kteří by se s vámi také rádi setkali, pane. Má dcera Sára, můj bratr David Avaram a jeho –“

„David Avaram… Abúlhedža?“ přerušil mě, zjevně zmaten židovským jménem.

„Ne, jen David Avaram. Je to dlouhý příběh… jestli máte čas.“

„Právě teď v diáři nic nemám,“ prohlásil vítězoslavně. Zeširoka se usmál, posunul si v ústech špatně padnoucí chrup a vytočil číslo svého asistenta.

Ari se nikdy neoženil, zcela se oddal studiu a vznešená samota přišla sama zároveň s tím, jak spřádal vlákno svého života s moudrostí muže, který přečetl mnohem víc knih než ty stovky v pracovně.

Ari byl výtečný vypravěč a tolik mi připomínal Hadž Sálima, který musel být jistě už po smrti. Seděli jsme a okouzleně naslouchali historkám o dobrodružstvích, jež s babou prožil od onoho prvního dne, kdy se potkali u Damašské brány, až do chvíle, kdy mu můj otec pomohl utéci do západní části Jeruzaléma krátce poté, co ji obsadil Izrael. Hovořil o cinkajících Daliiných nákotnících, o dokonale symetrických, vzhůru nakroucených knírech židda Jahji, které se mu zvedaly skoro až k očím, když se usmál, o tom, jak títa Basima v Ajn Hódu vařila a pečovala o stromy a sady, o nelítostné divokosti války, o slepém vzteku a přátelství, jež mu zachránilo život. A když jeho vzpomínky dospěly ke konci, navázala jsem.

Nepravděpodobný příběh zosnovaný proradným osudem nás v jedné chvíli zavlekl do Ariho pracovny, aby mohl být vyprávěn. Příběh rodiny z bezvýznamné vesnice, navštívené jednoho dne dějinami, jež k ní nepřináležely, a navždy uvězněné touhou mezi kořeny a půdou. Byl to příběh o válce a jejím plameni, který žhnul i mrazil zároveň. O nespoutané lásce a sebevražedném atentátníkovi. O dívce, která unikla osudu, aby se stala slovem zbaveným významu. O dospělých dětech probírajících se tím šílenstvím v touze nalézt svou příslušnost. O pravdě, která vytryskla z trhliny, z jizvy na tváři muže a prodrala se skrze lži.

Všichni jsme podlehli emocím, uzavřeni v malé pracovně, kde vnější svět připomínalo pouze denní světlo pronikající vysoko umístěným oknem. Jeho stále měkčí odstín byl jediným důkazem, že se čas nezastavil, zatímco jsem si představovala, jak se mladý Ari a mladý Hasan dělí za vozíkem o rajče a pokládají tím gestem základy věčného přátelství. Davidovi jsem o babovi vyprávěla mnoho příběhů, ale teď jsem poznávala babu z další sympatické stránky.

„Váš otec byl tak šťastný, když se Jusúf narodil. Myslím, že tak hrdého a tak šťastného jsem ho nikdy dřív neviděl,“ prohlásil Ari a v jeho mysli se zjevně vynořil obraz mého otce, jak ho mohl vidět jedině on.

V tu chvíli jsem se opět stala dítětem a začala přemýšlet, zda byl baba právě tak šťastný při mém narození – či snad ještě šťastnější? Nebo se neradoval, neboť mu v uprchlickém táboře přibyl další krk, který musel živit?

Ari mě vrátil zpět do přítomnosti. „Kde je váš bratr Jusúf?“ zeptal se.

Právě v tu chvíli se do vzduchu začal vlévat azán. Do vzduchu a do mé kůže.

„Alláááhu akbar, Alláááhu akbar…“ Azán zněl z několika minaretů najednou. Melodie, kterou jsem neslyšela tak dlouho, nezadržitelně proudila do moly prožraných koutů mé duše, protékala mnou jako řeka, jako voda křtu.

„Ašhadu en lá illáhu illá Alláh, Ašhadu en Muhammadu rasúlu Alláh…“ Seděla jsem, oči zavřené, vpustila dovnitř zraňující nostalgii a touhu po mé ztracené rodině, po vlastním ztraceném já, a nechala tu píseň, aby nafoukla odmlku, která se přichytila ke konci Ariho otázky. Kde je tvůj bratr? Jusúf?

„Hajja alá salááát. Hajja alá faláh…“ Rozezněly se zvony z chrámu Božího hrobu a vesele se připojily k proudu mých nejsladších a nejtrpčích vzpomínek. Vstala jsem, neboť rytmy islámu vzkřísily Fatimin úsměv, dolíčky ve tvářích i nebesky modrou dišdášu jako výčitku tisícům neuroněných slz.

„Nevím,“ odpověděla jsem Arimu, překvapena tichostí vlastního hlasu. Abych předešla nedorozumění a dalším otázkám, dodala jsem: „Tvrdili mi, že to byl on, kdo v roce 1983 náklaďákem plným výbušnin najel do ambasády Spojených států.“

Sára vyjekla. Neměla o tom tušení.

Rysy Jákobovy tváře spadly, jako když se kámen odlomí od skalního masivu. Něco takového si nepředstavoval ani ve snu.

David mlčky nesl tíhu mých slov – nepřál si, aby tak těžce dopadla na jeho syna, jehož oči se nyní proměnily v prosebný protest: Ale oni měli být hodní. HODNÍ Arabi. Naši mírumilovní palestinští příbuzní. Ne TERORISTÉ!

Sářina tvář se otevřela jako jizva. Nevěřící, fascinovaná, dychtící poznat celý příběh svého života, zraněná svou matkou, která toho před ní tolik tajila.

Byla jsem příliš unavená a příliš vyčerpaná, než abych čelila její reakci.

Nebesky modrá dišdáša, uprostřed roztržená, vyplula z koutu mé mysli, kde jsem už dávno zhasla, a rozprostřela se nade mnou jako mrak. Obrátila jsem se, v rysech své dcery spatřila Madžída a zavřela jsem oči, náhle příliš slabá, abych ještě něco cítila. Měla jsem strach, že by v mých hlubinách mohl číhat bratrův hněv. Strach, že ten hněv by mohl být můj vlastní. Strach pořád přítomný.

Tentokrát však má obrana nemohla odolat utiskovaným vzpomínkám a láskám, které vzaly pochodně a povstaly za hradbou z ledu, žhnoucí a neodbytné. Žádaly, abych pro ně plakala, abych jim konečně v slzách splatila, co si zaslouží. Abych jim dala průchod v podobě vzteku či smutku. Abych je po dlouhém přehlížení konečně přijala vzpomínáním a bolestí.

„Lááá illáááha illá Alláh,“ pokračoval azán a já jsem spatřila, že se na mě z Ariho očí dívá pochopení.

Ari, ten chlapec, jehož dětství a pravá noha byly zmrzačeny fanatismem nacistů. Kulhající chlapec, co měl jediného přítele, který ho brával do arabské vesnice, aby mohl dýchat vzduch neotrávený strašnými vzpomínkami rodičů, již částí svých bytostí stále setrvávali v koncentračních táborech bez ohledu na to, jak moc se snažili sesbírat střepy svých životů. Ari, vyděšený chlapec, namačkaný a dusící se v tabúnu, když Arabové hledali Židy, jakékoliv Židy, aby na nich v roce 1948 vykonali pomstu. Ari, mladík, který viděl své rodiče vyvanout do prázdna ve smrtelném zápasu s vlastními vzpomínkami, až mu po nich zůstalo jen pár věcí – brož s osmnácti perlami a police plné knih.

„Toto je její brož.“ Podal mi ji. Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest… osmnáct krásných starých perel.

Ari, ten muž, který se nemohl oženit, protože se stejně jako já bál lásky více než smrti. Neboť kvůli nenávisti a pronásledování je odvrácenou stranou lásky neúnosná ztráta.

Ari – „Žid, co se nenávidí“, jak mu říkali jeho krajané, „přítel“, jak mu říkal baba – to chápal. A zahalil má slova přikrývkou soucitu. V roce 1983 najel náklaďákem plným výbušnin do ambasády Spojených států. Aby zakryl ta slova. Aby ochránil mě i Jusúfovu památku před chladem, jenž z těchto slov vanul. Viděla jsem to v jeho tváři. Naše oči se setkaly a propojily, dokud dvě těžké slzy nesklouzly dolů jako kotvy a nestáhly mě zpátky na židli, aby se vzápětí vsákly do červené jeruzalémské kamenné podlahy.

Ari, mladý židovský muž ze svatební fotografie mých rodičů, mě provedl svou poslední vzpomínkou na mého otce, vzal mě na vůz tažený volským spřežením, který si můj otec vypůjčil, aby ukryl Perlsteinovy na jejich drncavé cestě na opačný konec rozděleného Jeruzaléma, dokud Východní Jeruzalém zůstával nedobyt. Ručně malovaná vlajka s Davidovou hvězdou, již můj otec pro Perlsteinovy vyrobil z prostěradla, aby jí mohli mávat, až se dostanou na izraelskou stranu, a nebyli tak omylem zastřeleni coby Arabové, zůstávala skryta pod babovými šaty, zatímco on sám řídil vůz. Jeli temnou nocí, v níž hlídkovali odhodlaní rozhněvaní muži, střežící zbytek roku před Židy hlídkujícími na druhé straně, též se vší rozhodností a plni hněvu, oblečeni do uniforem mladého národa.

„Moji rodiče byli příliš vyděšení, aby se pohnuli, aby otevřeli oči,“ začal Ari. „Ale já jsem se celou dobu díval škvírou v postranici vozu. Když jordánský voják na vašeho otce zavolal a mávl, na prchavý okamžik jsem si myslel, že Hasan přichystal léčku, aby nás v posledním okamžiku zradil. Uvnitř toho vozu ne nepodobného těm, které ve svých dřevěných prknech a nerovných kolech uchovávaly tolik vzpomínek na naše dětství, se strach změnil v podezření. Napadlo mě, že bude lépe zradit dříve, než budeme zrazeni. Sáhl jsem po dýce, kterou Hasan schoval pod plachtu kryjící vůz ,pro případ, že bychom to potřebovali‘, jak tehdy řekl.“

Ari se odmlčel. Vdechl tu palčivou vzpomínku, aby ji vzápětí vydechl v podobě slov, zatímco Davidovy třesoucí se ruce sáhly do tašky pro láhev, kterou měl neustále při sobě.

„Než jsem se dostal ven z vozu, znova jsme jeli. A mě zaplavil nesmírný pocit hanby za to, jak jsem smýšlel.“

Ari se na mě díval zpříma, s odhodláním a jistotou, oči zvětšené silnými skly brýlí. „Po zbytek cesty jsem se třásl při pomyšlení na svůj omyl, na svou soukromou zradu přítele, který riskoval život, aby zachránil ten můj. Zradil jsem dříve, než jsem byl zrazen. Nepamatuji si, co se dělo v následujících hodinách – možná to byly jen minuty. Brzy však Hasan zastavil a ukázal nám strmou cestičku na druhou stranu a podal mi vlajku, na kterou předtím sám pečlivě nakreslil židovskou hvězdu, tutéž modrou hvězdu, jaká se třepotala nad jeho podrobenou zemí.

Objal mě. ‚Snad se znova shledáme, bratře,‘ byla poslední slova, jež jsem od něj slyšel. ‚Odpusť mi,‘ odpověděl jsem a společně s rodiči jsme se drápali vzhůru.“

Ari se odmlčel, jak bych chtěl dodat A tak to bylo. V dutém prázdnu té prostorné odmlky jsem se opět stala dítětem v babově náručí, které se ptá na Ariho Perlsteina a sleduje smutné mlčení babových rukou zavírajících knihu a s ní i ono konkrétní ráno. Ne. Tak to nebylo.

„Poté, co kvůli židovskému státu ztratil svůj domov, svou zemi, svého syna i svou identitu, riskoval váš otec svůj život, aby zachránil život mně a mé rodině.“

Takto to bylo.

Koutkem oka jsem viděla, jak se Jákobova tvář proměnila úlevou, jako by přijatelnost svých arabských příbuzných měřil jejich skutky vůči Židům. Dospěla jsem k názoru, že mě ten kluk rozčiluje, ačkoliv Sára si ho podle všeho upřímně oblíbila.

Když jsme od Ariho odcházeli, byla jsem unavená. Byla jsem unavená tím příběhem. Unavená minulostí.

Cestou do Netanji jsem požádala Davida o malou zajížďku. „Je to jen maličko z cesty,“ řekla jsem s irským přízvukem ve snaze napodobit Jacka O’Malleyho, který mi přesně tato slova řekl, když mě kdysi dávno vezl do sirotčince. Význam toho přízvuku nikdo nepochopil a já jsem se nepokoušela o vysvětlení. Později řeknu Sáře o O’Malleym, o sirotčinci, Kolumbijských sestrách a ředitelce Hajdar. Huda a já jí budeme vyprávět o Wardině domku za třetím olivovníkem a dvojicí cedrů na pěšině vedoucí do Tajbehu, a společně s našimi dětmi přespíme na střeše domu, jako jsme to dělávaly, když jsme byly holky. Cítila jsem závrať a zároveň jistotu. Země jako by vítala můj návrat.

Navzdory veškerému zmatku jsem měla dobrý pocit, že jsem tady. Cítila jsem, jak se do jména zbaveného naděje, z něhož zbylo jen pár zaskočených písmen, opět vlévá smysl. Tady jsem byla Ámál, ne Amy. „Líbí se mi, když ti lidé říkají Ámál, mami,“ svěřila se mi Sára následujícího dne, když jsme byly v Dženínu.

A na Khilwě, zajížďce „maličko z cesty“, kde se kamenné biblické zdi na Olivové hoře rozevíraly jako opona, jsem stála na bájné půdě a hleděla na Jeruzalém právě tak jako s Jackem O’Malleym toho dne, kdy jsem dala Dženínu sbohem. Teď jsem se do Dženínu vracela. Čas se převíjel nazpět.

Nyní to pradávné město se zdmi zformovanými z tajemství a stromy zasazenými do krve vypadalo mrtvě. Kolem Jeruzaléma a na Západním břehu byly osady na každém vršku – dokonale zastřižené zelené trávníky a červené střechy metastázující do údolí jako vyrážka země – jak krutý kontrast s rozpadajícími se arabskými domy dole v místech, kde ústila kanalizace a kam obyvatelé horních sídel často sypali odpadky.

Vysoko, příliš vysoko se vypínaly budovy nad město. Domy určené výlučně Židům, opevněná sídla, hranaté hotely a importované křoviny vypadaly jako vězeňská stráž dohlížející na domorodá klenutá okna a dveře zděných budov, oblouky, které daly vzniknout slovu architektura.

Navzdory horečnaté „judaizaci Jeruzaléma“ vypadalo Staré město chladně. Dokonce krutě. Jako by nebylo hodno svého jména.

Jak se něco takového mohlo stát?

„No páni,“ řekla Sára. „Je nádherný.“

Ne, není, chtěla jsem namítnout. Je to jen kámen.

Proč se důstojnost a čest točí kolem kamenů a půdy? Generace za generací kutaly v útrobách země a stavěly monumenty z jejích vnitřností, aby označily plynutí času, aby z nich uhnětly sny, jež budou mít v nekonečném vesmíru nějaký význam, aby čiré náhodnosti daly význam a smysl, aby získaly nesmrtelnost tím, že uchopí, opracují a vtisknou svou podobu nesmrtelné zemi.

„Je to jen kámen, Sáro.“ Mé myšlenky kamsi utekly.

„Kameny, které představují dějiny, mami,“ obrátila se ke mně užaslá, že jsem se opovážila umenšit něco tak velkolepého. „Je překrásný.“

„V Dženínu ti ukážu olivovník – říkalo se mu Stařena –, ve kterém je víc dějin než ve zdech Starého města. Je krásnější, skromnější a opravdovější než tyhle opracované kameny,“ prohlásila jsem a věřila svým slovům ve chvíli, kdy jsem je vyřkla. „A,“ pokračovala jsem, zraněna láskou k tomu dokonalému stvoření zrozeného z mého těla, „to ty jsi nádherná.“

====

ČTYŘICET ČTYŘI

Obejmi mě, Dženíne

2002

Dženín se v poslední době objevoval ve zprávách: „DOUPĚ TERORISTŮ“. „HNÍZDO“ či „LÍHEŇ ATENTÁTNÍKŮ“.

Byl to vyšší Dženín než ten, který jsem před více než třiceti lety opustila.

Chatrč postavená na chatrči. Kámen místo nepálené hlíny. „Vertikální růst“, tak zní technický termín. Jedna čtvereční míle zastavěná ze subvencí OSN, kde žilo, natěsnáno na výšku, pětačtyřicet tisíc obyvatel ze čtyř generací uprchlíků.

Po našem příjezdu panoval v táboře ruch. Zdálo se, že vše kamsi pospíchá a chvátá. Dokonce i dětské hry nesly známky nervozity. Nikde jsem neviděla starce sedící na obrácených vědrech u vrhcábů, což byla za dob mého dětství stálá součást scenérie. Mladí muži, zbavení snů, běhali po ulicích ověšení zbraněmi. Chystali se na nevyhnutelné a v očekávání blížící se bouře shromažďovali jídlo, připravovali obranu, léčky a pytle s pískem. Hněv a vzdor je přiměl spojit paže a oni pochodovali vojenským krokem levá-pravá-levá, aniž měli kam jít, omezeni hranicemi té čtvereční míle vyššího uprchlického tábora. Sebevražední útočníci si zapínali pásy, milenci proplétali prsty, holčičky objímaly kolena a matky odváděly děti do nejvnitřnějších a nejníže položených místností.

Bylo 31. března 2002.

Dvacátého března sebevražedný útočník zabil v Galileji několik Izraelců, což byla odveta za jednatřicet Palestinců, které Izraelci zabili 12. března, což byla odplata za zabití jedenácti Izraelců 11. března, což byla odveta za čtyřicet Palestinců zabitých Izraelci 8. března a tak dál a tak dál.

Ve chvílích, kdy jsme se v Ariho pracovně vraceli do minulosti, útočily na základnu Jásira Arafata v Ramalláhu izraelské tanky. A zatímco byl Jásir Arafat zalezlý uvnitř hromady sutin své bývalé základny, jejíž okna skýtala výhled do ústí tankové hlavně, pan prezident George W. Bush oznámil, že Arafat by měl „zastavit teror“.

Později v Davidově domě Sára svého strýce požádala, aby vypnul televizní zprávy, „ten výlev nafouklého ega beze špetky rozumu“, jak to podala. „Jeden by si myslel, že běžný způsob ‚zastavování teroru‘ neboli nechat dům stát a poslat tam policii, bude prezident Spojených států znát. Ale ne-e. Kdepak náš Dabljů. Opakuje ‚teror‘ tak často, až mám dojem, že je to nemoc. Nějaký nevyléčitelný verbální tik. Terorterorterorterorterorterorteror!“ prohlásila frustrovaně.

Má dcera.

Následujícího dne jsme vstoupili do onoho „nyní mnohem vyššího“ Dženínu. Do přelidněného Dženínu. Do činorodého, odhodlaného a rozzlobeného Dženínu. Ne pasivního, čekajícího a odevzdávajícího věci do rukou Alláha, jak jsem ho znala z dob svého mládí. Má dcera a já jsme se držely za ruku, spolu jsme kráčely klikatícími se uličkami a v čúrcích na dně kanálů se mihotalo slunce. Na naši stezku se vylila hudba zvučící uvnitř domů a já jsem slyšela Fajrúz, jejíž hlas stoupal k nebi jako svoboda.

Za tebe se modlím, ach město modliteb.

Já bahíjat al-masákin. Ach růže všech měst.

Naše oči k tobě putují každý den… aby ulevily bolesti tvých chrámů a setřely smutek z tvých mešit…

Zastavila jsem se a rozpažila, abych se dotkla obou stěn po stranách uličky, a hladila jsem dlaněmi tyto vyšší a jaksi sevřenější domy. „Právě takhle jsme s Hudou těmito uličkami vždycky chodily,“ řekla jsem své dceři.

„Nemáš tušení, jak je pro mě dojemné být tady, kde jsi vyrůstala. Už se nemůžu dočkat, až se setkám s Hudou a poslechnu si historky o vás dvou.“ Sára byla viditelně nadšená.

Ozvala se další píseň. Tato sahala k srdci, nejdříve naříkáním náje a pak slovy.

Unadeekum. Volám o tvou pomoc, chytám tě za ruce  a líbám zem pod tvýma nohama…

Dám ti světlo ve svých očích…

A vezmu na sebe to, co tě trápí…

Své zemi jsem nic neodepřela…

A vysmála se do tváře utiskovatelům, sirotek, já,  nahá a bosá.

Unadeekum. Volám o tvou pomoc, držím krev  ve své dlani…

Před námi se nějaké děti chichotaly při pohledu na dvě ženy hladící za chůze dlaněmi zdi. Hejno kdákajících kuřat plácalo svými nešikovnými křídly ve snaze prchnout před dětmi, které je honily. Některé věci se nezměnily.

Staré zemřelo, mladé zestárlo, domy vyrostly do výšky a uličky se zúžily, děti se rodily a pak šly do školy a honily kuřata, olivovníky se kroutily, obsypané plody. Uprchlický tábor v Dženínu zůstával, čím byl: kus země o velikosti jedné čtvereční míle vystřižený z času a uvězněný v onom nekonečném roce 1948.

Zezadu se ke mně připlížil hlas z minulosti. „Jsi v Dženínu.“ A mé srdce vybuchlo vzpomínkami na lásku. Vzpomínkami na život. „Musíš vždycky konstatovat, co je zjevné?“ řekla jsem a obrátila se k Hudiným tygřím očím. Vrhly jsme se jedna druhé do náruče a smály se skrze slzy.

„Ztloustla jsi,“ řekla.

„Ty taky,“ odpověděla jsem.

„Musíš konstatovat, co je zjevné?“ napodobila mě.

Vtáhla do našeho objetí Sáru a my tři jsme pak, rozjařené, zamířily k jejímu bydlišti.

„Doma jsem jen já a můj nejmladší, Mansúr,“ oznámila a ztěžka oddechovala, neboť jsme kráčely strmou uličkou k malé chatrči nedaleko příbytku, kde jsme strávily mládí. „Usámu Židé odvedli minulý měsíc. Džamil, jedno z mých dvojčat, se na nás často chodí podívat, ale většinou nevíme, kde je.“ Zastavila se, nabrala dech a pokračovala. „Je u hnutí odporu,“ řekla a otevřela kovové dveře svého domu. „Židé zabili jeho dvojče, Džamala, když mu bylo dvanáct. Džamil se nikdy nesmířil s tím, že mu bratr takto umřel v náručí. Posaď se. Udělám čaj.“

Hudiny nádherné oči zářily z tváře, do níž se vepsaly rozmary počasí i ztráta dítěte. V těch očích čekaly naše včerejšky společně s oním vyšším, lidnatějším Dženínem současnosti. Byla v nich uložena trvalost našeho přátelství a já jsem v nich pátrala po pocitu domova, který jsem doufala v Dženínu nalézt, ale nenašla jsem ho. To jsem se tolik změnila? Jak jen to bylo nepřirozené, sbírat drobky minulosti, kterou jsem opustila tak dávno.

„Mansúúúrééé!“ zavolala Huda na svého nejmladšího. Za pár minut vstoupil do domu vysoký apatický mladík, který se musel shýbnout, aby prošel dveřmi. Naši přítomnost vzal na vědomí letmým pohledem, ne hrubým, ne uctivým. Jeho paže se pohupovaly, jako by je ruce, pocákané a pomazané nejrůznějšími barvami, táhly k zemi.

„Habibi, tohle je amto Ámál. Konečně se vrátila. A tohle je její dcera Sára,“ řekla. Potřásl nám rukou, přičemž hleděl skrze nás, a odešel tak, jak přišel – za strohého mlčení sklonil své tělo, aby prošel dveřmi.

„To byl můj chlapeček, Mansúr. Je umělec!“ prozradila Huda, když se vynořila ze své maličké kuchyně se třemi sklenicemi čaje a sušenkami na podnose. „Neberte to zle. Mansúr nemluví. Přestal mluvit, když mu bylo šest.“

Později toho dne jsme já a Sára sledovaly, jak Mansúr maluje na zeď portrét posledního šahída, toho, co se odpálil v jeruzalémské kavárně. Pohyboval pažemi v dlouhých vláčných tazích podél zdi, jež měla uvítat blížící se izraelskou invazi. Brzy se z kresby vynořila neúprosná tvář s velkýma očima, hledícíma zpod těsně zavinuté kefíje přímo do osmačtyřicátého, toho roku bez budoucnosti, do svobody smrti ze vzdoru vybuchující v pofiderní slávě.

Přestože s nikým nemluvil a málokomu věnoval víc než letmý pohled, byl Mansúr v táboře velmi oblíbený. Zdálo se, že ho každý zná jménem. Kolemjdoucí se zastavovali a obdivovali jeho práci, poplácávali ho po zádech a mumlali díky a modlitby za chlapce a jeho talent.

„Je opravdu nadaný, viď?“ poznamenala Sára.

Bylo za tím však víc než jen umělecké vlohy. Jeho mlčení. Ticho tak husté a intenzivní, až se zdálo, že je na samotné hranici zhmotnění. Maloval z hloubi svého mlčení, jež se kolem něho vznášelo jako neviditelná síla.

„Mám vztek, když si pomyslím, co mu udělali. A že jim to prošlo,“ prohlásila Sára. U čaje nám Huda stručně vyprávěla, jak Mansúra v šesti letech unesli, jak ho odvezli s páskou přes oči ve vojenském džípu, aby ho vrátili o týden později za výkupné ve výši pěti set dolarů. „Ze všech mých dětí byl on ten nejcitlivější. Ten, který mě potřeboval nejvíc,“ řekla.

Ammo Darwíš se v táboře stal milovaným patriarchou. Poznala jsem to podle počtu lidí v jeho domě, z nichž mě většina poznala, sotva jsem prošla dveřmi. „Jsi ta, kdo si myslím, že jsi?“ vykřikla jedna z mých sestřenek a spěchala mě obejmout.

„Budiž Jemu chvála, neboť přivádí naše milované domů z al-ghurba,“ prohlásil kdosi další. „Chvála Jemu.“ A všichni nadšeně povstali, aby mě přivítali, uctivě však čekali, až se pozdravím se svým strýcem.

Zamířila jsem k ammo Darwíšovi, naklánějícímu se ve svém kolečkovém křesle, abych vklouzla do jeho rozevřené náruče. „Já habibti, já Ámál.“ Můj ammo se rozplakal. „Přinášíš do tohoto domu ducha Hasana a Dalii. Přinášíš mi radost, krásná dcero.“ Třikrát jsem mu políbila ruku a mezi jednotlivými polibky jsem se jí dotkla čelem.

Mé srdce přetékalo láskou a vzpomínkami stále víc, jak se má a Sářina návštěva protáhla do odpoledne. Ammo Darwíše zmohlo stáří a únava, ale během hodin s námi byl plný života. Má sestřenka mi pošeptala: „Už dlouho jsem otce neviděla tak šťastného, Ámál.“

Až do své třetí noci v Dženínu 2. dubna jsem se nedozvěděla, že Hadž Sálim stále žije.

„Střídáme se a každý den mu nosíme jídlo, jako to dělávaly naše matky. Ty děti tady už ho neznají, jako jsme ho znávali my. Ani nevím, kdy přestal vyprávět. Myslím, že to přišlo postupně. Většinou jen okrajuje kousky dřeva malým kapesním nožem, který schválně necháváme tupý,“ řekla Huda.

Umínila jsem si, že ho navštívím, a bude to první věc, kterou následujícího dne udělám.

Na noc jsme zůstali uvnitř. Světla v celém městě pohasla nebo se skryla za zatemněná okna. Izrael zahájil bombardování nedalekého Betléma a do měst v okolí Dženínu přesunul stovky jednotek.

Usazeny v záři svíček na pytlích s pískem jsme s Hudou vzpomínaly, odkrývaly jsme pro naše děti radostné i smutné příhody a našly přitom poklady téměř zapomenuté. Hudin dům jsme té noci proměnily v příbytek malé radosti v mlčenlivém moři strachu o rozloze jedné čtvereční míle.

Mansúr seděl naproti nám opřený o hromadu pytlů, cosi kreslil do skicáku a chvílemi se usmíval. Sářina slovní zásoba se zúžila na dvě slova: „Vyprávějte ještě,“ zatímco jsme se s Hudou nořily do našich společných let a opět si je vychutnávaly prostřednictvím našich dospělých dětí. Wardin domek, domov jednoruké panenky, lezení na stromy, skákání panáka, Jusúfovy sprosté časopisy, babova samota, máma, Hadž Sálim, závody v plivání, válka. Přetrvávající instinkt sesterství nás přiměl vzít se za ruce, jako jsme to dělávaly, co naše paměť sahala, a ruku v ruce jsme kráčely až na samý konec našich vzpomínek. Sára položila svou hlavu na mé rameno a ovinula kolem mě své paže, což neudělala od doby, kdy byla příliš malá, aby si to pamatovala. Zatímco venku vládla hrozivá atmosféra, jež pulzovala blížící se smrtí, já jsem planula láskou, kterou jsem tak dlouho odpírala tomu nádhernému dítěti spočívajícímu v mé náruči. V tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem našla domov. Má dcera tu byla vždy.

„Vložme tuto noc do rukou Alláha a pokusme se trochu si odpočinout. Nechť Alláh ochrání nás i mého chlapce Džamila, ať už je teď kdekoliv,“ řekla Huda a my jsme zavřely oči na místě, kde jsme seděly, opřeny o polštáře na zemi a o sebe navzájem. Uběhly hodiny, ale nám připadalo, že jsme sotva zavřely oči, když se táborem rozlehla bouře hlasů křičících do noci: „Židé přicházejí! Židé přicházejí!“

Židé přicházejí.

V tu chvíli dovnitř chvatně vstoupil pohledný muž, jenž se musel shýbnout, aby prošel dveřmi. Svítilna v jeho ruce vykreslovala obrysy pevných svalů pod snědou kůží. Zašeptal k Hudě: „Jamma, jsi vzhůru?“ Vztáhl ruku k vypínači a rozsvítil. „To je v pořádku. Židé nepřijdou dřív než za hodinu.“

Za hodinu.

Celá uslzená ovinula má nejdražší přítelkyně svého syna vlastním tělem. Líbala ho s horečnatou láskou a dávala si záležet, aby jediné místo té hezké tváře nezůstalo nepolíbeno, ani jediná píď nemilována. Huda věděla, že ta hodina může být poslední a Džamal se už nikdy nemusí vrátit. Pohled na ono loučení mě přiměl přimknout se ke své dceři. Obě jsme pak sebe i své slzy odklidily z chvíle, kde jsme neměly právo být.

„Mansúre, bratře. Pokud se něco stane, je na tobě, aby ses postaral o matku,“ řekl Džamil, který mlčenlivé Mansúrově odpovědi zřejmě rozuměl.

Když se Džamil chystal k odchodu, stalo se cosi výjimečného. Trvalo to méně než věčných třicet vteřin a jsem přesvědčena, že jsem byla jediným svědkem té chvíle. Když se otočil – černobíle kostkovaná čelenka uvázaná kolem hlavy a dvě červené komunistické pásky kolem drsně dokonalých paží –, jeho nezkrocené okrouhlé černé oči náhodně zavadily o Sáru a ten pohled je oba přimrazil na místě. Nečekaná naléhavost, prosba. Láska toužící vzplát. Jakási pošetilá touha, kterou si ani jeden z nich nemohl dovolit. Důvěrně známá oáza ležící mezi dvěma cizinci a zvoucí je oba.

„Židé! Židé!“ slyšeli jsme a vzácná chvíle byla zaplašena výzvou utéct z uprchlického tábora. Mansúr zhasl světla, rozžal svítilnu a objal bratra. Džamil políbil Hudu na čelo. „Alláh jihmík já ibní,“ vykřikla modlitbu za synovu ochranu.

„Chálto Ámál, po které pojmenovali mou sestru,“ řekl Džamil, ač šlo o zjevnou věc. Další pohled na oázu stojící vedle mě už svým očím nedovolil.

Místo toho jsem viděla, že jeho přítomnost sklouzla po kůži mé dcery jako pohlazení. Jako omluva, smutek před koncem. Obřad mrtvých.

Džamil vztáhl ruku k jedinému obrazu, jenž visel na zdi, sundal jej, přiložil k tváři, políbil sklo a vrátil fotografii Džamala, svého navždy dvanáctiletého dvojčete, zpátky na místo.

Pak zmizel.

Ve dvě ráno se ozvalo burácení přijíždějících tanků jako předení nějaké ohavné kočky. Objali jsme se navzájem. Kovová konvice na čaj, ochlazená nocí, stála, kde jsme ji nechaly. Mansúr se vtiskl ještě hlouběji do náruče svého mlčení. Stále kreslil. Huda natočila svůj kobereček k Mekce a tiše se modlila.

Časem přišly další zvuky. Chraplavá kanonáda tanků. Jekot střel odpalovaných z helikoptér. Dunění leteckého bombardování. Kakofonie vojenské síly byla rozdělena nevyzpytatelnými úseky ticha, v nichž bylo slyšet ti-ti-ti-ti drobných tvorů vylézajících z děr a pláč malých dětí, jak vojáci šli dům od domu. Zvuky smrti a zkázy sílily a utichaly po celých devět dní, které jsme strávily v nejvnitřnějším a nejspodnějším pokoji. V takové větší díře v kuchyňské podlaze.

Věděly jsme, že nedaleko jsou budovy a domy srovnávány se zemí. Řev buldozerů znějící jako dračí orgie rozechvíval zemi pod námi a my jsme si připravily únikový plán pro případ, že by zamířily k nám. Huda svázala rodinné fotografie a identifikační karty OSN do malého balíčku, který vsunula do náprsní kapsy svého taubu. Sára a já jsme si zastrčily americké pasy do podprsenky. Všichni jsme si nechali nazuté boty.

A po celý ten čas jsem pevně objímala svou dceru, ponořena do intimního snu, zamilovávala jsem se do ní, jako bych ji právě znova porodila. Celých devět dní jsme mluvily a zbavovaly se slov nevyřčených za celý život. Zatímco z nebe pršela smrt a do vnějších zdí Hudina domu bušily kulky, Sára a já jsme slouply bolest a zatrpklost, jichž jsme si dřív obě tolik cenily, a navzdory prožívané hrůze – nebo možná díky ní – jsme objevily společnou touhu po Madžídovi.

„Chci toho tolik vědět. Mluvit o něm s tebou, víš? Proč jsi o něm nikdy nemluvila?“ Slzy se jí chvěly v očích. V Madžídových očích. V bezedných černých studních s líným obloukem v koutcích a jedním obočím, které se zvedalo vzhůru jako úsměv. Ženská verze Madžída v tváři naší dcery. V prachu vzpomínek jsem nenašla nic, co by z něj zůstalo celé, jen zlomky. Konkrétní vráska. Jizva. Neposlušná kadeř na krku. Nebe a Středozemní moře, mísící se v jediný odstín. Dokázala jsem si však vybavit vůni. Rosu potu po těžké práci a po milování. I po tolika letech byl Madžíd vůní modré barvy.

„Omlouvám se, Sáro.“ Rozevřela jsem dlaně a uvolnila čelisti. „Bála jsem se… bála jsem se toho, co bych mohla cítit.“ Vložila jsem do dlaní své srdce. „Pamatuješ si, jaké to bylo, když jedenáctého září spadla Dvojčata?“

Její obočí vylétlo vzhůru. „Ano. Vzpomínám si, že celý následující den jsi zůstala ve svém pokoji a nešla jsi ani do práce. Říkala jsem si, že jsi to vzala dost špatně, a přiznávám, že jsem tomu nerozuměla. Co to má společného s mým otcem?“

A tady byl Jusúfův hlas, vyčerpaný a smutný a rozhněvaný a bezmocný, přicházející ke mně telefonními dráty přes propast dvaceti let. „Tvůj otec zahynul stejným způsobem. Izraelci bombardovali dům, ve kterém bydlel noc předtím, než měl odjet z Bejrútu za námi.“ Hle, prošlo to přes mé srdce i přes mé rty. A nebyla v tom žádná zuřivost, hněv ani zoufalství. Jen něžná bolest. Smutek, do kterého jsem mohla zabalit srdce ve svých dlaních, abych ho zahřála.

„Ach Bože!“ Objala mě tak vroucně a pevně.

„Truchlila jsem třítisíckrát. Pak jsem truchlila pro sebe, osamělou ženu bez poct, jež byly prokazovány manželkám padlých. Jaká úcta k jejich ztrátě, ke ztrátě, kterou utrpěly jejich děti. Bylo to tak výmluvné a velkolepé. Tak dojemné a solidární. Na druhé straně jsem byla já a pochybná hodnota smrti mého manžela. Pohrdání mou ztrátou. FBI byla vždy nablízku. Minulost stále hrozila. Ale jedenáctého září jsem byla postavena před poslední okamžiky života tvého otce. Viděla jsem ho v každém člověku, který se pokusil skočit, a v každém těle vytaženém ze sutin. A viděla jsem sama sebe, jak jsem se nikdy nesměla vidět, utěšovaná, chápaná a milovaná.“

Sára plakala. Dolehl na ni pocit viny, neboť tehdy ji mé chování rozčilovalo. „Ach, mami, je mi to hrozně líto. Neměla jsem tušení. Bylo to ode mě tak necitlivé. Nechápala jsem to.“

Pohlédla jsem na svou dceru a věděla jsem – tak jako vím, že slunce zapadne a opět vyjde –, že ji miluji a hloubka mé lásky je větší než čas a větší než Bůh.

„Pssst, habibti. Nemusíš se omlouvat. Nebyla jsem moc dobrá matka. Měla jsem ti to říct. Měly jsme si takto promluvit už dávno. Já jsem ta, která by se měla omlouvat.“

Zvuky zvenčí nás vylekaly, Huda se probudila. Znova mi bylo jedenáct a seděla jsem v jámě pod podlahou kuchyně. Znova jsem se choulila a modlila. Mansúr kreslil. Vyčkávali jsme, kontrolovali doklady, pasy. Boty zavázané, připraveni běžet. Protáhli jsme si nohy – křeč by měla fatální následky. Nevstávali jsme však – kulky by mohly přilétnout oknem. Schoulení, schoulení v nejvnitřnějších, nejspodnějších místnostech. Strach vylétl ze srdcí přímo do vzduchu jako houf malých ptáků. Cvrliky, cvrliky.

Ještě nikdy jsem v Sářině obličeji neviděla vepsánu takovou hrůzu. Dokonce i barva se z něj stáhla a kamsi se ukryla. Shrnula jsem jí vlasy z čela a vtiskla na něj polibek. Políbila jsem ji na tvář. Slíbávala jsem strach. Dokud se na ní opět nerozhostil mír.

Kulky, tanky a helikoptéry se vrátily do svého světa kulek, tanků a helikoptér. Umlkly a my jsme mlčely také. Tu a tam se ozval výkřik nebo pláč. Vojáci zřejmě kontrolovali svou práci. Bylo ticho, až na cvrlikání neviditelných ptáčků.

Teď už bylo ticho dostatečně dlouho. Vydechli jsme, odfoukli ptáčky do kouta a začali šeptat. A pak mluvit.

„Byla to láska na první pohled? Kdy ses zamilovala do mého otce?“ ptala se Sára, ale já jsem ten okamžik nedokázala určit. Měla jsem pocit, že jsem Madžída milovala odjakživa. Jak může člověk určit okamžik zrození lásky, kdy během okamžiku temné noční nebe zmodrá?

„Já nevím, habibti,“ odpověděla jsem upřímně, ale výraz jejího obličeje žádal víc. Příběh.

„No, asi na cestě z letiště. Když jsme dorazili do tábora, tvůj otec vystoupil z auta s hrstmi plnými bonbonů, aby obdaroval desítky dětí, které se shlukly kolem něj. Byl to tak rozkošný pohled…“ Vzpomínka na manžela, na modř a na lásku a na ztrátu mi uvízla v hrdle. Z očí mi skanuly slzy. Skanuly milosrdně.

„Řekni mi víc, mami.“

Ticho nevydrželo. Slyšeli jsme další výbuchy následované přerušovanou palbou.

Násilí zuřící za zdmi malého Hudina příbytku nás přimělo hledat útočiště v nádherném poutu mezi matkou a dcerou a v přátelství.

„Víš,“ začala Huda, „Fatima mi o tobě a o Madžídovi psala. Zdála se být tak šťastná.“ Pak Huda sklopila oči k zemi. „Dopis ke mně dorazil až o mnoho měsíců později, až když… až potom, co…“

„Máš ještě ten dopis?“

„Samozřejmě. Je přímo tady. Mezi mými důležitými listinami,“ přikývla Huda a vytáhla balíček z náprsní kapsy svého taubu. Vzala složený list oranžového papíru a já jsem si vzpomněla na oranžový blok, který měla Fatima v kredenci, detail zasunutý mezi mými vzpomínkami na Libanon.

Rozevřela jsem ho a četla, jak Falastín vyrostla. Že Jusúf moc pracuje a dělá si moc starostí, a jak jsou rádi, že mě v Libanonu mají. V dopise se psalo o mně a Madžídovi, Fatima vychvalovala své dohazovačské schopnosti a připisovala si plné zásluhy za to, že jsme se vzali. Právě zjistila, že je podruhé těhotná, a psala: „Nebudeš tomu věřit, ale Ámál je těhotná taky. A taky to čeká v září!“ Psala, jak moc jí Huda chybí a jak postrádá svou rodinu, která zůstala v Palestině. „Jednou,“ napsala na závěr svého dopisu.

Inšalláh. Já rabí, jednou budeme zase spolu. My všichni. Jusúf, já, děti. Ámál a Madžíd se svými dětmi, ty a Usáma a vaše děti. Sním o tom dni.

S láskou

Fatima

Sedmého dne Mansúra odvedli. Vojáci odstřelili zámek v kovových dveřích a hrnuli se dovnitř jako masivní krvácení. Zatímco dva vojáci prohledávali dům, další požadovali, aby se Mansúr svlékl do spodního prádla. Odvracely jsme zrak v marné snaze šetřit jeho důstojnost. Dali mu přes oči pásku a na ruce želízka. Když Mansúra odváděli, zahalil se do svého mlčení jako do pláště, zatímco jeho kresby zůstaly poházené po celém domě.

„Alláh s tebou, synu,“ řekla Huda. Neplakala. Myslím, že už neměla slzy. „Mansúr se vrátí. Zbijí ho. Tak jako vždycky. A vždycky se vrátí,“ pověděla především sama sobě.

Vždycky je slovo hodné víry.

Sesbíraly jsme Mansúrovy práce na hromádku. Byl to obraz světa, jak ho viděl. Modlící se Huda, Sára spočívající v mém náručí, Džamil vítězící v boji, Sářin profil, my všechny skloněné nad jídlem s andělem smrti střežícím nás všechny.

Zbylo nám jen maličko vody a chleba už pomalu docházel. Co se stalo? Neodvažovaly jsme se odstranit pytle s pískem kryjící okno, abychom vyhlédly ven, a příliš jsme se bály přistoupit ke zkrouceným kovovým dveřím, ve kterých byla špehýrka.

Nyní však zavládl klid. Už nějakou dobu se nic nedělo. Brzy dorazí s tlampači, aby nám řekli, že smíme vyjít z domů. Nic takového se však nestalo a voda i chléb nám došly. Byly jsme přesvědčeny, že někdo přijde, aby odklidil mrtvé, jejichž těla, přestože jen tušená, nás přinutila dýchat přes kapesník namočený v růžové vodě.

Zápach začal být nesnesitelný. Značky, které jsme si dělaly na zdi, říkaly, že od chvíle, kdy ustalo bombardování, uplynuly dva dny, přes špehýrku v kovových dveřích však nebylo nic vidět. Ve vzduchu visel věčný oblak prachu z trosek zbořených domů.

Vylízaly jsme poslední kapky růžové vody, rozbily jsme lahvičku, abychom se dostaly ke zbývající kapce, a usnuly jsme. „Svět snad nedovolí, aby tohle pokračovalo,“ řekla jsem Hudě.

„Svět?“ opáčila Huda sarkasticky. „Odkdy se o nás ‚svět‘ zajímá? Byla jsi pryč příliš dlouho, Ámál. Běž spát. Mluvíš jako Ameríkija.“ S těmito slovy si přitáhla přikrývku přes nos a zavřela oči. Následujícího rána za rozbřesku vyšlo slunce do oparu nad poničeným uprchlickým táborem. Uslyšela jsem zvuk velkého automobilu. Sanitka Červeného kříže. Nechala jsem vzkaz, že jsem šla pro zásoby, a vyběhla ven s tváří zakrytou před náporem světla a prachu. Ocitla jsem se ve strašidelném tichu připomínajícím hřbitov, kde nepostřehnutelné zvuky zmizelých duší a zaplašených osobních příběhů vylézaly ze země pod mýma nohama jako mravenci.

Myslela jsem, že už je po všem. Myslela jsem, že Izraelci jsou pryč. Bylo tak ticho. Myslela jsem, že ten automobil, co jsem slyšela, byla záchrana, humanitární pomoc.

Mýlila jsem se.

Byl to izraelský vojenský náklaďák. Viděla jsem ho zastavit na pláni poseté sutí na místě, kde ještě před pár dny stály stovky domů. Korba náklaďáku byla plná neživých těl naházených na sobě jako odpad. Náklaďák zastavil, aby odstranil zmrzačené tělo Palestince visící z kovového sloupu, pozůstatku nyní zbořené budovy. Jeho hlavu objímala černobílá šachovnice čelenky a na pažích měl dvě rudé komunistické pásky. Symboly, jež smrt na tomto náklaďáku plném smetí zbavila smyslu.

Dolehla na mě tíže mého omylu. Opatrně, aniž bych pohnula čímkoliv jiným než očima, jsem vzhlédla vzhůru a spatřila odstřelovače. Židé jsou pořád tady.

Cvak. Cvak.

V hrůze jsem se obrátila za ostrým klapnutím kovu o kov a ucítila ústí hlavně na svém čele dřív, než jsem spatřila mladou tvář vojáka stojícího přede mnou.

Ta chvíle vytvořila prostor jen pro nás, odvála prach a přimrazila nás k sobě.

Teď jsme tady. Vidím kontaktní čočky plovoucí v jeho očích a pot perlící se na jeho čele.

Cítím nevysvětlitelný klid. Smrt si ve své jistotě sjednala patřičný respekt a odstup, než mě vezme za ruku.

Ale on nevystřelí.

Zamrká. Osamělá krůpěj potu mu sklouzne z obočí. Stéká po tváři. Dívám se, jak padá k zemi, a všimnu si jeho hladké pleti, stále příliš mladé, aby se musel pravidelně holit.

Moc, kterou má nad životem, je pro tak mladého muže nesmírné břímě. Ví to a chce je unést. Je také příliš pohledný na to, aby neměl dívku, která doma nervózně čeká na jeho návrat. Raději by byl s ní než se svým svědomím. Než se svým břemenem nebo se mnou.

Vím, že už zabíjel. Ví, že to vím. Ale ještě nikdy neviděl tvář své oběti. Mé oči, zněžnělé mateřskou láskou a plné klidu mrtvé ženy, ho tíží. Myslím, že bude plakat. Ne teď. Později. Až se ocitne tváří v tvář svým snům a své budoucnosti.

Jsem z toho smutná. Smutná z chlapce připoutaného k zabijákovi. Smutná z mládí zrazeného vůdci pro symboly a vlajky a válku a moc. Na okamžik mě napadne, že by to mohl být můj synovec. Ale ne. Uri by neměl pochyby ohledně své povinnosti zabíjet pro Izrael. Tento voják není můj synovec.

Zvláštní, zvláštní, on je hezký a já ho miluji.

Díval se takto Jusúf na Davida? S nevysvětlitelnou láskou?

Ach, Davide! Bratře. Teď tě vidím jasně. Žil jsi ve své vlastní kůži jako cizinec. Hledal jsi mě celé roky a nevzdal to, přestože tě každá stopa tvé rodiny zavedla ke hrobu nebo děsivému titulku v novinách. Tvé srdce dokázalo najít odpočinutí jen v dočasné úlevě alkoholu. Pátral jsi po poslední naději, že já, tvá sestra, bych mohla překlenout propast tvé osamělosti, s onou výjimečnou vůlí těch, kteří nemohou nalézt své místo. A když jsi mě našel, nepřišla jsem k tobě dost blízko. Vyznal ses ze své hanby a ze svých hříchů, ale já jsem se uhnízdila ve vlastní bolesti a mlčky v ní seděla. Ach, bratře! Cítím cosi nového, příchod znovuzrození. Začnu s odpuštěním. Až to skončí, přijdu za tebou. A skončí to brzy. Svět snad nedovolí, aby tohle pokračovalo. Devastace tábora se vymykala běžnému chápání. Něco takového Izrael nejspíš nebude moci ututlat. To se nestane. Svět se to konečně dozví. Věci se změní. Brzy k tobě přijdu a budu prosit o odpuštění. Jsi mé tělo a krev. Jsi syn Hasana a Dalii. Vnuk Jahji a Basimy. Otec dvou dětí. Chtěla bych mluvit s vojákem, jehož zbraň na mě stále míří. Ale co říct? Rozbijí slova nesmírnost života a smrti nacházejících se tak blízko sebe?

Zavřu oči a plnost mého život mihotá a plápolá a bere na sebe podobu. Udělala jsem tolik chyb. Málo jsem milovala.

Ozve se výkřik: „Láááh.“ Vím, že je to Huda, a vytřeštím oči hrůzou při pohledu na svou dceru, která vyšla ven, před mušky snajperů.

Zapomenu na vojáka i na pušku u své hlavy.

Dokážu létat. Přísahám. Letím k ní.

Vrhnu se na ni, vděčná za svou tloušťku, díky níž ji srazím k zemi.

Jsem neuvěřitelně šťastná. Propadám euforii, protože ji ostřelovači neviděli a jsme v bezpečí na zemi. Pod oblaky prachu.

Někde v dálce začne muezín svolávat věřící k modlitbě. Azán se snáší z nebe jako kytice smutných lilií. „Alláhu akbar,“ zní nad odporným puchem té zkázy a rozléhá se v něm. V jeho ozvěně slyším spoutané písně Orientu. Pohlédnu do vyděšených očí své dcery pode mnou a pocítím vřelost. Jsem opilá láskou ke své dceři. Ke své nádherné holčičce.

Sáře.

Nejkrásnější písni mého života.

Mému domovu.

Jsem příliš unavená, abych se dokázala pohnout. Zašeptám: „Miluji tě.“

Sním o tom, jak zestárnu a budu poslouchat cupitání nožek mých a Madžídových vnoučat, která možná jednou porodí.

====

VIII.

Nihája u bidája

(Konec a počátek)

====

ČTYŘICET PĚT

Pro lásku dcer

2002

Ámál zasáhla kulka. I když vytékala ze svého těla a vyprchávala z očí, Ámál zemřela, aniž poznala smrt. Zemřela plná radosti, že zachránila život dcery. S láskou a pocitem naplnění. Zemřela tichounce, jako by se sama smrt pokorně sklonila před zraněným srdcem, jež našlo odvahu se otevřít, a nechtěla rušit tuto něžnou chvíli ohlašováním své přítomnosti. Jako by jí smrt zpívala ukolébavku.

V tomto dni se sbíhalo všech dvacet Sářiných let – jeho minuty bude prosévat ve snaze nalézt odpovědi, smysl nebo vůli uchovat si na něj vzpomínku. Či vůli vytěsnit vzpomínku na něj ze své paměti.

Onen malátný opar toho dne.

Ta průrva jejich žízně.

Ten apokalyptický prach plující ve vzduchu jako řasy.

Sára nevěděla, proč její matka toho dne vyšla ven. Opravdu přijela sanitka Červeného kříže?

Sářiny oči se právě otevřely ze sna, když vyšla ze dveří, aby našla matku. Zdálo se jí o jejím houslovém recitálu, když jí bylo deset, pohlédla do publika a spatřila tvář své matky zahalenou do něžné mlhy hrdosti. Pamatuješ, mami?

V tom snu však hrála jen pro dva posluchače – pro Ámál a Madžída, od nichž se dočkala hlasitého potlesku, který v jejím snu naplnil divadlo. Madžíd měl její tvář. Během života se Sára snažila odvodit otcovy rysy z vlastního odrazu v zrcadle. „Tolik se mu podobáš,“ řekla kdysi Ámál své dceři. Pamatuješ, mami, kdy jsi mi to pověděla? Já ano. Bylo mi pět.

Ve svém snu se oběma uklonila. A najednou tu byli její prarodiče Dalia a Hasan a její strýc Jusúf a teta Fatima se sestřenkou Falastín, pradědeček Jahjá a prababička Basima, Ajn Hód a koně prastrýce Darwíše, všechny ty tváře a příběhy, jimiž byly Sářiny dny v Dženínu prosyceny. Její předkové se přidali k potlesku, aby oslavili plod své krve. Hlediště burácelo ovacemi a v pozadí se rozprostírala úrodná krajina Ajn Hódu. Potlesk přešel do hromobití – byla to sanitka Červeného kříže? –, které sen rozbilo a ona trhlinou spatřila profil své matky, jak stojí venku, obklopená realitou tlačící se na ni ze všech stran. A tak sestoupila z jeviště a zamířila k Ámál a Madžídovi, který už neměl její tvář, ale tvář Izraelce s vojenskou helmou. Zamířila k matce uličkou mezi malátnou líbezností svého houslového recitálu a otřesnou zkázou Dženínu. Kráčela k Ámál nejistými kroky dívky probuzené ze sna.

Pak přišel výkřik a ona se probudila pod váhou matčina těla.

Jsi ta nejkrásnější ze všech maminek.

Sára na poslední chvíle matčina života nemůže nikdy zapomenout. Nejméně deset minut, možná hodina, věčnost příliš krátká. Přehrávají se v její mysli a ona je zaznamenává v dopisech, které píše své zesnulé matce na webovou stránku, aby je viděl svět.

Tvoje tvář na mě shlíží. Slova „miluji tě“ se právě zformovala mezi tvými pootevřenými rty rozpraskanými žízní. Žádný zvuk z nich však nevyjde. V tu chvíli ti chci říct, že vím o tom, jak jsi v noci chodívala do mého pokoje, když sis myslela, že spím, abys mě objala. Vím, že jsi mě milovala. Chci ti to říct. Tvůj dech byl vždycky plný lásky a byl plný zármutku. Chci ti to říct, ale jsem vyděšená, protože teď mám nevyvratitelný důkaz, že jsi mě milovala víc než svůj život. Ráda bych věděla, co si asi myslíš. Potřebuji tvé odpuštění. Potřebuji tebe a prosím Boha, aby mi tě nebral. Ne teď. Ne takto.

Snajperova kulka určená Sáře vlétla do Ámálina těla a životodárná tekutina vytekla do louže teplé hnědi. Ta potřísnila Sářin sen a každý další sen, který se jí od té chvíle zdál. Až do konce obléhání o týden později zůstala Sára zbrocená krví své matky. Voják, který předtím mířil na Ámál, odvlekl Sáru z bezvládné matčiny náruče. Bránila se a chtěla zůstat. Vyzvala ho, aby ji zastřelil. Otřesená Sára si všimla jeho překvapení, když na něj promluvila anglicky. Jak voják vlekl Sáru zpátky do Hudina domu, roztřesenou, lámanou angličtinou prohlásil kamsi do prázdna, že „už nemůže dál střílet“.

Ten voják dal Sáře a Hudě svou termosku s vodou, o dva dny později přinesl další a popsal jim, kde najdou tělo „té ženy“, až se tábor „otevře“. Schoval Ámálinu mrtvolu pod mladý olivovník vytržený ze země. Dal jim jídlo a dostatek vody k pití, ne však dost na smytí matčiny krve z dceřiny kůže.

Když obléhání skončilo, do tábora se nahrnuli reportéři. S nimi dorazilo také jídlo a voda, a ti, co přežili, začali pátrat po sobě navzájem, po svých mrtvých, svém majetku, své vůli. Učebnice, neopravené boty, kuchyňské náčiní, věci všedního života rozeseté mezi zničenými domy. Hadž Sálim nepřežil. Prchající sousedé se ho snažili dostat z domu, ale postupující buldozer se nezastavil a svou vahou zdemoloval dům i se starcem. Když se to Sára dozvěděla, plakala a své zesnulé matce napsala:

Víš, mami, že Hadž Sálima zaživa pohřbili v jeho domě? Vypráví ti teď příběhy v nebi? Přála bych si ho poznat. Vidět jeho bezzubý úsměv a dotknout se jeho vrásčité kůže. Prosit ho, jako jsi ho v dětství prosívala ty, o příběh z naší Palestiny. Bylo mu přes sto let, mami. Žít tak dlouho a nakonec skončit pod pásy buldozeru. Takové to tedy je, být Palestincem?

Duben, měsíc květin, drží Sáru už navždy v náručí matky. Je to měsíc, kdy se do sebe matka s dcerou opět zamilovaly a strávily povídáním celou noc, zatímco za zdmi, jež je chránily, zuřilo šílenství. Je to měsíc, kdy Ámál konečně nalezla domov v očích své dcery. Na své webové stránce www.aprilblossoms.com zaznamenává Sára své vzpomínky – vzpomínky na měsíc, z něhož všechny věci vzešly a k němuž se všechny vrací. Měsíc Sárou milovaný i nenáviděný.

Sára se vrátí do Pensylvánie. To je jisté, neboť napsala už příliš mnoho a její jméno se dostalo na izraelský seznam „bezpečnostních hrozeb“. V zemi, kde i stíny jsou vykořeněné, se není kde skrýt. Sářino srdce však Dženín nikdy neopustí.

Otřesená Huda bloudila táborem. Místo, kde se narodila, kde byla ponižována a zastrašována, milována a opatrována, bylo opět zničeno. Z pahorků sutin trčely zbytky lidských životů. Huda bloumala a hledala, co by mohla najít. Ženský župan stále visící na zdi koupelny, jež zůstala stát uprostřed sutin. Byl to župan její přítelkyně a sousedky. To byl nález. Nechala ho však na místě. Ze země trčela lidská ruka – vidět byly jen prsty. Někdo pohřbený zaživa. Bázlivě kolem ruky chodila a mumlala Fátihu za duši dotyčné osoby. Holčičí bota. Všude učebnice, potrhané, s otisky tankových pásů. Panenka. Zvedla ji. Měla jen jednu ruku. Huda s jednorukou panenkou si pomalu sedla na zem. Dívala se na ni. Vpíjela se do ní pohledem. Cítila krouživý pohyb času vanoucí jejím srdcem a spatřila sebe samu znova jako dívku. Usmála se, byť smutně. Dlaní uhladila panenčiny zacuchané vlasy a ten pohyb jí vlil do očí nové slzy. Plakala s tichým vzlykáním – tak nějak mohl znít zvuk lámaného srdce. A Huda v milosti zavřela oči a modlila se: Ach, Alláhu, pomoz nám projít tímto životem.

Jen na pohřbu Huda křičela. Naříkala nad tělem své přítelkyně z dětství. Bylo to jediné tělo, které směla pohřbít. Džamila nikdy nenašli. Věděla, jako to matky vědí, že její syn bude zabit. Jak by se však mohlo matčino srdce na něco takového připravit? Prostě jen křičela. Primitivní volání znějící vesmírem. Láska a smrt jejích dětí zkřivily její tvář a vyryly do ní vrásky. Huda nořila prsty do hlíny na hrobech, hnětla půdu, jako by rukama zpracovávala samotný osud, nabírala plné hrsti své bolesti a házela ji do vzduchu a na svou tvář. Seděla tam, posypaná hlínou, a plakala.

David tam byl také. Tiše stál vedle Hudy nad sedmi dlouhými řadami hrobů. Znali se dobře, neboť to byla Huda, kdo Davidovi poskytl jména a informace, když za ní přišel a hledal svou rodinu. Teď však nemluvili. Nikdo nemluvil.

Těch pár mužů, co v Dženínu zbylo, vykopalo hroby. Děti zvědavě sledovaly zahalená těla spouštěná do země. Ženy nabíraly hlínu nasypanou po stranách hrobů a metaly si ji do tváří. Naříkaly vibrujícími hlasy vyvěrajícími z nejstarších vrstev duše, truchlily způsobem, jaký svět neviděl.

David plakal tiše. Stál nad tělem své sestry, mučen střízlivostí a touhou po alkoholu. Přestože nevydal jediný zvuk, jeho žal byl nesmírný a visel nad hroby jako déšť, jenž nemůže spadnout k zemi. Jeho slzy se hromadily uvnitř osamělosti, která se nedala utopit ani ukolébat, jíž se nebylo možné dotknout.

Ari nestál. Hrbil se nad Ámáliným hrobem, žal na zádech, a tiše k ní promluvil: „Vezmi si tohle,“ zašeptal jejímu tělu. „Tvému otci vděčím za svůj život. Řekni mu, že jsem nikdy neměl lepšího přítele.“ A Sára viděla, jak Ari na zahalené tělo její matky upustil brož s osmnácti perlami.

Brož paní Perlsteinové byla pohřbena s tebou, matko.

Když se s hodinami nastřádalo vyčerpání a žízeň, nářek ustoupil smutnému mlčení unaveného žalu. Ari se přikulhal k davu truchlících a modlil se muslimské modlitby za zemřelé. Odříkávali Fátihu a své tváře smáčeli v ámen nabraném do dlaní.

„Byl to tvůj dědeček, kdo mě naučil modlit,“ řekl Ari později Sáře.

„Ráda bych ho poznala,“ odpověděla.

„Budu ti vyprávět všechno, co si pamatuji. Znal jsem tvého dědečka od dětských let a byl jsem po jeho boku, když se oženil s tvou babičkou Daliou. Mohu ti dokonce vyprávět o tvých prarodičích, Hadž Jahjovi a Hadže Basimě. Pokud chceš, mohu tě vzít do Ajn Hódu a provést tě po místech, odkud pochází tvůj rod. Sám jsem tam byl naposled jako mladík. Bude to romantický návrat s Hasanovou vnučkou. To tedy ano. Prokázala bys mi tím velkou laskavost. Potěší to tvého dědečka Hasana, ať už je kdekoliv. Jsem jeho dlužníkem.“

Příběhy z Dženínu pronikly do sousedních měst. Pohled na chlapce s páskami kolem hlavy a paží označujícího ho coby bojovníka, houpajícího se na kovovém pilíři. Příběh o starci, stoletém Hadž Sálimovi, kterého při demolici rozdrtily trosky vlastního domu. O palestinské Ameríkiji, která zemřela, když chránila svou dceru. Tato žena v mládí přežila zranění izraelskou kulkou a nyní zahynula tou, jež byla určena jejímu dítěti. Její příběh se šířil na všechny strany. Dorazil k Muně Džalajtě a ta s pláčem volala Kolumbijským sestrám: „Ámál zabili v Dženínu.“ Překročil oceán a zasáhl srdce Elizabeth. Na rameni svého muže plakala pro onu ženu, pro svou dceru, které pomáhali a kterou milovali. Přiměl Angelu Haddadovou a BoBa, aby truchlili nad odchodem dávné přítelkyně. I tento příběh však nakonec tiše pominul.

Když Izrael tábor konečně otevřel, OSN nepřišla. Nepřišli ani američtí kongresmani, kteří objížděli místa sebevražedných útoků a vyjadřovali Izraeli věčnou oddanost. Dženín do společného hrobu pohřbil třiapadesát těl, Ámál mezi nimi, stovky lidí se však stále pohřešovaly.

Oficiální zpráva Organizace spojených národů určená pro lidi, kteří nikdy v Dženínu nebyli a nikdy nemluvili s oběťmi ani pachateli, dospěla k závěru, že k žádnému masakru nedošlo. Tento závěr pak rezonoval ozvěnou v novinových titulcích ve Spojených státech: „ŽÁDNÝ MASAKR V DŽENÍNU“. „IZRAEL ŘÍKÁ: V DŽENÍNU ZEMŘELI JEN BOJOVNÍCI“.

Zavraždili tě a pohřbili ve svých titulcích, matko.

Jak jen odpustím? Jak Dženín zapomene? Jak unést takovéto břímě? Jak žít ve světě, který se od takovéto nespravedlnosti tak dlouho odvrací? Takové to tedy je, být Palestincem, matko?

Kolem Sářina srdce se vytvořila mlha nezvučného křiku. Neobsahovala žádná slova, žádnou definici. Občas si myslela, že je to politická či humanitární potřeba uvést věci na pravou míru, jindy ji vnímala jako hněv. Ve stínu samoty se však měnila v šepot beze slov vycházející z hlubin jejího nitra, nezaměnitelnou touhu strávit ještě jednu chvíli s Ámál, aby mohla odpovědět na matčina poslední slova a říct: „Taky tě miluji.“

====

ČTYŘICET ŠEST

Střípky Boha

2002–2003

Ari o několik týdnů později zrealizoval svou nabídku a vzal Sáru do Ajn Hódu. Požádali Davida, aby je doprovodil, a všichni tři společně procházeli městečkem. Terén byl poset moderními sochami. Pár umělců, většinou francouzských Židů, pracovalo venku a malovalo krajinky, obyvatelé chodili kolem v kraťasech a letních šatech. „Toto je dům tvé rodiny,“ ukázal Ari na okázalý kamenný dům s nádhernými zahradami a plodícími stromy.

„Můžeme jít dovnitř?“ zajímala se Sára.

„Pojďme se zeptat.“ Ari zaklepal na dveře.

Otevřela jim pohledná Židovka, asi třicetiletá. Když zjistila, že cizinci na jejím prahu jsou na výpravě za palestinskou minulostí, odmítla je pustit dál.

„Já vím, o co jde. Musíte pochopit, že teď je to náš domov.“ Zdůraznila slovo náš. „Kromě toho mé dítě zrovna spí.“ S těmito slovy zavřela dveře a nezvaní hosté odešli.

Sára pořídila fotografie stájí, kde kdysi žili Ganúš s Fatúmou. Slíbila prastrýci Darwíšovi, že kamenný přístřešek, k němuž se vázaly jeho nejdražší vzpomínky, navštíví. Tři z jeho synů, Ámáliných bratranců, se přidali k hnutí odporu a zahynuli v boji. Další byli uvězněni a Darwíš si v té době přál, aby k němu přišla smrt. Ve svém kolečkovém křesle – v nejvnitřnější a nejspodnější místnosti – však přežil.

Na místě, kde dřív býval hřbitov, přímo nad vesnicí, našli David s Arim Basimin hrob. Většina náhrobních kamenů byla odstraněna, v trávě však zářil keřík červených, bíle žíhaných růží.

„Přibližně na tomto místě jsme ji pohřbili,“ řekl Ari. „Ty růže tady zasadila Dalia.“

Sára věděla, o čem je řeč. Během posledních společných dní Ámál své dceři o hrobu a růžích vyprávěla. Ten příběh byl v její mysli stále čerstvý a ona hned věděla, co muži hledají.

„Mohli bychom za pra-títu Basimu odříkat Fátihu?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Ari.

„Naučíte mě to? Fátihu?“ zeptal se konečně David.

„Samozřejmě.“

Než skončil den, Sára zajela autem o něco blíž k pobřeží Haify. Slíbila amto Hudě, že pořídí pár snímků moře. Za celý svůj život si Huda nedokázala splnit svůj dívčí sen podívat se k moři a „jen sedět, protože plavat neumím“.

V Dženínu Sára konečně našla širší rodinu, po které toužila. Huda se jí stala mateřskou přítelkyní. Prastrýc Darwíš jí přinesl do života značný počet bratranců a sestřenic z prvního, druhého i třetího kolena. Ze všeho nejvíc si však zamilovala Mansúra.

Rok po smrti své matky byla Sára stále v Dženínu a pomáhala s pomalou obnovou tábora za příležitostné finanční podpory bohatých států ze zálivu. Našla si místo u francouzské nestátní organizace a bydlela s Hudou. Strýc David ji často navštěvoval, stejně jako Jákob. Tito tak rozdílní lidé našli jeden druhého ve vzpomínce na ztrátu a v naději na nalezení pokoje, na vytvoření jakési rodiny.

Po smrti své sestry přestal David pít. Toto napsal na Sářinu stránku www.aprilblossoms.com:

Už nepiju, sestro. To ty jsi mi dala ten dar. Nikdy jsem nebyl pořádný Žid ani muslim. Palestinec ani Izraelec. Ale díky tvému přijetí jsem se spokojil s tím, že jsem pouhý člověk. Pochopila jsi, že ačkoliv jsem schopen velké krutosti, jsem schopen také velké lásky.

Sára byla nakonec deportována do Spojených států, kde přijala práci u zpravodajské stanice al-Džazíra. Její bratranec Jákob odjel s ní, aby studoval na Ámálině alma mater, Temple University. Podle všeho měl nadání pro matematiku tak jako jeho strýc Jusúf.

Během pobytu v Dženínu se Sáře podařilo získat vízum pro Mansúra, jehož si zamilovala jako bratra. Usámu mezitím pustili z izraelského vězení a oba rodiče, Usáma i Huda, svého syna povzbuzovali, aby jel. A tak mu Sára krátce poté, co se vrátila do svého domu v Pensylvánii, poslala letenku, aby společně s ní a Jákobem žil ve starém viktoriánském domě, který její matka renovovala a kde Sára vyrostla.

David na www.aprilblossoms.com napsal toto:

Huda a Usáma mi řekli, že Mansúr studuje umění a pracuje na částečný úvazek se Sárou. „Vede se mu dobře,“ ujistila mě Huda. „Pořád dostávám dopisy. Podívej.“ Ukázala mi jich hromadu. „Podívej, co tady píše,“ pokračovala a přečetla mi pasáž, ve které popisoval svůj úžas nad světem bez vojenské okupace. Nikdy si nepředstavoval, jaké osvěžení přináší možnost žít podle svého a svobodně se pohybovat.

Hudu a Usámu často navštěvuji. Huda úžasně vaří a oba mě moc dobře umí postavit do latě, když mám chuť na pití. „Dej si raději húku,“ naléhá Usáma a společně kouříme muassal. Tabák s vůní medového jablka je ten úplně nejlahodnější.

Byl jsem tam včera a Usáma poznamenal, že naše děti žijí v domě v Pensylvánii jako sourozenci. Američanka, Izraelec a Palestinec. „To je tak hezké,“ usmála se Huda, jejímž tygřím očím se žádné jiné nevyrovnají.

„Ano, to je,“ souhlasil jsem a vdechl kouř vonící po medovém jablku.

S láskou David

... S láskou Ismael

====

ČTYŘICET SEDM

Jusúf, cena za Palestinu

2002

Plánuji to. Žiji tím. Vidím to. Uskutečním to. Budu zabíjet. Budu. Ale nemohu. Vím, že nemohu. Ve snu ke mně přišla láska a přitiskla své rty na mé obočí.

„Láska je to nejpodstatnější, můj drahý,“ říká. „Dokonce ani ve smrti láska nevybledne, neboť já žiji ve tvých žilách.“

Má milovaná žena. Krásná Fatima.

Snažím se opět ponořit do snu, abych ji našel. Vím, že nesmím Fatiminu lásku znesvětit pomstou. Bez ohledu na to, jak moc chci vidět jejich krev, nesmím pošpinit otcovo jméno lžemi, které budou říkat. Nesmím nechat Ámál na světě samotnou. Nedodržel jsem své sliby. Snažil jsem se. Ochránit svou ženu a děti. Nasměrovat život své sestry k rodině a lásce. Snažil jsem se, babo.

Teď už jsem zašel příliš daleko. Mohu se obrátit? Kola se dala do pohybu.

„Já do toho nejdu,“ říkám.

„On do toho sakra nejde. Zbabělec. Ale on se mu to vrátí,“ říkají.

Vrací se mi to.

Budu žít s tou bolestí, ale nezpůsobím ji. Spolknu svůj hněv a nechám ho, aby mi spálil vnitřnosti, ale smrt nebude to, co tady po sobě zanechám.

„Rozumím, bratře,“ říká další.

Do té americké budovy najede s bombou někdo jiný. A já v tom mám prsty.

Pak v televizi spatřím, co jsem viděl ve svých temnotách. Žije to ve mně v oněch odumřelých letech, jež nikdy neskončí. Má tvář je na obrazovkách a stránkách novin po celé zeměkouli.

„Znají tvůj obličej, Jusúfe,“ říkají a podají mi náboj. „Pokud tě najdou, vyřeš to čestně.“

V kapse mám pistoli a jeden náboj. Nosím svou smrt, čestné řešení, ukrytou v šatech a hledám si, já, jejich terorista, práci ve smrdutých zákoutích života. V Basře jsem dělníkem. V Kuvajtu vozím kámen. V Jordánsku je ze mě skoro žebrák. Pak školník. Jak je ten osud tvrdohlavý a drží se zvyku. Složím hlavu v místnosti pod knihovnou. Jak je osud milosrdný. A všude jsem sám s knihami svého otce, se svou kulkou, Láskou a vzpomínkami na ni, minulostí a vzpomínkami na budoucnost.

Píšu Ámál tolik dopisů. Kolem špinavých stěn mého pokoje se vrší po balících. Ale jaké další peklo se před ní otevře, pokud se s ní spojím a budu odhalen? A ty, Ismaeli… Nesl jsem tvou jizvu na svých ramenou tak dlouho, až se zanořila do mé vlastní kůže. Podívej.

Čtu novinky na webové stránce a pláču slzy. Pláču temnotu a lásku. Tady to je, v knihovně, kde bydlím: www. aprilblossoms. com.

Nejdražší Ámál s dlouhou samohláskou naděje.

Někdy vzduch sladce voní vzdechy vzpomínek. Závanem olivového větru nebo jasmínem z vlasů Lásky. Někdy ztěžkne tichem mrtvých snů. Někdy je čas nehybný jako mrtvola a já s ním ležím ve své posteli.

A tam spím a čekám, až ke mně čestné řešení přijde samo.

Nedodržel jsem své sliby, ale zachoval jsem si lidskost. … a Lásku nelze vyrvat z mých žil.

====

Slovník

Abla učitelka

Abú otec

Agal kus oděvu připomínající zakroucený provaz, obvykle černý, který přidržuje hattu

Ahlan vítej

Aída cukrová pasta používaná pro depilaci

Ajwa ano

Al-hamdu lilláh alá saláma Díky Bohu za tvůj šťastný návrat

Alláhu akbar Bůh je větší. Západní tisk tuto frázi často vykládá jako „Bůh je velký“, což je překroucený překlad, který ji zbavuje ducha i kontextu. Alláhu akbar se mezi Araby používá v téměř každém myslitelném kontextu, často také jako pokorná připomínka, že Bůh je větší než jakákoliv událost či okolnost a víra v něj dává odpověď.

Ammo strýc z otcovy strany

Ammúra rozkošná

Amto teta z otcovy strany

Ana ismi jmenuji se

Arídž vůně

Arúsa nevěsta

As-salámu alajkum mír s tebou – běžný pozdrav

Ašhadu en lá illáhu ilá Alláh, Ašhadu en Muhammadu rasúlu Alláh šaháda, muslimské vyznání víry, prohlášení o jedinečnosti Alláha a uznání Mohameda za jeho Proroka

Baba tatínek

Babbúr otevřený oheň užívaný k vytápění a vaření

Bintí dcera

Bismilláh ve jménu Alláha

Bismilláh ar-rahmán ar-rahím ve jménu Alláha nejmilosrdnějšího a nejslitovnějšího

Dabke folklorní tanec typický pro Palestinu, Sýrii, Libanon a Jordánsko

Dal Ouna známá lidová píseň a tanec

Dinár měna Středního východu

Dišdáša tradiční dlouhý šat, který nosí muži i ženy

Džum pátek

Fadíha skandál

Fatájir chléb zapečený buď se sýrem, nebo zatarem a olivovým olejem

Fátiha počáteční súra Koránu

Felahín rolník

Fidájín bojovník hnutí odporu

Fil mince

Fúl fazolová pomazánka, obvykle se jí s chlebem

Habibi miláček (mužský rod)

Habibti miláček (ženský rod)

Hadž pouť do Mekky, titul muže, který tuto pouť vykonal

Hadže titul ženy, který podnikla pouť do Mekky

Hajja alá faláh shromážděte se k blahobytu (součást azánu)

Hajja alá salát shromážděte se k modlitbě (součást azánu)

Hasbí Alláh wa nima wakíl slovní ekvivalent vložení věci do rukou Alláha

Hatikva izraelská národní hymna

Hatta pokrývka hlavy

Hidžáb ženská přikrývka hlavy

Hummus tradiční arabské jídlo z cizrny a tahini

Chálto teta z matčiny strany

Chalva cukroví

Chán az-Zajt název ulice ve Starém městě Jeruzaléma

Ibn syn

Ibní můj synu

Il-baíja fí hajátik kondolenční fráze, která znamená „Nechť se tvůj život prodlouží“

Illáhí můj Pane

Inšalláh dá-li Bůh

Intifáda vzpoura nebo povstání, setřesení útisku

Ism Alláh Boží jméno, užívá se jako chvála a k zaplašení zlého

Já ach

Jába tatínku

Jahúdové Židé

Jahúdi židovský muž

Jamma maminka

Jihmík ochraňuj tě

Kaak typ chleba pečený v podobě dlouhých ruliček se sezamem

Kahwe káva

Karaf  hnus

Kefíje palestinská pokrývka hlavy, obvykle kostkovaná, černo- nebo červenobílá

Khobz chléb

Kitáb kniha

Korán muslimská svatá kniha

Kunafa dezert se sýrem a sladkým sirupem

Kúsa cukety, obvykle plněné

Lá hawla wa lá quwata illá billáh Není jiné moci ani síly než té, co pochází od Alláha. Je to rčení, které se používá k vyjádření vlastní nemohoucnosti tváří v tvář tragickému osudu.

Lá illáha illá Alláh není boha kromě jediného Boha

Maaléš nic se neděje

Maklúba palestinské jídlo s jehněčím, rýží a lilkem ve směsi koření ze skořice a římského kmínu

Manákíš chleba pečený s olivovým olejem a zatarem

Muassal melasový tabák

Mulúchíja rostlina mulúchíja dušená v kuřecím vývaru a s česnekem

Náj prastarý typ flétny typický pro Střední východ

Oud středovýchodní hudební nástroj podobný loutně

Qiršejn drobný peníz

Rahma milost

Raka modlitba

Sabr trpělivost, také název houževnatého kaktusu

Sahjúní sionista

Salámát jachtí zdravím, sestřičko

Salát modlitba

Sanásil v Palestině běžné kamenné zídky, které ve spirále ovíjí kopec jako ochrana proti erozi

Súra kapitola z Koránu

Šaháda muslimské vyznání víry

Šahíd mučedník

Šaverma jemně nakrájené grilované maso zavinuté společně s omáčkou a zeleninou do chlebové placky

Šejch v kmenové tradici významný muž, obvykle duchovní

Tabla dvojice bubínků, která se drží v ruce, typický nástroj pro Střední východ

Tabún velká pec určená k pečení chleba

Taub kaftan

Títa babička

Um matka (vždy ve spojení se jménem nejstaršího syna)

UNRWA (United Nations Relief and Works Agency) Úřad OSN pro palestinské uprchlíky na Blízkém východě

Wahíd Alláh Alláh je jen jeden

Waladí synu

Wudú očista před modlitbou

Zatar rozdrcený tymián, kurkuma a sezam

Zaghárít trylkování, vysoký vibrující pokřik arabských žen

Zuhr poledne

Žibne sýr

Židdo dědeček

====

Poznámka autorky

Přestože postavy v této knize jsou vymyšlené, Palestina vymyšlená není, stejně jako historické události a osoby, jež se staly předlohou tohoto příběhu. Abych dějiny a kulisy, v nichž se odehrávaly, vylíčila přesně, čerpala jsem z mnoha písemných podkladů, které jsou uvedeny v seznamu použité literatury a v některých případech citovány v textu. Jsem nesmírně vděčna historikům, kteří popsali pravý stav věcí a nepřestávali o to usilovat, často za cenu nesmírných obětí v osobním i profesním životě.

Sepsání tohoto příběhu a jeho následné vydání představovalo dlouhou cestu, jež začala v roce 2002. Nejprve vyšel pod názvem Jizva Davidova v malém nakladatelství, jež krátce poté ukončilo svou činnost. Mezitím však byl přeložen do francouzštiny a vydán prostřednictvím Éditions Buchet/Chastel jako Les matins de Jénin. Právě díky Marcu Parentovi, mému skvělému redaktorovi z Buchet/Chastel, se dva roky po prvním vydání knihy stala mou agentkou Anna Soler-Pontová z Pontas Literary and Film Agency. Od té chvíle se Anna chopila úkolu vdechnout mému románu nový život. Výsledkem byly překlady do dvaceti jazyků a Bloomsbury se nabídlo, že ho opět vydá v angličtině. Jsem Anně a Bloomsbury za tuto druhou šanci nesmírně vděčná. Ráda bych proto poděkovala Alexandře Pringleové, která tomuto příběhu věřila natolik, že se jej ujala i za tak neobvyklých okolností. Také Antonu Muellerovi, mému redaktorovi, za literární vhled, zkušenost (a také trpělivost, kterou se mnou měl), díky níž román tolik vyrostl. Chci také poděkovat Janet McDonaldové za její výtečnou korektorskou a redakční práci.

Základem této knihy se stal krátký příběh od Ghassána Kanafáního o palestinském chlapci vychovaném židovskou rodinou, jež ho našla v domě vysídleném v roce 1948. V roce 2001 mi Dr. Hanan Ašráwí poslal e-mail poté, co si přečetl mou esej, v níž líčím své dětské vzpomínky na Jeruzalém. V e-mailu stálo: „Velmi dojemný článek – osobní, palestinský a lidský. Zdá se mi, že byste dokázala napsat prvotřídní biografii. Potřebujeme takové příběhy. Už jste o tom přemýšlela?“ Doktoru Ašráwímu tedy vděčím za to, že mi dodal počáteční sebedůvěru ke psaní. O rok později jsem odjela do Dženínu, neboť se ke mně donesly zprávy, že se v tomto uprchlickém táboře, uzavřeném před světem včetně novinářů a humanitárních pracovníků coby zakázaná vojenská oblast, odehrává masakr. Hrůzy, jichž jsem se tam stala svědkem, mi dodaly pocit naléhavé potřeby vyprávět tento příběh. Vytrvalost, odvaha a lidskost obyvatel Dženínu se staly mou inspirací.

Cena nadace Leeway Foundation mi poskytla dostatečné možnosti, abych dokázala čelit finančním potížím, jež mě během psaní potkaly. Jsem vděčna této úžasné organizaci a všem podobným institucím, které si cení uměleckého vyjádření a podporují je. Láska a povzbuzení přátel mi pomohly překonat mnohá období pochybností o sobě samé, zvlášť když se začaly vršit dluhy a odmítavé dopisy od nakladatelství. Navždy zůstanu dlužna Marku Millerovi za jeho přátelství a podporu, v níž neochvějně vytrval i v mých nejčernějších hodinách. Jsem vděčna za lásku a redaktorskou podporu Mame Lambethové, která rukopis četla třikrát v různých stadiích vývoje, a Davidu Mowreymu za to, že byl nejlepším přítelem, jakého jsem kdy měla, a taky za všechny ty soboty, kdy mě velkoryse přijal, i když jsem na snídani přijela v nechutně časných ranních hodinách.

Vřelý dík náleží následujícím osobám, jež svým velkorysým duchem, radou a povzbuzením ovlivnily vznik a vývoj tohoto románu (ať už to vědí, či ne): Dr. Evalyn Segalové, Glorii Delvecchiové, Karen Kovalcikové, Peteru Ciampaovi, Yasmin Adibové, Beverly Palucisové, Martě Hughesové, Naderu Pakdamanovi, Anne Parrishové, Williamu Kowalskému, Dr. Craigu Millerovi a Ananu Zahrovi.

Sepsání této knihy v nemalé míře ovlivnil také Dr. Edward Said, přestože jsem ho osobně potkala jen jednou a ještě krátce. Kdysi bědoval, že palestinské příběhy v literatuře chybí, a já jsem jeho zklamání zahrnula do svého odhodlání. Postavil se za Palestinu svým intelektem, morální silou a s nakažlivým odhodláním, které mnoho z nás oslovila tolika různými způsoby. Pro mě byl ztělesněním síly, a ačkoliv jsme všichni věděli o jeho nemoci, myslela jsem, že je silnější než sama smrt. Bohužel, mýlila jsem se. Smutek nad jeho ztrátou, jež se dotkla tisíců, zní stránkami tohoto příběhu.

Mé nejhlubší díky však patří Natalii. Být její matkou je pro mě tou největší radostí a zázrak bezpodmínečné lásky, kterou dává a přijímá, posiluje mé srdce.

====

Poznámka redakce

Verše Imra’ al-Kaise jsou citovány v překladu Karla Petráčka (Básníci pouště. Praha: Československý spisovatel 1977), verše Roberta Frosta z básně „Růží rod“ v překladu Václava Z. J. Pinkavy (www.vzjp.cz) a verše Chalíla Džibrána v překladu Jany Žlábkové (Prorok. Praha: Pragma 2001).

====

Literatura

Benvenisti, Meron: Sacred Landscape: The Buried History of the Holy Land Since 1948. Berkeley: University of California Press 2002.

Chomsky, Noam: Fateful Triangle: The United States, Israel, and the Palestinians. Updated edition. Cambridge, MA: South End Press 1999.

Finkelstein, Norman G.: Image and Reality of the Israel-Palestine Conflict. New and revised edition. Londýn: Verso 2003.

Finkelstein, Norman G.: The Rise and Fall of Palestine: A Personal Account of the Intifada Years. Minneapolis, MN: University of Minnesota Press 1996.

Fisk, Robert: Pity the Nation: The Abduction of Lebanon. New York: Nation Books 2002.

Gibran, Khalil: The Prophet. New York: Alfred A. Knopf 1923.

Imulkais of Kinda: The Sacred Books and Early Literature of the East. Sv. 5, Ancient Arabia. New York a Londýn: Parke, Austin and Lipscomb 1917.

Karmi, Ghada: In Search of Fatima: A Palestinian Story. Londýn: Verso 2002.

Khalidi, Walid: All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington: Institute for Palestine Studies 2006.

Khalidi, Walid: Before Their Diaspora: A Photographic History of the Palestinians, 1876–1948. Washington: Institute for Palestine Studies 2006.

Palumbo, Michael: The Palestinian Catastrophe: The 1948 Expulsion of a People from Teir Homeland. New York: Olive Branch Press 1991.

Rumi Jalal, al-Din: The Essential Rumi. New York: HarperCollins 1996.

Said, Edward W.: The Politics of Dispossession: The Struggle for Palestinian Self-Determination, 1969–1994. New York: Vintage 1994.

Slyomovics, Susan: The Object of Memory: Arab and Jew Narrate the Palestinian Village. Filadelfie: University of Pennsylvania Press 1998.

====

Susan Abulhawaová

Jitra v Dženínu

Z anglického originálu Mornings in Jenin,

vydaného nakladatelstvím Bloomsbury v New Yorku v roce 2010, přeložila Simona Klára Kučerová

Obálku zhotovila Soňa Šedivá

Redigovala Otilie Grezlová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2013 jako svou 922. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz.

====

Table of Contents

Start

I.

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

II.

OSM

DEVĚT

DESET

III.

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

IV.

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

V.

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

VI.

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

VII.

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

VIII.

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM

====

====

Table of Contents

Start

I.

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

II.

OSM

DEVĚT

DESET

III.

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

IV.

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

V.

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

VI.

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

VII.

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

VIII.

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM