WARHAMMER®

PÁN ZKÁZY

Příběh Maluse Temné čepele

Dan Abnett & Mike Lee

POLARIS

Dedication: For my mother, Johnnie Lee − my best and most dedicated fan. Without you, none of this would have been possible.

− M. L.

Dan Abnett & Mike Lee

PÁN ZKÁZY

Black Library, the Black Library logo, BL Publishing, Games Workshop, the Games Workshop logo and all associated marks, names, characters, illustrations and images from the Warhammer universe are either ®. TM and/or © Games Workshop Ltd 2000 − 2011, variably registered in the UK and other countries around the world. Used under license to Polaris. All Rights Reserved.

English version originally published

in Great Britain in 2007 by BL Publishing.

Games Workshop Ltd.

Willow Road, Nottingham,

NG7 2WS, UK

This edition published in Czech Republic by Polaris in 2011.

Copyright © Games Workshop Ltd. 2007, 2011.

This translation copyright © Games Workshop Ltd. 2011.

All rights reserved.

English title: Lord of Ruin

Cover art by: Clint Langley

Map by: Nuala Kinrade

Translated by: Leona Malčíková

www.blacklibrary.com

ISBN 978 − 80 − 7332 − 173 − 4

Toto je temný věk, krvavý věk, věk démonů a magie. Je to věk boje, smrti i konce světa. Mezi vším ohněm, plameny a zběsilostí je to také věk mocných hrdinů, smělých skutků a velké odvahy.

V srdci Starého světa se rozprostírá Říše, největší a nejmocnější království lidí. Je známá svými mechaniky, čaroději, obchodníky a vojáky. Je to země strmých hor, mohutných řek, temných hvozdů a slavných měst. Na trůnu v Altdorfu vládne císař Karl Franz, duchovní potomek Sigmara, zakladatele Říše, jenž vládne i jeho magickým válečným kladivem.

Ale civilizované časy již minuly.

Křížem krážem po celém Starém světě, od knížecích paláců Bretonnie po zasněžený Kislev na dalekém severu, zní válečný hřmot. Ve vysokých Horách na konci světa se shromažďují kmeny orků k dalším útokům. Lupiči a odpadlíci plení divoké jižní kraje Hraničních knížat. Mluví se o krysácích, skavenech, kteří vylézají ze stok a bažin po celé zemi. A ze severu ustavičně hrozí vpád Chaosu, démonů a bestií, zvrácených uctívačů Temných bohů. V blížícím se čase bojů potřebuje Říše hrdiny víc než kdykoli dřív.

Kapitola první

HORA NA SEVERU

Pustiny Chaosu, první týden zimy

Chladný nárazový vítr přinášel od jihovýchodu sníh a trýznivě šeptal ve vrcholcích stromů. Urghal ztuhl na místě a posadil se v zasněženém podrostu na zadek. Nozdry mu zrudly, když ucítil svými smysly bestie kořist, a tenké rty odkryly v divokém hladovém úšklebku zuby.

Urghal otočil rohatou hlavou doleva a doprava, aby zkontroloval své dva druhy při lovu, Aghara a Shuka, kteří se rozdělili a také vklouzli do úkrytu. Hustý horský les byl až na vyjící vítr tichý jako smrt. Urghalovy dlouhé chlupaté uši se neklidně pohybovaly, jak se snažil zachytit nějaké známky pohybu níž na svahu. Na širokých ramenou se mu nadouvaly těžké svaly, takže spirálovité tmavé tetování se na silné kůži pohybovalo a svíjelo se ve zneklidňujících obrazcích. Dýchal pomalu a zhluboka. Prsty s drápy svíral sukovitý primitivní kyj spočívající v jeho širokých dlaních. Od chvíle, co se stádo připlížilo k rozeklané hoře a žádalo své bývalé území zpátky, lov nestál za nic. Brzy začne nový pán stáda vybírat ty nejslabší a pomalé a zabije je jako potravu. Urghal netoužil stát se jedním z takto postižených.

V temném lese se rozhostilo ticho přerušované jen bzučením much kroužících kolem otevřených ran na kostnatém čenichu bestie. Potom se nečekaně ozvalo šustění a chrastění v ostružiní a kapradí a Urghal zaslechl dunění kopyt na hlinité půdě.

Bestie pozorně naslouchala zvukům vydávaným stádem jelenů, které běželo do svahu přímo k lovcům. Vyplašená zvířata se snažila prorazit si cestu podrostem a kopýtky při tom lámala kapradiny a křoví. Urghal je už cítil, byl jich možná skoro tucet, pach jejich strachu ho pálil v nozdrách. Přejel si silným černým jazykem přes špičaté zuby a zatoužil po horké slané krvi.

Dvacet yardů. Deset. Urghal zahlédl pohupující se větve. Stádo se blížilo. Zaslechl tiché pohyby svých druhů, připravujících se k útoku. Svaly se mu napjaly jako pružiny, když se stádo přes něj přehnalo jako vlna.

Z podrostu nalevo od Urghala vyrazila laň a hbitě zahnula kolem kmene tmavého dubu, takže z ní byla vidět jen rozmazaná šmouha. Urghal zahlédl velké vyděšené oči. Vyskočil z podřepu a švihl těžkým kyjem. Tvrdé dubové dřevo narazilo lani do boku, roztříštilo jí žebra a s jasným prasknutím přerazilo páteř. Laň v agonii zakvílela a padla okamžitě k zemi.

Vzduch rozechvělo vytí a hladový řev. Aghar a Shuk se přidali k masakru, bodali do uskakujících těl dýkou a sekali po nich drápy. Urghal ucítil ve vzduchu trpkou krev a vítězoslavně se rozesmál, když z porostu napravo od něho vyskočil mohutný jelen. Jelen zahlédl bestii v tutéž chvíli − pohlcený hrůzou pohodil parohatou hlavou a pokusil se uskočit. Jenže Urghal už máchl zakrváceným kyjem, přerazil jelenovi lesklé parohy a roztříštil lebku. Jelen ztěžka dopadl do sněhu a ještě křečovitě zaškubal nohama. Urghal upustil kyj, skočil na svou kořist a začal jí rvát zuby teplé hrdlo. Hltal maso zvířete, které se ve smrtelné agonii ještě třáslo, rval z něj kusy a polykal je celé ve snaze utišit strašlivý hlad.

Urghalovi trvalo hodnou chvíli, než si uvědomil, jak nepřirozeně les ztichl. Teprve když trochu ukojil svůj ochromující hlad, začal přemítat, co vyplašilo jeleny, kteří se jinak pohybují v lese opatrně a nenápadně.

Bestie zvedla zakrvácený čenich, olízla si nozdry dočista a znovu zavětřila v nehybném vzduchu. Vítr zesílil a utichl; přes pach krve a vyhřezlých vnitřností Urghal slabě cítil ještě něco jiného, trpkého, z čeho ho v hrbolaté páteři zamrazilo. Jeho společníci se cpali dál a nevšímali si ničeho kromě kouřící hostiny před sebou.

Urghalovi sevřela hrdlo předtucha strachu. Vycenil zakrvácené zuby a horečně se začal rozhlížet po svém kyji. Našel jej ležet v zakrváceném sněhu o pár kroků dál. Skočil po zbrani a varovně vyštěkl na své druhy ze stáda, jenže to už se vzduch rozechvěl hromovým řevem a ze stínu pod stromy se na ně vrhlo cosi velkého.

Ten tvor byl obrovský. Zem se zachvěla, když jeho nohy se silnými drápy dopadly mezi překvapené bestie. Od čenichu po ocas byl dlouhý skoro třicet stop, takže mýtinku, kde lovci čekali na svou kořist, téměř zaplnil. Měl tmavě zelenou šupinatou kůži jako drak a svalnaté boky plné jizev ze stovek vražedných bojů. Dlouhé, vyhublé přední nohy pevně tiskl k úzkému hrudníku a svalnatý dlouhý ocas mu pomáhal vyvažovat rovnováhu při skocích. Popadl do silných ještěřích čelistí dva mrtvé jeleny a na několik polknutí je s křupáním zhltal. Mezi zuby jako noži mu kapala krev a provazce slin. Oči barvy krve se koulely hluboko v kostnatých důlcích, jak zvíře pátralo po další kořisti. Znovu vyrazilo bleskově jako had, vyhodilo tělo laně do vzduchu a spolklo ho vcelku.

Mýtinou se rozlehly vyděšené výkřiky. Lovci začali před tím náhlým útokem nejistě ustupovat. Urghal popadl kyj a vztekle zavrčel. Hlad se v něm svářil se strachem, když sledoval, jak se to stvoření sytí jejich úlovkem. Když se vrhlo na další zabité zvíře, Urghal si uvědomil, že si trojice bestií kolem sebe vůbec nevšímá. Dlouhý silný ocas mu teď zplihle visel a částečně ležel na zemi, maso na kostnaté hlavě bylo svraštělé a kůže napjatá jako starý pergamen. Urghal si všiml žeber ostře vyčnívajících na tvorových bocích. Je vyhladovělý, uvědomil si. Tento druh nepříčetnosti chápal až příliš dobře.

Pak si všiml prázdného omšelého sedla připoutaného na zádech tvora hned za svažujícími se rameny. Zespodu byly připevněné otrhané sedlové brašny, skvrnité a ztvrdlé neustálým používáním a nedbalou péčí. Po stranách tvorovy tlamy se leskly stříbrné kroužky na připevnění otěží. Pak Urghal uviděl dlouhý meč s černým jílcem připnutý u sedla a pochopil, že jezdec je už určitě dávno mrtvý.

Urghal vycenil zčernalé zuby a vyštěkl na své druhy rozkaz. To stvoření je slabé a pološílené hlady, řekl. Mohou mu vyskočit na záda a zabít ho, zatímco bude žrát. Jeho ostře páchnoucí maso jim poskytne potravu na celé týdny. Aghar a Shuk ho vyslechli a hlady propadlá břicha jim dodala odvahu, kterou by jindy neměli. Pevně sevřeli zbraně a nestvůru obklíčili. Aghar se připlížil zprava a zvedl dýku, aby jí bodl hluboko do krku. Shuk se připlížil zezadu a byl připraven vrhnout se na tvorův ocas a zatížit jej, čímž by zvířeti ztížil pohyb. Urghal se proplížil zleva k sedlu. Skočí nahoru a svůj černý meč vrazí zezadu zvířeti do krku. Stvoření bude mrtvé, dřív než mu vůbec dojde, že je v nebezpečí.

Urghal se jízlivě ušklíbl a obrátil se k Shukovi − a příliš pozdě uviděl tmavý stín, který vyskočil z hlubin lesa a s děsivým zaječením dopadl na Shukova záda. Urghal při dopadu útočníka na Shukův holý trup uslyšel zachřestění kovu a uviděl dvě bledé ruce, které objaly širokou hruď bestie a zabořily do zjizvené kůže a tvrdých svalů nehty podobné drápům. Shuk zařval hrůzou a bolestí, pohodil rohatou hlavou a sáhl si přes rameno, aby se pokusil nepřítele setřást, jenže bledý útočník se držel své oběti jako klíště a tiskl se jí těsně k zádům.

Urghal zahlédl bledý hubený obličej rámovaný rozcuchanými černými vlasy. Útočník se vrhl Shukovi na krk. Jeho oči černé jako propast se přitom upřely na Urghala. Namodralé rty odhalily dokonale bílé zuby a neznámý rozerval bestii její svalnaté hrdlo. Z Shukových rtů vytryskla krev. Snažil se zastavit fontánu krve stříkající z rozšklebené rány na krku. Urghal sledoval, jak černooký útočník zabořil do rány obličej a rval cáry masa jako vydrážděná krysa.

Umírající bestie padla na kolena a bezmocně se dusila vlastní krví. Urghal sevřel kyj v ruce a vyzývavě zařval − a v tu chvíli se šupinaté stvoření vedle něj otočilo a vrhlo se na Aghara. Při tom švihlo svalnatým ocasem opačným směrem a udeřilo Urghala do hrudi. Pod tím úderem mu žebra praskla jako suché větvičky − a Urghala to odmrštilo až na druhý konec mýtiny, kde tvrdě narazil do kmene dubu. Omráčený těmi dvěma ranami se svalil na bok a cítil, jak mu zlomená žebra v hrudníku o sebe skřípou.

Dech mu vlhce chrčel v hrdle. Zahlédl, jak se Aghar žene na neznámého v černé zbroji. Lovec zařval zabijáckým vztekem a štíhlý útočník mu odpověděl bestiálním zavrčením. Válečník s otevřenými zakrvácenými ústy znepokojivě rychle vyskočil na nohy a střetl se čelně s rozběhnutou bestií.

Aghar byl o hlavu a ramena vyšší a nejmíň o polovinu širší než jeho protivník. Urghal očekával, že válečníka hladce smete, ale místo toho se s třeskem oceli a zaduněním těl srazili. Bledá ruka se vymrštila a popadla bestii za hrdlo. Oba spolu po několik úderů srdce zápasili. Bylo slyšet jen divoké vrčení a hrdelní bručení − Urghal nepoznal, z čího hrdla ty strašné zvuky pocházejí. Pak se Agharovi podařilo osvobodit si ruku s dýkou a znovu a znovu zuřivě bodal do postavy ve zbroji, ocel zvonila o hrudní pancíř a chrániče ramen jeho mnohem menšího protivníka.

Pak se ozval zdušený těžký náraz a zapraskání drcených kostí. Aghar se při té ráně otřásl, zlomil se v pase a dusil se v agonii, jak mu soupeř rozdrtil hrudní kost. Černooký útočník ho popadl za zakroucené rohy a škubl mu hlavou tak prudce, že mu zlomil vaz.

Urghal ucítil, že se chladný pohled zabijáka obrací k němu. S bolestným zabručením se pokusil zvednout na kolena. Noha chráněná zbrojí ho bez varování kopla do ramene a srazila ho zpátky na zem. Bledý válečník překonal těch dvacet kroků mezi nimi rychle jako blesk. Bestie vzdorně zabručela a jednou rukou pozvedla kyj − ale když se podívala válečníkovi do tváře, zbraň jí z ochablé ruky zase vypadla.

Nezměrné hlubiny černých očí bez panenky pozorovaly Urghala s bezduchým hladem Propasti. Válečník měl ústa a ostrou bradu potřísněné sraženou krví, která postříkala i pozlacenou plátovou zbroj. Rudé pramínky vtekly do rýh a důlků tří zlatých lebek na nepřítelově hrudním plátu a na silný rudozlatý nákrčník, který obepínal jeho šlachovitý krk. Nad okrajem nákrčníku z leštěného zlata trčela rukojeť Agharovy dýky. Čepel vězela válečníkovi v hrdle a hrot vyčníval těsně pod pravým uchem.

Urghal sledoval, jak válečník zvedl zakrvácenou ruku a pomalu dýku vytáhl. Z ošklivé rány vytekl tenký pramínek husté černé kapaliny. Pod kůží na krku se válečníkovi jako červi vlnily černé žíly a stejné se mu táhly i po hřbetech rukou.

Válečník si nechal dýku pomalu vyklouznout ze zakrvácených prstů. Dopadla těsně vedle Urghalovy hlavy, ale ani se nepokusil po ní sáhnout. Černooký válečník se strašným šklebem otevřel ústa a vydal zvuk, který nemohl vyjít z hrdla žádného živého tvora, a mysl vyděšené bestie se roztříštila úplně.

Od černých korun stromů se odrazil Urghalův hrůzyplný výkřik, když po něm zabiják vztáhl ruce připomínající spíše dravčí spáry.

* * *

Syrové maso bestie postupně plnilo Malusovi Temné čepeli propadlé břicho a pomalu se mu vracela příčetnost. Tělo svraštělé z utrpení cesty jako seschlý kořen se začalo třást a znovu pociťovat bolest, jak je démon pouštěl ze svého nemilosrdného stisku. Šok z návratu vědomí byl v jednu strašlivou chvíli tak silný, až urozený myslel, že umře. Padl na záda, stále ještě s kusem potrhaného masa v rukou, a zoufale a nenávistně vyl k severní rozbouřené obloze.

Jedna jeho část si byla jistá, že je už mrtvý. V duchu se vrátil ke vzpomínkám z několika posledních týdnů, kdy ho démonova nemilosrdná vůle hnala na sever. Beze spánku, bez jídla, bez odpočinku byl štván za hranice, které nemohlo žádné živé tělo překročit. I Vzdorova skoro neomezená energie byla vyčerpána až za poslední mez.

Ale dojeli k rozeklanému pohoří. Kousek před nimi vedla bledá cesta k strašlivému chrámu. Mnohokrát v posledních týdnech o existenci svého cíle pochyboval, ale nyní, skoro nadosah, nechtěl nic jiného než zemřít. Při té myšlence se trpce rozvzlykal; cítil, jak mu po propadlých tvářích stékají ledové slzy.

Vstaň, Temná čepeli, řekl démon a Malusovo tělo ten neúprosný rozkaz poslechlo. Ztrhané svaly se bolestivě natáhly a zvedly Maluse vrčícího bezmocným vztekem. Tvoje poslední hodina se blíží.

Malusovo tělo se rozběhlo přes mýtinu ke Vzdorovi. Ústa se mu pohybovala, ale nevydala žádný zvuk, byť se snažil z poničeného hrdla vydolovat ošklivou kletbu. Někde dál na zalesněném svahu se ozývalo mnohohlasné vytí a kolísavé troubení rohů. Hluk boje byl slyšet až v táboře bestií a stádo se dalo do pohybu.

Když chladný dorazil k sedlu, vyhekl a přikrčil se; bojácně po Malusovi chňapl. Démon zbičoval nauglira svou černou vůlí a chladný se se zaskučením podřídil a nechal urozeného vylézt na svůj hřbet. Stále skučící nauglir se unaveně zvedl. Démon jej mentálním zbičováním pobídl k pohybu. Začala poslední část jejich dlouhé pekelné odysey.

Troubení rohů umlklo, ale vytí bestií se přiblížilo, jelikož démon vedl Vzdora po úbočí kolem hory. Brzy se setmělo. Malus se kymácel v sedle a klouzal pohledem k meči s černým jílcem, který mu visel u levého kolene. Vší silou se snažil přinutit ruku, aby po magické čepeli sáhla, ale Tz’arkan jej držel pevně.

Všechno je to k ničemu, pomyslel si, když ho démon hnal k chrámu jako jehně na porážku. Vzpomněl si na Hauclira a na pole mrtvých. Pomyslel na stín pronásledovaný démony a duši rvoucí křik své sestry. Všechno to bylo k ničemu.

Nenávist a vztek mu vzplanuly v potlučené hrudi jako řeřavý uhlík − a malíček na levé ruce se mu ohnul.

Malus se stěží odvažoval dýchat. Nedokázal už ani doufat, ale i při všem tom strádání a zoufalství v něm zůstalo místo na nenávist. A s nenávistí je možné všechno, pomyslel si. Zakrvácené rty se mu zachvěly v unaveném úsměvu.

Urozenému vířily hlavou při prodírání kapradím a houštinami zpola zformované vzpomínky. Setkání s lovícími bestiemi mu připomnělo jeho zoufalý útěk do těchto lesů přesně před rokem. Tu a tam narazil na skupinu stromů nebo zarostlou mýtinu, která mu připadala známá, i když v hloubi duše věděl, že to si s ním jen zahrává jeho mysl.

Řev stáda bestií byl nyní blízko − možná půl míle po svahu − ozýval se z hlubin lesa. Pak se terén náhle narovnal a Malus zjistil, že stojí na cestě ze světlých zasněžených kamenů, kterých se tok času nedotkl. Byla to cesta postavená pro cval dobyvatelů a po celé délce ji v pravidelných intervalech lemovaly menhiry a kameny ve tvaru lebky. Oslavovaly Ničivé mocnosti a velebily činy šampionů Chaosu, kteří zde vládli. Ještě před rokem by rouhavé runy na kamenech nedávaly Malusovi žádný smysl. Nyní se na ně díval démonem nakaženýma očima a jména vyrytá na menhirech se mu vpálila do mozku. Malus cítil, jak se s každým krokem směrem k chrámu jeho příčetnost rozpadá. Zoufale se upínal ke své nenávisti a živil ji vším vztekem a hořkostí, které v něm rok poddanství vyvolal. Zaměřil se na jílec svého meče a modlil se ke každému prokletému bohu, na něhož si vzpomněl, aby měl sílu vytrhnout tu strašnou čepel z pochvy.

Vzduch hučel a praskal neviditelnou energií, jak démon vlekl Maluse blíž a blíž k chrámu. Zmučená pokožka urozeného jiskřila výboji nadpřirozené moci, černé údy stromů kolem cesty skřípaly a třásly se ve větru, přestože tu žádný nefoukal. Vzdor stále zrychloval, jako by ho něco táhlo vpřed jako železo k magnetu. Malusovi se vzadu v hlavě ozvalo podivné bzučení.

Když dorazili k poslední zatáčce, Vzdor už skoro cválal. Jeho dunivé kroky se odrážely od okolního porostu. Jednu závratnou chvíli měl Malus pocit, že se vrátil v čase a jede s oddílem ozbrojenců za zády. Pomyslel na Dalvara, na toho ničemu s dýkou, a na Vanhira, arogantního, nenávistného rytíře.

Vzpomněl si na Lhunaru, mlčky kráčející po jeho boku s divokým úsměvem blýskajícím se ve tmě. Urozený spolkl hořkou žluč a raději si ty myšlenky vyhnal z hlavy.

A pak se vzduch rozechvěl stovkami divokých hlasů, když bestie pozvedly zbraně a vyzývavě pokřikovaly na osamělého jezdce, který se hnal po cestě. Stádo uhodlo, kam míří, a odřízlo mu cestu kousek od cíle, úplně stejně, jako se to stalo před dvanácti měsíci.

Jenže tentokrát s sebou neměl vazaly ve zbroji, kteří by mu uvolnili cestu. Bestie tvořily nestvůrný dav, který ucpal celou cestu mezi stromy. Ve světle prskajících pochodní mávaly sekerami, kyji a rezavými obouručáky. Vzdor se zadupáním zastavil, pak zasyčel a podrážděně zavřískl, když se celý ten dav pohnul proti nim.

Malus vycítil svou šanci. Démon ho bude muset nechat tasit meč, jinak ho zabijí. Vůlí živenou nenávistí se pokusil přinutit ruku, aby sáhla po zbrani.

Jenže několik kroků před chladným bestie náhle padly na kolena a přitiskly rohaté hlavy k dlažebním kamenům ve tvaru lebky. Uprostřed zástupu blekotal šaman s jediným rudým okem uprostřed úzkého čela: „Proroctví se naplnilo! Piják světů je tady! Ukloňte se před požehnaným Slaaneshovým princem a nechte zaznít žalozpěv Věčné noci!“

Démon opět šlehl nauglirovu zotročenou mysl a válečné zvíře vyrazilo vpřed. Proběhlo uličkou, která se vytvořila uprostřed klanějícího se davu. Před nimi se tyčila budova z prostého černého kamene, bez oken a ozdob, stejně chladná a bezduchá jako samotná Propast. Chrám obklopovala zeď ze stejného kamene s hranatou branou. Před rokem tady proběhla zoufalá bitva − kostry bestií i beztvarých tvorů Chaosu se stále válely na zemi v místech, kde padli pod druchijskými meči a šipkami. Vzdor je drtil těžkými tlapami, když procházel branou. Na nádvoří za ní se zastavil.

Tady byly další kosti, vypovídající o jiné vražedné scéně. Obrovské lebky a hromady tmavých kostí nauglirů a druchijské kostry v rezavějících zbrojích ležely v bílém sněhu, tam kde je skoro před dvanácti měsíci zabil.

Zabil své vlastní vazaly z hanby, nedokázal se smířit s tím, že by viděli, jak si ho zotročuje démon. Nyní se setkával s černými pohledy jejich prázdných očních důlků a přál si, aby mohl rozdrtit ty šedé kosti na prach.

Malusovo tělo se dalo trhaně do pohybu a nešikovně sklouzlo ze sedla. Tvář se mu zkřivila do masky vzteku, když jen bezbranně sledoval, jak jeho ruce odepínají meč Chaosu od sedla a sundávají omšelý vak s ostatními démonovými artefakty. Když vak sundal, Vzdor se svalil, jako by z něj sňal příšerné břemeno. Boky se mu chvěly a zdvihaly a trhaně oddychoval.

Je čas, řekl démon krutým hlasem rezonujícím Malusovi v hlavě. Rychle! Dones artefakty do místnosti s krystalem a tvé prokletí bude brzy u konce.

Malus plný děsu se obrátil zády k umírajícímu nauglirovi a vykročil pomalu a neochotně jako odsouzenec na popravu do stínu démonova chrámu.

Kapitola druhá

DVOUBŘITÝ MEČ

Město Har Ganeth, o osm týdnů dříve

Dým visel nad Městem popravčích jako příkrov a halil rozlehlé kopce do pramenů šedi páchnoucích popelem a mastnotou ze spáleného masa. V chrámu pevnosti, vysoko ve věžích podobajících se mečům, zvonily posvátné zvony a svolávaly věřící, aby obnažili své čepele a vzdali dík za osvobození Har Ganethu. K zamračené letní obloze se jako chvalozpěv zvedal řev davu i zmučené výkřiky.

Boje zde zuřily více než týden a nižší čtvrti Har Ganethu při nich utrpěly nejvíc škod. Nyní, dva dny po skončení povstání, byly úzké křivolaké uličky stále ještě ucpané mrtvolami a ohořelými troskami budov. Rezavé stěny Bílého města byly potřísněné čerstvou krví a stinné ulice páchly jako bojiště. Obchodníci si opatrně vybírali cestu mezi hromadami sutin a hledali, co by se dalo zachránit. Po ulicích dlážděných kočičími hlavami se honily děti, oháněly se malými nožíky a na provázcích ze syrové kůže měly přivázané odříznuté prsty se stříbrnými a zlatými prsteny. Do mrtvol zajížděla ostří seker a sekáčků na maso a přetínala páteře, aby jejich majitelé mohli sebrat hlavy a naskládat je před své zakrvácené dveře. Před několika dny mnozí z obyvatel vzali pochodně a zbraně a povstali proti kněžím z Khainova chrámu, protože uvěřili, že apokalypsa je tu. Jenže se ukázalo, že rádoby Nositel Khainova meče je šarlatán, vůdci povstání uprchli nebo byli zabiti, a tak lidé opět sklonili hlavy a vršili před své domovy a obchody lebky s modlitbou, aby je pomstychtivý stín městských popravčích minul. Při zvuku pochodujících nohou skláněli zrak k zakrvácenému dláždění a shýbali ramena, protože se báli, aby nepřilákali pozornost chrámových popravčích nebo co hůř, hladový pohled Khainových krvelačných nevěst.

Proto při zvuku těžkého kroku nauglira a cinkání plátové zbroje, rozléhající se v úzkých ulicích, uhýbali očima a urozeného jezdce si nevšímali − ani meče s černým jílcem, který měl připnutý u boku. Jeho příchod zaznamenali jen městští havrani; zvedli zakrvácené zobáky od nafouklých mršin a zapleskali velkými lesklými křídly. „Krev a duše!“ zakrákali jásavě a sledovali Maluse Temnou čepel očima svítícíma jako žluté lucerny. „Biči! Biči!“

Zatracení otravové, pomyslel si Malus a zašklebil se, až se mu hubené tváře ještě víc propadly a kolem úst mu vystoupily temné linky vrásek. Vzdor vycítil pánovo podráždění, pohodil hranatou hlavou a chňapl po poskakujících havranech. Z jeho zubaté tlamy se rozstříkly jedovaté sliny. Urozený zklidnil chladného škubnutím otěžemi a vedl válečné zvíře kolem hořících trosek převráceného vozu. Nad hlavou jim kroužily další černé stíny. Věděl, že havrani jsou zasvěcení Khainovi. To je tak podráždil ten meč nebo já? pomyslel si.

Něco studeného a tvrdého hadovitě proklouzlo kolem Malusova srdce. Na kostech mu zasyčel hlas jako roztavené olovo, až mu z toho zatrnuly zuby. Nepatrný rozdíl, odfrkl si Tz’arkan. Ty a planoucí čepel jste teď jedním.

Urozený se napřímil v sedle a sevřel otěže v železných rukavicích tak pevně, až kůže zaskřípala, jak se mu mozkem přelila vlna mrazivého chladu. Spolkl divokou kletbu a zamžoural, aby zaplašil černé tečky připomínající vločky popela, které se mu roztancovaly před očima. Ve spáncích mu pulzovalo a žíly měl jakoby oteklé a plné olejnatého černého ledu.

Tz’arkanova vláda nad ním byla už téměř absolutní.

Právě ta zatracená démonova kletba ho přivedla do Har Ganethu. Hledal zde jeden z pěti tajemných artefaktů, které osvobodí Tz’arkana z vězení v krystalu v pustinách Chaosu − a Malus tak bude moci získat zpátky svou duši. Khainův meč Chaosu byl jedním z těch artefaktů, ale během tisíciletí od démonova uvěznění se dostal do majetku Khainova chrámu, kde jej ukrývali pro den, kdy jej pozvedne vyvolený Pána vražd a předznamená tak počátek Času krve. Podle chrámových starších ten vyvolený nebyl nikdo jiný než sám Malekith, nelítostný Černokněžný král Naggarothu, ale Malus věděl, že je to jen fikce, lež, která má posloužit v honbě za mocí a majetkem.

Pravda, jak se v Zemi chladu stávalo často, byla mnohem mlhavější.

Malusovi se podařilo se trpce zasmát. „Že by se sám velký démon zapletl do vlastní pavučiny klamu?“ zabručel. „Teď lituješ, že jsi ze mě udělal svůj nástroj? Koneckonců, právě tvoje intrikaření vložilo tu zbraň do mých rukou. Můj osud, jak to často s potěšením nazýváš.“

Za těch deset měsíců, které uplynuly ode dne, kdy na dalekém severu vstoupil do Tz’arkanovy komnaty, se o osudu dozvěděl hodně. Osud je slovo, které loutky používají, aby popsaly tahání za neviditelné provázky. Maluse nedovedl při cestě za bohatstvím a mocí na sever osud; na Tz’arkanův chrám jej upozornila a vyslala ho tak jako šíp na sebevražednou výpravu jeho nevlastní sestra Nagaira. Tu ale zase ovlivnila Malusova vlastní matka, čarodějka Eldire. Eldire o démonovi a jeho plánech věděla. Dozvěděla se o proroctví a Času krve a strávila nesčetné roky manipulací s lidmi i událostmi, aby nakonec přinesli kýžené ovoce. Ne proto, že sloužila Tz’arkanovi, ale aby využila démonovy intriky pro své vlastní účely. Byl to čin neskutečně ambiciózní a nemilosrdný, vrcholící narozením jejího syna Maluse. Z něj udělala páku, která uvede démonovy nevyzpytatelné plány do pohybu.

Jenže proroctví je už svou povahou nesmírně zrádná a kluzká záležitost.

Mnozí se ho už snažili donutit, aby se sklonil před jejich vůlí, nebo uchvátit plášť proroctví pro sebe. Nagaira se jej pokusila ovládnout skrz podvod a magii, protože chtěla využít démona pro své cíle. Co hůř, jeho nevlastní bratr Urial, otrávený Eldire ještě v děloze své matky, byl předaný chrámu, kde přežil Kotel krve a stal se zasvěcencem Khainova kultu. Odpadlíci, kteří odmítli přijmout Malekitha jako Khainova Nositele meče, věřili, že vyvoleným je Urial, a proroctví to zdánlivě potvrzovalo. Byl tajně připravován, aby se chopit meče, až nastane ten správný čas. Když však byla jeho milovaná nevlastní sestra Yasmir odhalena jako žijící svatá Boha s krvavýma rukama, zradil Maluse a utekl do Har Ganethu, kde povolal chrámové fanatiky, aby sesadili údajně kacířské chrámové starší.

Na týden se Město popravčích proměnilo v jatka, protože fanatici strhli obyvatele ke krvavému povstání. Urial se dostal velmi blízko k naplnění svého cíle. Příliš blízko, přiznával si trpce Malus. Nepřítomně si přejel rukou po hrudním pancíři v místě, kde mu Urialův meč vjel mezi žebra. Nebýt démonovy moci, zemřel by.

Tz’arkan mu zaťal drápy hluboko do těla. Pokaždé, když si Malus musel pomoct jeho pekelnou silou, rozšířil svou nákazu o trochu hloub. I teď měl pokožku jako z ledu, svaly ochablé a slabé a toužil po další dávce démonovy moci. Měl jen několik málo měsíců na získání pěti artefaktů a jejich navrácení do chrámu na severu, jinak bude jeho duše ztracena navždy. Malus přemýšlel, jestli už není pozdě. Bojoval snad celých deset měsíců za návrat své duše jen proto, aby se stal démonovým hostitelem, jakmile bude Tz’arkan volný?

Malus měl dobrý důvod věřit, že právě tohle démon celou dobu plánoval.

Hloupý druchii, odplivl si démon. Meč Chaosu nebyl určen pro takové, jako jsi ty. Ty v něm vidíš jen ostrou zbraň, ale je to talisman nezměrné moci. Jako vždy si zahráváš se silami, jejichž pochopení je mimo tvé schopnosti.

Urozený zaregistroval Vzdorovo zafrkání nad nafouklou mrtvolou koně uvězněnou pod převráceným vozem. Vrazil nauglirovi ostruhy do boků a pobídl jej do těžkého klusu. „Kdepak, to se pleteš,“ opáčil. „Vidím v něm jak dobrou zbraň, tak talisman velké moci − který mám v úmyslu používat, jak uznám za vhodné. Co ti na tom vadí, pokud plním tvoje zatracené příkazy?“

Po pravdě řečeno Malus předpokládal, že zná důvod démonova zájmu. Meč Chaosu plál mocí jako hořící pochodeň − i teď cítil žár pronikající pochvou a zalézající mu až do kostí. Obrovská moc, plně schopná nahradit démonovy ledové dary a vzdorovat Tz’arkanově vůli, nebo v to alespoň doufal.

Připadá ti, že nosíš u boku pouhou zbraň? Ne, je to ztělesněný Khainův hlad, zasyčel démon.

„Pak tedy dohlédnu, aby byl dobře živený,“ odpověděl Malus.

To rozhodně, opáčil démon výsměšně. Nemáš na vybranou. Meč si tě vzal a stejně jako všem, kteří jím vládli před tebou, se jednoho dne obrátí v tvé ruce, když už mu nedokážeš dát to, co mu náleží.

Něco v démonově hlase Maluse zarazilo. Pohlédl na černý jílec meče a ucítil náhlé zamrazení.

Je to jen další lež, řekl si. Položil ruku na černou hrušku meče a vychutnával si její teplo. Je to jediná šance, kterou proti Tz’arkanovi mám, a démon to ví. „Pak bude pro tebe výhodné, když se rozejdeme dřív, než ze mě meč dostane to lepší,“ řekl urozený.

Démonův smích se mu zažral do kostí jako kyselina. Ne, to by bylo výhodné pro tebe, Temná čepeli. Už takhle je dost zlé, že ti dochází vyměřený čas − teď si zahráváš s tajemným artefaktem, který touží po tvé krvi. Nechápeš to? Tvůj osud je zpečetěn! Můžeš jen doufat, že rychle najdeš Vaurogův amulet a vrátíš se do chrámu na severu dřív, než budeš zničen. Jinak bude tvá duše patřit mně až do konce času.

S démonovým pobavením burácejícím mu uvnitř hlavy pobídl Malus Vzdora do cvalu a už se nestaral, po čem chladný chňape nebo koho rozdrtí tlapami na kaši. Myšlenky mu vřely v hlavě jako smrtící směs v Khainově kotli. Začal zvažovat další krok.

Čím dál se Malus ze svahu dostal, tím byla zkáza větší. Čtvrť urozených nahoře kolem chrámové pevnosti byla téměř nedotčená. Domy tam byly postaveny jako malé pevnosti a dokázaly odrazit většinu útoků zvenčí. Čtvrti neurozených níž na svahu utrpěly mnohem víc, nejdříve ze strany chrámových válečníků a pak při následujících nepokojích, které zuřily v Har Ganethu několik dnů. Kamenné budovy byly zčernalé ohněm a několik se úplně zřítilo; jejich zuhelnatělé trosky zatarasily ulice.

Ale nejhůř dopadly obchodní čtvrť a skladiště na úpatí kopce. Mnozí kupci zavřeli dveře a doufali, že se bouře přežene, ale jakmile nepokoje přerostly v otevřený boj mezi fanatiky a věrnými chrámu, stala se z této čtvrti země nikoho mezi válčícími frakcemi. Obchody byly vypleněny nebo vypáleny, a během bojů je vybrakovali dočista.

Tržiště s otroky a skladiště za kupeckou čtvrtí byly v troskách. Jakmile Urial a jeho fanatici uchvátili chrám a vypudili věrné do ulic, nejtěžší boje zuřily právě zde. Skupiny krvavých čarodějek a popravčích byly obklíčeny davy vy drážděných občanů a přinuceny uchýlit se do stájí pro otroky nebo obchodů. Požáry provázející kruté pouliční boje hořely bez ustání celé dny a vzduch nad ruinami byl plný hustého páchnoucího kouře. Když zafoukal vítr, zahlédl Malus nedotčené městské hradby, které se tyčily nad tou zkázou. Pokud k něčemu byly, tak leda k tomu, aby ta jatka držely uvnitř, takže se vztek Har Ganethu obrátil proti sobě samému.

Urozený byl stále ještě ve čtvrti skladišť, necelou půlmíli od městské brány, když zaslechl první projevy neklidu chátry. Její krvežíznivé výkřiky ho vytrhly z trpkého rozjímání. Pokřik „Krev pro Krvavého boha!“ se tajuplně rozléhal zničenými ulicemi. Zvuky jako by přicházely shora, i když v převalujícím se dýmu si nebyl jist ničím. Jeden okamžik zvažoval, že změní směr, ale pak ten nápad podrážděně zavrhl. Dokázal uhodnout, o co davu jde, a takových jako on se to netýkalo. Urozený pobídl nauglira na další cestu. Pod širokými tlapami při každém kroku křupaly uhlíky a zuhelnatělé kosti.

Jak projížděl ulicemi zanesenými sutinami, zvuky nepokojů se blížily a zase vzdalovaly, ztlumené troskami a proměnlivým větrem. Dospěl k názoru, že se od něj vzdalují někam na západ. Pak výkřiky utichly a několik minut jel v naprostém tichu; teprve pak se uvolnil. V tu chvíli, jako kdyby se nějaký rozmarný bůh rozhodl pobavit, rozehnal závan větru dým halící urozeného a krvelačně povykující druchii se objevili necelých tucet yardů po Malusově levici.

Bylo jich asi třicet nebo čtyřicet a zatarasili širokou vedlejší ulici u zříceniny dlouhého jednopatrového skladiště. Většina z nich byli neurození měšťané špinaví od sazí, kteří svírali v zakrvácených rukou meče nebo sekery. Vedly je však dvě krvavé čarodějky a skupinka chrámových popravčích. Sluhové chrámu stáli na široké hromadě kamení, aby na ně měli ostatní lepší výhled. Bílé kameny byly postříkané červenými obrazci − jasně rudá krev se vsákla a změnila v matnou cihlovou a pak v červenohnědou tam, kde natekla do puklin a mezer mezi kameny. Pod hromadou se válela bezhlavá těla s vnitřnostmi vyhřezlými na kostrbaté dláždění.

Dav držel několik syčících a vzpouzejících se druchii, kteří čekali, až na ně přijde řada nastoupit pod draichy popravčích. Udělali tu chybu, že se při povstání přidali na stranu fanatiků, a byli tak hloupí, že po potlačení povstání nepřevlékli kabát. Nebo se možná jen nechali chytit na nesprávném místě v nesprávný čas. Jeden z nich, jak si Malus všiml, vypadal spíš jako obchodník z Karond Karu − měl indigově zbarvený kheitan a u boku mu visely řetězy na otroky.

Nešťastným vězňům se dostalo chvilkového odkladu. Sluhy chrámu zaujala mnohem zajímavější oběť.

Na hromadě kamení se potáceli v železném sevření popravčích dva druchii. Byli svlečení do půli těla, ale Malus si všiml špinavých bílých šatů a potrhaných rukávů zavázaných kolem pasu. Svalnaté paže měli pokryté šrámy a podlitinami. Vypadali, jako by je někdo shodil z ruin vedlejšího domu. Výmluvné bylo i to, že ani jeden z nich neměl zranění po ráně sekerou nebo mečem, přestože ve městě několik dní zuřily prudké boje.

Byli to fanatici, členové kacířského kultu uctívajícího Khainovu pravou víru. Prvotřídní zabijáci, kteří do boje nenosili zbroj a oblékali se do bílé, aby lépe vyhověli zálibě svého boha v červené. Do Har Ganethu jich na Urialovo volání přišly stovky a během povstání si na chrámových válečnících vybrali děsivou daň. Jakmile bylo jasné, že povstání je poraženo, většina přeživších uprchla zpátky na venkov − takže tihle dva zajatci byli pro krvavé čarodějky o to lákavější. Budou ve zkušených rukou čarodějek trpět celé týdny, než jejich ostatky předají Kotli krve. Pro pravé věřící, kteří se denně modlili za slavnou smrt v boji, to byl nejhorší možný osud.

Malus si odsouzence k smrti chladně prohlédl a poděkoval Temné matce, že odvrátili pozornost od něho. Raději vy, než já, pomyslel si a podrážděně se zamračil, když Vzdor zpomalil a při závanu čerstvé krve se téměř zastavil. Urozený se na svého šupinatého oře nevrle podíval a chystal se jej pobídnout znovu do klusu, když se z hromady kamení ozval zmučený výkřik.

„Zachraň nás, svatý!“ zavolal jeden z fanatiků na Maluse. „Tas meč a zabij nás ve jménu Požehnaného vraha!“

Všichni se ohlédli. Malus ucítil dravčí pohledy krvavých čarodějek a vlasy se mu zježily. Vzduch jako by byl najednou plný napětí a praskal energií jako před letní bouřkou. Vzdor tu změnu vycítil také a výhrůžně na dav zabručel.

To je ale zatracená smůla, zaklel urozený. Nepoznal ani jednu ze žadonících tváří fanatiků. K pravým věřícím se dostal náhodou při své první cestě do města, když hledal nějakou utajenou cestu do chrámové pevnosti. Dokonce měl prsty v podněcování nepokojů; doufal, že odvedou pozornost chrámových starších. Nakonec se zapletl do větších potíží, než si přál.

Dav Maluse pozoroval jako smečka hladových vlků. V otrhaných šatech a potlučené zbroji vypadal spíš jako chudý rytíř nebo šlechtic v exilu než jako fanatik s divokýma očima. Urozený měl pohublý obličej s výraznými lícními kostmi a špičatou bradou. Oči barvy mosazi, které jej označovaly jako Khainova vyvoleného, mu svítily ze zapadlých očních důlků. Ještě děsivější však bylo šedavé zbarvení pokožky, jaké mívají druchii stížení nějakou strašlivou nemocí.

„Od tvých hříchů tě nezachrání nikdo, kacíři,“ odplivl si Malus a zatáhl za Vzdorovy otěže. „Khaine nemá soucit s takovými, jako jste vy.“

Nauglir potřásl mohutnou hlavou a ustoupil stranou. Nechtěl od davu odejít. Klapl velkými čelistmi a výhrůžně zabručel, na což dav odpověděl zasyčením.

Jedna z chrámových čarodějek namířila na Maluse meč. Na svalnatých pažích a dlouhých odhalených nohou se jí leskly stříkance čerstvé krve. „Ty nejsi chrámový kněz,“ pronesla hrdelním hlasem. Její tón byl chladný jako vzduch stoupající z hrobky.

„To jsem nikdy netvrdil,“ řekl Malus pevně a snažil se chladného zvládnout. Vzdor se otočil dokola a zadupal. Ustoupil a zase se přiblížil k davu jako magnet přitahovaný k železu. Potlačované napětí ve vzduchu narůstalo, až z toho urozenému trnuly zuby. Co se tady ve jménu Temné matky děje?

„Zbabělče! Odpadlíku!“ vykřikl fanatik a vzepjal se, jenže popravčí jej drželi pevně.

„Chopte se ho,“ řekla čarodějka chladně.

Dav vybuchl v divoký jásot. Všichni začali mávat zbraněmi a hnali se na urozeného. Vzdor zařval také a vrhl se na útočníky tak rychle, že Malus málem vyletěl ze sedla.

Cítil, jak potlačované napětí přešlo ve výbuch, jenž zapraskal ve vzduchu a málem ožehl holou kůži. Bylo to jako náhlý výšleh otevřeného ohně nebo blesk za letní bouřky. Malus vykřikl vzteky a rozčarováním. Když se Vzdor vrhl na dav, snažil se zůstat sedět zpříma. Zakřupaly kosti a vystříkla krev − chladný popadl jednoho muže za rameno a ukousl mu pravou paži. Mužovy zmučené výkřiky dráždily Malusovy nervy.

Vzdor zařval a skočil na dalšího muže, který mu přeběhl kolem plece. Popadl ho v půlce těla a vyhodil do vzduchu. Malus zaklel a zabořil zvířeti ostruhy do boků, jenže chladný začal šílet z pachu krve a trhal nepřátele na kusy, aniž by na cokoli reagoval.

Dav se hladově semkl kolem chňapajícího zvířete. Malusovi zazvonil o pancíř odražený meč. Vzhlížely k němu bledé, krví potřísněné obličeje s tmavýma očima planoucíma krvežíznivostí. Holé ruce jej popadly za okraj zbroje a pravou nohu a pokusily se ho strhnout ze sedla. Malus zavrčel jako vlk, uvolnil si nohu a kopl nějakého muže do obličeje. Jenže další ruce sevřely jeho kotník a táhly ho dolů.

Cítil, jak začíná nezadržitelně klouzat. V žilách mu proudil vztek a zoufalství. Bez přemýšlení sáhl po meči Chaosu. Jílec byl na dotek horký a dlouhá tajemná čepel jako by s významným zasyčením sama vyskočila z pochvy.

Malus vykřikl urážku a zvedl ebenově černou zbraň k bouřící obloze. Nad kakofonií řevu útočníků zaslechl zděšený výkřik jedné z chrámových čarodějek. Pak meč projel v děsivém oblouku skrz hlavy a paže útočících druchii. Maso zasažených zčernalo a seschlo, jak meč pil horkou krev a bolest umírajících.

Krvežíznivý řev se změnil ve výkřiky hrůzy a zoufalství. Druchii couvli od kouřících mrtvol svých druhů a křičeli Khainovo jméno. Malus k nim přiskočil s obličejem zkřiveným do masky vražedného vzteku.

Na bouřící obloze se rozezněl krákavý chechot havranů.

* * *

Tvář krvavé čarodějky byla podivně vyrovnaná. Malus obdivoval alabastrovou dokonalost vysokých lícních kostí i jemnou elegantní křivku čelisti. Mosazně zbarvené oči byly klidné, plné rty mírně pootevřené a zbarvené jasem mládí. Za jiných okolností by mohla být princeznou s fialkovýma očima ze ztraceného Nagarythu, šeptající tajnosti do ucha svému milenci.

Malus málem políbil ty dokonalé rty. Roztřeseně se nadechl a vytáhl meč Chaosu. Prastará čepel zaskřípala o kameny za čarodějčinými zády. Tělo sjelo z dlouhé čepele dolů a kleslo na zem.

Urozený na něj chvíli opile mrkal, jako by ho viděl poprvé. Pokožku měl horkou jako od horečky a nervy mu stále zpívaly krvežíznivou píseň. Sklouzl pohledem k hrotu meče. Z ostří se zvedal jemný pramínek rudých výparů.

Malus zvedl silou vůle hlavu a uviděl jatka táhnoucí se po dlouhé široké ulici za ním.

Rozervaná těla a useknuté končetiny ležely na dláždění propletené jako děsivý koberec. Mnozí měli rány na zádech, protože se snažili utéct, když je dostihla smrt. Ve slabém slunečním světle se třpytily zlomené zbraně a dokazovaly, kde se druchii snažili vzdorovat hladu boha. Každá tvář, co Malus zahlédl, byla zkřivená ve šklebu hrůzy a bolesti − až na zajaté fanatiky. Jejich bezhlavá těla klečela na dláždění s pažemi nataženými v gestu náboženské extáze.

„Požehnaná Matko noci,“ zašeptal Malus zděšeně. „Co jsem to provedl?“

Uhasil jsi žízeň planoucí čepele, zasyčel Tz’arkan. Pro tentokrát.

Tucty mrtvých, pomyslel si urozený. Nedokázal od toho masakru odtrhnout pohled. Tucty zatracených mrtvých. Poslední, co si pamatoval jasně, bylo tasení meče. Pak… jen smích a strašlivé výkřiky. Pomyšlení na takovou ztrátu sebeovládání ho děsilo.

Z dálky se sem doneslo volání. Urozený se rozhlédl po chrámových popravčích a našel jejich těla u hromady kamení několik kroků odtud spolu s mrtvolou druhé krvavé čarodějky. Snažil se spočítat těla neurozených, ale znechuceně to vzdal. Ani nevěděl, jestli někdo z nich unikl a běžel pro pomoc.

Přinutil se k pohybu. Proplétal se mezi padlými a přitom si bezděčně všiml, jak málo je na zemi krve − jen zčernalá těla a seschlé vnitřnosti.

Vzdor nebyl daleko od místa, kde Malus sesedl, a neuspěchaně požíral jednoho z mužů. Při Malusově příchodu se schoulil. Urozený na něj podrážděně zavrčel: „Stůj, zatraceně!“ − a přistihl svou ruku, jak pomalu tiskne jílec meče Chaosu.

Ztuhl. Ostražitě sledoval černou čepel. Pomalu a jemně zastrčil meč zpátky do pochvy. Dvakrát se meč pokusil zadrhnout v ústí pochvy, donutil ho čepel trochu povytáhnout a zastrčit zpátky. Když zbraň konečně vklouzla na místo, urozený si ulehčeně oddechl.

Během chvilky se horko ze svalů začalo vytrácet, jako když se vytáhne železo z výhně. Stál tu teď zubožený a vychladlý.

Lapený mezi drakem a hlubokým mořem, pomyslel si Malus a snažil se potlačit vlnu černého zoufalství. Co je horší osud?

Kapitola třetí

NÁZNAKY TEMNOTY

Měsíční svit se leskl na zlatém zdobení pochvy meče Chaosu a zažehával ponurou záři v hlubinách okrouhlých rubínů zasazených v jílci. Malus si artefakt obdivně prohlížel. Zbraň zastrčenou v pochvě držel opatrně v obou rukou. Připadalo mu, že cítí její teplo, pulzující měkce jako spící srdce. Nervózně si olízl rty a s hlubokým povzdechem položil zbraň na látku rozestřenou na kolenou. Pevněji zabalil od jednoho konce ke druhému do vrstev roztřepené a špinavé plachtoviny. S každou otáčkou látky cítil víc a víc chladu, připadal si menší a vysušenější. Když s tím byl hotov, převázal balíček pečlivě provazem a odnesl zabalenou zbraň ke Vzdorovi. Chladný se krčil pod stromy na druhé straně mýtinky a ostražitě svého pána sledoval rudožlutýma očima.

Malus zasunul s ponuře odhodlaným výrazem meč k sedlovým brašnám a připevnil jej pevně k sedlu vedle vaku s ostatními démonovými artefakty. Váhavě spustil ze zbraně ruce a popleskal nauglira po pleci. „Dnes v noci žádný lov,“ řekl tiše a pozoroval temnotu okolního lesa. „Nedá se odhadnout, na co bys mohl narazit.“

Od západu slunce uplynulo jen několik málo hodin a byli skoro deset mil od Har Ganethu, hluboko v zalesněných kopcích na severozápad od města. Mýtina byla jednou z těch, které často využíval jako útočiště v posledních dvou měsících, kdy se potuloval kolem Cesty otrokářů před Městem popravčích. Byl tu i malý přístřešek z borových větví, který poskytoval alespoň jakousi ochranu před počasím, a zásoba dříví na oheň. Ten samozřejmě rozdělat nemohl. Poslední, co chtěl, bylo prozradit svou přítomnost a stejně pochyboval, že by plamen jeho prokleté kosti zahřál.

Z města se dostal bez dalších incidentů, i když než se dostal k široké bráně vedoucí z města, zaslechl za sebou z místa masakru poplašné výkřiky. Věřil, že místní svedou útok na skupinu fanatiků, ale nehodlal si svou teorii ověřovat. Branou téměř procválal. Ulevilo se mu, když zjistil, že na Cestě otrokářů není skoro žádný provoz. Dalších několik hodin ujížděl po cestě směrem na západ a ostražitě se rozhlížel po oblacích prachu, které by se mohly zvedat na obzoru.

Malus měl dobrý důvod dostat se z Har Ganethu co nejrychleji − bylo možné, že Malekith je na cestě do města v čele armády, poplašený zprávami o povstání v chrámu. I když Urialův převrat Malus ukončil vlastníma rukama, pochyboval, že by mu za to Černokněžný král projevil nějakou vděčnost. Malus byl prohlášený od začátku léta za psance, poté co zavraždil vlastního otce ve Vaelgorské pevnosti, stěží dvacet mil odtud na severovýchod. Udělal to, aby získal Torxusovu dýku, další ze zatracených démonových artefaktů. Ne že by na jeho motivu podle zákonů země nějak záleželo. Malusův otec byl vaulkhar Hag Graefu, byl jedním z králových důstojníků a nikdo si nesmí dovolit zabíjet Malekithovy vazaly bez jeho svolení. Doufal, že ho Černokněžný král bude považovat za mrtvého − že byl před několika měsíci zabit spolu s tisíci dalších při zmatené noční bitvě před Hag Graefem − ale život by na to rozhodně nevsadil. Jeho nevlastní bratr Isilvar, nyní jediný Lurhanův dědic a vaulkhar Hag Graefu, téměř určitě znal pravdu. Otázkou bylo, co s tím udělá? Isilvar měl několik dobrých důvodů chtít ho zabít − nejmenší z nich byla ošklivá jizva na krku po zranění, které mu Malus způsobil v bitvě pod věží jejich sestry Nagairy.

Malus se zamyšleně zamračil, prohrabal sedlové brašny a vytáhl mastný plátěný pytlík a malou láhev vína. Pak sundal ze smyčky na sedle těžkou válečnou sekeru a unaveně klesl na zem vedle nauglira. Když se opřel o Vzdorův bok, zvíře se posunulo a otočilo hranatou hlavu, aby na něho vidělo svým korálkovým okem. Malus se na Vzdora zpupně zadíval. „Uklidni se,“ varoval ho a pokusil se usadit pohodlněji. Nauglir znovu ucukl před jeho dotekem, zvedl se na nohy a varovně na svého pána zasyčel.

„Dobrá, dobrá!“ vyštěkl Malus, popadl sekeru a zásobu jídla a odkulhal na druhou stranu tábořiště. Ztěžka se usadil u hnijícího kmene a upřel na zvíře vražedný pohled. „Uvidíme, jestli tě příště nechám sežrat mrtvého koně, až na nějakého narazíme.“

Za chvíli se Vzdor opatrně usadil na zadní a opřel si čenich o zem, aby mohl Maluse ostražitě sledovat. Nauglir se choval dost podivně už od chvíle, kdy se vrátili z města Věčných králů daleko na severu v Pustinách Chaosu. Malus se tam vydal hledat skutečný meč Chaosu, jenže padl do drápů šílených druchijských fanatiků, kteří meč ukradli. Chtěli ho zabít a nasytit se jeho životní silou, proto ho ukřižovali na náměstí před chrámem.

Neměl na vybranou − musel povolat Tz’arkanovu moc, aby jim unikl. Všechno, co následovalo potom, bylo poněkud zastřené. Další, na co si jasně vzpomínal, bylo, že stojí na kamenném mostě před Svatyní meče v chrámové pevnosti v Har Ganethu a pozoruje svou nevlastní sestru Yasmir, jak pojídá Urialovo dosud bijící srdce.

V proroctví o Biči stálo, že je mu předurčeno oženit se s Yasmir, která byla nyní považována za žijící svatou Boha s krvavýma rukama. Viděl, co provedla Urialovi, takže mu při vyhlídce na sňatek s ní tuhla krev v žilách. Když budu mít štěstí, meč Chaosu mě zabije dřív, než k tomu dojde, pomyslel si Malus ponuře.

Jakmile měsíce vystoupily na zamračenou oblohu, na mýtině se citelně ochladilo. I v pozdním létě Země chladu dostála svému jménu. Malus vytáhl hubený příděl solené ryby a žluté omáčky a začal pokrm zarputile žvýkat. Suché maso splachoval doušky zoctovatělého vína. Jedl pomalu; i když to chutnalo mizerně, bylo to pořád lepší než ty ztvrdlé zbytky, které mu zbývaly na zítra.

Než dojedl, měsíce svítily už skoro nad jeho hlavou a dech se mu srážel ve vzduchu v mlhu. Malus to příšerné víno tvrdošíjně dopil a uklidnil se. Důvodem, proč si vybral tohle osamělé tábořiště, bylo, že potřeboval informace, a pro takový rozhovor bylo třeba soukromí.

Také měl neodbytný pocit, že to, co se dozví, se mu vůbec nebude líbit.

Otřel si obličej a odložil hadřík i prázdnou láhev. Potom se posadil se zkříženýma nohama zády ke kmeni a ukořistěnou sekeru si položil na dosah. Sundal si železnou rukavici zakrývající levou ruku. Stříbrný prsten na jeho prstě se zaleskl jako kroužek z ledu. Podržel jej na měsíčním světle a přitom si s úšklebkem všiml, že mu žíly na hřbetu ruky zčernaly démonovou nákazou.

Zaťal pěst a zaměřil svou nemilosrdnou vůli na jedinou myšlenku.

Eldire.

Přes obličej mu zavanul známý slabý větřík − a démon v něm se zazmítal vzteky. Svaly mu ztuhly a vnitřnosti mu sevřela křeč; Malus padl se zasténáním na bok, sražen náhlou vlnou bolesti a nevolnosti. Z tlaku v hlavě − jako by mu démon sevřel mozek do svěráku − se mu před očima roztančily hvězdičky. Malus se zkroutil a vyzvracel svou bídnou večeři na studenou zem. Mělce dýchal ve stejném rytmu s bušením v lebce.

Potom se pomalu převalil na bok a znovu se opřel o kmen stromu. Ucítil vůni popela a bolest i nevolnost se najednou vytratily jako černý olejnatý odliv. Dunění v hlavě zmizelo a Malusovi připadalo, že se i démonův hlas ztrácí v dálce. Když byla nevolnost pryč, roztřásal ho už jen chlad, který jako by mu vyzařoval ze samotných kostí.

„Co jsi to udělal?“ ozval se ženský hlas, tvrdý a chladný jako tesaný mramor. Slova měla zvláštní ozvěnu, jako by se ozývala ze studny. „Ty blázne! Malusi, co jsi to provedl?“

Urozený prudce otevřel oči. Nad ním se vznášel zářící přízrak zahalený bledou stříbřitou aurou. „Zdravím, matko,“ řekl a povedlo se mu ze sebe vyloudit i trpké pousmání. „Tvůj láskyplný hlas jsem opravdu postrádal.“

Stála tam nehybná a vznešená, oděná do tmavého těžkého šatu čarodějky z konventu. Bledé ruce měla sepjaté před sebou a zapletené bílé vlasy jako by byly utkané z měsíčního světla; rámovaly nelítostné a ostré rysy jejího obličeje. Zjevení bylo nehmotné − urozený skrz něj viděl, jako by bylo vytvořené z mlhy. Skrz matčinu postavu se na druhé straně mýtiny rýsoval Vzdorův nahrbený hřbet i oči jako rudé uhlíky. Přesto měl Malus pocit, že ho Eldire probodává pohledem.

„Drzý darebáku!“ vyštěkla. „Celé tvé tělo už patří démonovi. V žilách ti pulzuje ohavná energie. Dokonce toho démona vidím, jak ti klouže pod bledou kůží jako leviatan!“

„Svíjí se mi kolem srdce jako klubko hadů?“ odfrkl si Malus a otřel si hřbetem ruky ústa. „Svírá můj seschlý mozek v uslintaných čelistech? Pak jsou tvé dary jen plýtváním, matko. Tohle vím skoro rok každou minutu každého dne.“

Eldiřin nehmotný obličej zrudl vzteky. „Tohle je mnohem horší než pouhé přivlastnění, dítě! Udělal jsi poslední krok. Varovala jsem tě před tím, ještě v těch trpasličích hrobkách!“

„Myslíš si, že jsem měl na vybranou?“ opáčil urozený. Zašklebil se bolestí v břiše a unaveně se posadil. Hlavu si opřel o mechem porostlý kmen. „Ten zatracený meč nakonec v chrámu nebyl. Musel jsem pro něj jít do Pustin Chaosu.“ Zrak mu padl na hřbet ruky s černými žílami a vztek přešel ve znechucení. „Buď to, nebo smrt; neměl jsem jinou možnost. Zatím žiju, a dokud žiju, bojuji.“ Zadíval se do přísných očí věštkyně. „A teď mám meč.“

Eldire lehce vykulila oči. Vztek se jí z alabastrového obličeje vytratil. „Ty jsi tasil planoucí čepel,“ konstatovala o něco méně prázdným hlasem.

„Přinutily mne k tomu okolnosti. Nebudu tě nudit podrobnostmi,“ řekl Malus temně. „Tz’arkan byl ještě méně potěšen než ty. Začínám uvažovat, jestli ten meč není dostatečně silný na to, aby zrušil démonův vliv.“

Eldire se na syna zamračila. „Možná,“ připustila s povzdechem připomínajícím vítr, který se prohání hrobkou. „Khainův hlad se nestará o plány jiných bytostí, dokonce ani tak mocných démonů, jako je Tz’arkan. Ve skutečnosti,“ a znovu se jí vrátil rozzuřený výraz, „je meč Chaosu pravděpodobně jediným důvodem, proč ti zbyla alespoň trocha vědomí. Když se tak na tebe dívám, je div, že démon není schopen tě přinutit tancovat jako loutku.“

Z jejích slov Maluse zamrazilo v zádech. Sklouzl pohledem k balíku s mečem. Může si dovolit stále živit ten hlad? Může si dovolit to neudělat? „Démon možná vlastní mé tělo, ale ujišťuji tě, že moje vůle zůstala nedotčená,“ oponoval. „Nebudu tancovat pro nikoho a nejméně ze všech pro toho zatraceného démona.“ Zarazil se a podíval se, jak mu černé žíly pod kůží podrážděně pulzují. „Chci jen vědět, co se stane, až bude démon osvobozen.“

Věštkyně zamyšleně našpulila rty. „To je zajímavá otázka,“ řekla. „Správně by tvá duše měla být sfouknuta jako plamen svíčky už ve chvíli, kdy Tz’arkan přijal tvé tělo za své útočiště. Jenže teď…“ Pokrčila rameny. „To nedokážu říct. Je možné, že meč může rušit démonovu vládu nad tebou, ale můžeš si být jistý, že než k tomu dojde, podnikne Tz’arkan jakékoli kroky, které by celou věc rozhodly v jeho prospěch.“

Malus se na matku tvrdě podíval. „Takže ty říkáš, že vše není ztraceno.“

„Říkám, že pokud budeš velmi chytrý a budeš mít velké štěstí, mohlo by se ti podařit vyměnit jednu smrt za jinou,“ odpověděla věštkyně. „Ten meč tě dřív nebo později zabije, Malusi. Teď, když jsi jej tasil, ho už nemůžeš pustit.“

Urozený si unaveně povzdechl. „Všichni zemřeme, matko,“ řekl s pohledem upřeným do tmy. „Takže to zas není tak velká cena, kterou bych zaplatil, ne?“

„Smělá slova na někoho, kdo nikdy nemluvil s mrtvými,“ opáčila Eldire. „Nicméně,“ zvedla ruku, aby předešla odseknutí svého syna, „co se stalo, stalo se. Máš meč a to je důležité. Takže ti zbývá získat už jen jeden artefakt.“

„Vaurogův amulet,“ souhlasil Malus smutně. „Nemám tušení, kde je, a mám velice málo času na hledání. Zato vím, že mi na návrat do chrámu a osvobození démona zbývají pouhé dva měsíce. Cesta trvá skoro měsíc a půl.“ Střelil po Eldire kosým pohledem. „Takže pokud mě neumíš naučit létat, mám na nalezení posledního artefaktu jen dva týdny.“

Eldire si povytáhla lem průhledného roucha a sklonila se blíž, takže se matka se synem téměř dotýkali nosy. „Chtěl bys pár křídel, Malusi?“ zeptala se nebezpečně milým hlasem.

Tón jejího hlasu zmrazil všechny Malusovy sarkastické odpovědi. „To je… velkorysá nabídka,“ řekl opatrně. „Ale nejdřív bych se měl možná zabývat nalezením artefaktu a cestou až potom.“

Eldire po něm blýskla vlčím úsměvem. „Velmi moudré rozhodnutí.“ Narovnala se a prohlásila: „Můj čas se krátí. Mluvit s tebou tímto způsobem je velmi namáhavé, zejména teď, když démon tolik zesílil. Ještě si ode mne něco přeješ?“

„Doufal jsem, že budeš o amuletu něco vědět,“ řekl Malus rychle a přinutil se sedět zpříma. „To je hlavní důvod, proč jsem tě zavolal.“

„Amulet?“ řekla Eldire. Její postava začala ztrácet soudržnost a rozplývala se jako ranní mlha. „Je to mocný talisman, vyrobený před dávnými věky z meteoritického železa. Bojovníkovi, který jej nosí, nemůže ublížit žádná zbraň.“

„Nesejde mi na tom, co umí!“ vykřikl Malus. „Víš, kde je?“

Eldiřin obraz se rozptýlil v beztvarou mlhu. Odpověď byla stěží víc než povzdech.

„Cesta k pátému artefaktu vede do Naggarondu,“ odpověděla věštkyně. „Hledej amulet v neosvětlených síních pevnosti ze železa.“

Než se Malus vzpamatoval, byla Eldire pryč. Podíval se na Vzdora. Nauglir zvedl mohutnou hlavu a podrážděně frkl.

„Sám bych to líp neřekl,“ pronesl urozený temně a založil si ruce na hrudi. „Pevnost samotného Černokněžného krále. Měl jsem to tušit.“

Jedna smrt za jinou, pomyslel si trpce. Cítil, jak mu démonova nákaza proudí z kostí jako černý příliv a rozlévá se mu pod kůží.

* * *

Maluse probudila bolest. Bolelo ho celé tělo od hlavy až k patě. Mýtinku zalévalo perleťové světlo brzkého úsvitu a při zemi se válely chuchvalce mlhy. Ležel na boku, pevně zavinutý do těžkého pláště nasáklého ranní rosou. O několik stop dál spal Vzdor s čenichem zastrčeným pod dlouhý, biči podobný ocas a syčel při tom jako přetékající kotlík.

Za vlasy ho zatahaly dlouhé prsty a na zkřehlé kůži jej zahřála jejich teplá bříška. Mysl zastřená spánkem si užívala hlazení kolem pravého ucha a prohřívání špičatého lalůčku.

Další pramínek tepla mu sjel po tváři a přes rty. Chutnal po soli a železe.

Urozený prudce otevřel oči. Chtěl promluvit, ale slova se mu vzpříčila v hrdle drtivou bolestí vycházející z hlavy. Malus se zazmítal v těsném sevření pláště, z něhož se přes všechnu snahu nedokázal osvobodit.

Krev se mu valila po tváři a po krku. Natekla mu do pravého oka a urozený zalapal po dechu, jak ho zaplavila palčivá vlna nové bolesti.

Bezmocně zamrkal přes kapky krve zachycené na řasách. Otočil hlavu a vzhlédl k postavě ve zbroji dřepící vedle jeho ramene. Zezadu po hlavě mu dál stékala krev, jako kdyby jeho lebka byla rozbitý džbán s vínem.

Jasná krev zbarvila Lhunařiny šedé ruce, zatekla za polámané zčernalé nehty a v klikatých pramíncích jí stékala po zápěstích. Modré rty se prohnuly v úsměvu šílence a jediné zdravé oko planulo horečnatým jasem. Druhé oko, oteklé a zčernalé hnijící krví, se bezcílně převalovalo v důlku.

„Jsme jedné mysli, můj pane,“ řekla hlasem bublajícím z plic plných kapaliny a zvedla ruce ke strašlivé ráně na pravém spánku. S vlhkým mlaskavým zvukem vtiskla šedou hmotu z dlaní do červy prolezlé dutiny.

„Jedna mysl,“ řekla a sáhla mu po obličeji. „Jedno srdce. Jedno oko…“

* * *

Malus se probudil s křikem a zmítáním na kluzké hlíně.

Srdce se mu rozbušilo hrůzou, když zjistil, že má pevně ovinuté paže i nohy. Stále napůl ve spánku a napůl při sobě se svíjel a kopal, prskal a vyl jako zatracený. Pak si s křečovitým vzepřením vysvobodil jednu nohu a uvědomil si, že se prostě zamotal do pláště.

Prudce oddechující Malus se přinutil zavřít oči a opřít si hlavu o vlhkou zem. Když bušení v hlavě ustalo, pomalu a pečlivě si vymotal zbytek končetin a bez ohledu na ranní chlad rozhalil plášť.

Když konečně dostal dech pod kontrolu, otevřel oči. Bylo už dávno po úsvitu a slunce pronikalo propletenými větvemi nad jeho hlavou. Přímo pod zády měl vyboulený kořen stromu, který jej tlačil do páteře.

Malus se zamračil a zvedl hlavu. Ležel na zvířecí stezce mezi dvěma vysokými duby. Po tvářích jej hladily kapradiny, z nichž kapala rosa. Pod jejím dotekem se otřásl.

Nebyl ani poblíž mýtiny, na které se utábořil.

Zabručel nějakou kletbu a vyškrábal se na nohy. Všude kolem byl les. Mezi pláty zbroje měl zachycené větvičky a dlaně celé od hlíny. Požehnaná Matko noci, pomyslel si. Jak jsem se sem dostal? Jeho vzpomínky na minulou noc byly přinejlepším neurčité. Vybavoval si, že seděl ve tmě a snažil se představit si cestu do Naggarondu ze všech možných směrů … a dál to bylo jaksi zamlžené. Copak jsem se opil tím zatraceným zoctovatělým vínem?

Pomalu se otáčel a zoufale těkal očima ve snaze se zorientovat. Zvířecí stezka mu připadala povědomá a přinejmenším mířila na jih k okraji lesa. Přetřel si obličej špinavou dlaní a vydal se po stezce. Vtom mu došlo, že jeho válečná sekera není nikde v dohledu.

Malus sledoval stezku hustým lesem skoro míli. Byl čím dál zmatenější a vyděšenější. Cestou si začal všímat stop, které naznačovaly, že tudy už možná šel. Podle mělkých otisků nohou a polámaných větví to vypadalo, jako by se ve tmě potácel jako opilec. Byl div, že se nenapíchl na žádnou větev nebo si nerozbil hlavu o kmen stromu.

Po míli a půl zjistil, že se ho začíná zmocňovat panika. A pak uslyšel od jihozápadu povědomé zasyčení páry unikající z kotlíku. S úlevným povzdechem opustil stezku a vydal se po zvuku. Netrpělivě se prodíral podrostem. Po tuctu yardů začaly stromy řídnout a konečně vyklopýtal na okraj tábořiště. Když se objevil, Vzdor se zvedl a nozdry mu zrudly, jak zkoumal jeho pach.

Malus se zastavil na kraji mýtiny a ostražitě si ji celou prohlédl. Sekera ležela tam, kde ji nechal. Dokonce i složený hadřík, ve kterém měl zabalenou večeři, byl přesně tam, kam jej položil. Opatrně přešel přes tábořiště a přiblížil se k nauglirovi. „Klid, Vzdore,“ řekl a sáhl do sedlových brašen. Chladný si odfrkl a jedním rudým okem Maluse výhrůžně sledoval, jak prohmatává jeho výstroj.

Tři zbývající láhve vína byly v pořádku. Malus prozkoumal voskové pečetě na hrdlech − byly nedotčené.

Vzdor přešlápl širokýma nohama s drápy a podrážděně zabručel. „Dobrá, dobrá,“ řekl Malus, zapnul sedlové brašny a poplácal chladného po boku. „Jdi. Lov. Potřebuji přemýšlet.“

Ustoupil stranou a mohutné zvíře překvapivě hbitě zmizelo v hustém podrostu. Pak se otočil a znovu si prohlédl zemi na místě, kde dřív seděl. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ho někdo přepadl. Jako by prostě vstal a odešel do tmy.

Malus se unaveně opřel o kládu a pokusil se očistit si dlaně od hlíny. Jakkoliv se snažil, nedokázal si vybavit skoro nic poté, co domluvil s Eldire. Provedla mu něco? Pokud ano, tak co? Podrážděně zavrtěl hlavou. To nedávalo smysl.

Pak ta noční můra. Už slyšel o druchii, kteří v zajetí mocné noční můry křičeli, dokonce i vstali a chodili. Bylo v tom snu ještě něco, na co si nepamatoval? Vyhnal ho děsivý přízrak Lhunary do hlubin lesa? „Možná budu muset začít zase pít, abych usnul,“ zamumlal trpce. „Nebo sám sebe spoutat jako koně.“

Ze severu najednou uslyšel prudký pohyb − lesem se hnalo něco obrovského, co lámalo větve a těžce naráželo do kmenů stromů. Malus tiše zabručel. Vzdor si už našel ranní jídlo.

Vtom se jako v odpověď ozvaly zvuky od cesty z jihu.

Malus bez přemýšlení popadl sekeru a tiše se přikrčil. Opatrně vyhlédl nad kmenem padlého stromu. Stěží se odvažoval dýchat, ležel bez hnutí a napínal všechny smysly. O chvíli později zaslechl slabé zašelestění v podrostu, možná dvacet yardů směrem na jihovýchod. Urozený zavřel oči a pokusil se představit si v duchu okolní terén. Ať už to bylo cokoli, znělo to, jako by se to prodíralo po zvířecí stezce, po které urozený nedávno šel.

Zapraskaly další zlomené větve − tentokrát přímo na jihu. Urozený vycenil zuby.

Znělo to jako skupina lovců. A blížila se směrem k němu.

Kapitola čtvrtá

NEKONEČNÍ

Po tom všem, čím prošel za posledních deset měsíců, už Malus v nějaké štěstí nevěřil. Ať už ti lovci byli kdokoliv, nepřišli sem náhodou. Pochyboval, že jsou z Har Ganethu − tábořiště bylo příliš daleko a příliš hluboko v lesích, než aby přilákalo nějaké uprchlíky. Možná spíš loveckou skupinku autarii. Stíni si přivlastnili celou kopcovitou krajinu na sever od Cesty otrokářů. Občas zaslechl o malých přepadových skupinách, které se objevovaly na jižním úpatí pohoří, aby okrádaly karavany s otroky mířící na západ. Ale žádný autarii hodný své soli by nebyl tak neohrabaný, aby hlukem prozradil svou pozici, zejména ne v lese.

Takže zbývala jediná možnost − byli to vojáci z Malekithovy armády.

Malus sevřel pevněji topor válečné sekery a hleděl zpoza kmene do stínu pod hustými stromy. Bylo možné, že jsou to jen pícovníci, kteří loví vysokou nebo bažanty, aby nasytili válečníky Černokněžného krále. Také to mohli být lovci, kteří pročesávali les, aby našli Maluse. Ale jak by mě mohli najít? uvažoval Malus. Předpokládal, že tyhle lesy zná mnohem lépe než kterýkoli naggarothský voják, a předchozího večera byl při zakrývání svých stop dostatečně pečlivý.

Podrost napravo zašustil, asi patnáct yardů odtud. Lovci se pohybovali opatrně a stáčeli se mírně na západ. Zadíval se k východu a doufal, že zahlédne známky pohybu druhé skupiny, jenže hustý porost to předem znemožnil. Nevadí, pomyslel si, když já nevidím je, oni nevidí mne.

Pak ostře zapraskala větev hned u zvířecí stezky. Deset yardů odsud, odhadl, a trochu víc na východ. Dvě skupinky obcházejí kolem okraje tábořiště. Co víc, najednou mu došlo, že neslyšel žádný pohyb přímo od jihu. Vědí, kde to tábořiště je, uvědomil si a vlasy na krku se mu zježily. Snaží se ho obklíčit a odříznout od únikové cesty na sever.

Musí se pohnout, než se smyčka stáhne. Naštěstí byl Vzdor někde směrem na sever a krmil se. Pokud by se dokázal dostat k němu, byl si jistý, že unikne komukoli, kdo po něm jde, na sever k úpatí kopců. Samozřejmě to znamenalo projet územím autarii, ale nejdřív musí přežít, aby to vůbec bylo nutné řešit.

Malus se stále krčil u země. Otočil se a plazil se přes tábořiště. Sotva se pohnul, zvuky se znovu ozvaly, tentokrát z východu a ze západu. Lovci se dali do pohybu.

Malus sklonil hlavu a držel se cestičky, kterou po sobě zanechal Vzdor. Tedy, snažil se − ani ne dvě stopy za okrajem mýtiny vběhl přímo do šípkového houští, kterým se chladný se silnou kůží hladce prodral. Trnité větve šlehaly urozeného po obličeji a po krku, až nechtěně zasyčel bolestí. Malus sekl do křoví sekerou. Doufal, že pár dobře mířených máchnutí mu uvolní cestu, ale tenké zelené pruty se pod břitem jen prohýbaly a šlehaly ho jako biče. Navíc tím způsobil značný hluk, takže se cítil odhalený. Po několika hlučných pokusech to vzdal a vyrazil na západ, kde doufal najít v podrostu snazší cestu.

Uslyšel, jak někdo vyrazil z křoví a vrhl se na mýtinu vzdálenou sotva půl tuctu yardů. Malus se bez ohlížení sehnul a proběhl kolem tenkých stromků a skloněných kapradin, aby se dostal za křoví a mohl se znovu vydat k severu. Napjatě se rozhlížel na obě strany. Doufal, že zahlédne nauglirovu stopu, ale ta zůstala pro jeho necvičené oči téměř neviditelná. To zatracené zvíře je skoro třicet stop dlouhé a váží tunu, pomyslel si podrážděně, přesto se dokáže v lese pohybovat jako autarii, když chce. Uvažoval, že by na Vzdora hvízdl − bylo snazší k sobě chladného přivolat než jej najít − ale to by slyšeli i lovci. Neměl tušení, co by následovalo, a nechtěl to zjišťovat.

Snažil se zaslechnout zvuky pronásledování a stále se držel v částech lesa, kudy se dalo snadněji projít. Vyměnil neviditelnost za rychlost. Země se začala mírně zvedat k úpatí kopců, které byly ještě víc než míli daleko. O několik minut později dorazil k malé zarostlé roklince a instinktivně do ní vešel, neobešel ji.

Stíny pod blízko sebe rostoucími stromy byly temné, ale alespoň to znamenalo, že tu je méně podrostu, kterým by bylo nutné se prodírat. Malus téměř okamžitě našel úzkou stezku zvěře vedoucí středem roklinky a bez váhání se po ní vydal. Za chvíli narazil na velkou kaluž čerstvé krve a dvojici velkých, povědomých stop.

Malus si dřepl a zhluboka oddechoval. Našel místo, kde Vzdor dohnal svou kořist, ale ten zatracený chladný nebyl nikde v dohledu. Nauglir si jako většina šelem odtáhl úlovek někam do bezpečí, kde si ho bude moci v klidu sežrat. Což znamenalo, že válečné zvíře mohlo odejít kterýmkoli směrem.

Maluse vyrušil bleskový pohyb ve stínu nalevo. V mžiku měl připravenou zbraň. Nikdo se však neukázal. Urozený se pomalu otáčel dokola a pátral po náznaku nebezpečí. Připadalo mu, že je tu sám.

Snad tucet yardů za ním zapraskaly větve. Lovci se dostali na jižní okraj rokliny.

Malus se přikrčil a rychle odhadl okolní terén. Postavit se jim, nebo utíkat? Zalitoval, že nechal meč Chaosu přivázaný na Vzdorově sedle.

Co nejtišeji obešel krvavou skvrnu, aby po sobě nezanechal stopy, které by nepřátelé mohli sledovat, a vplížil se do hustého lesa západně od stezky. Šlahouny ostružiní ho tahaly za vlasy a škrábaly po jeho plátové zbroji, ale Malus odolal pokušení ohnat se po nich sekerou. Místo toho šel stále hlouběji a doufal, že se porost za ním zavře jako plášť.

O několik kroků dál nalezl rozštípnutý a ohořelý kmen starého dubu. Očividně padl před lety za oběť blesku. Skořepina kmene byla víc než deset stop vysoká a ukončená rozeklaným, mechem porostlým pahýlem. Prasklina v širokém kmeni se táhla od kořenů až do výše pasu. Malus se rychle zamyslel, pospíšil si k prasklině a opatrně se vsoukal dovnitř.

Za okraj plátové zbroje, která drhla o stěny dutiny, mu padaly kousky shnilého dřeva a svíjející se hmyz. Malus pevně zavřel oči a ústa, aby mu do nich nenapadalo to vlhce páchnoucí smetí. Zády se opřel o dřevo. Pak opatrně zvedl nohu a našátral špičkou oporu několik stop nad zemí. Zapřel se botou o výstupek, který by ho mohl unést. Zaťal zuby, přitiskl se zády o stěnu dutiny a zvedl se nahoru. Když zvedl ze země druhou nohu, rychle nahmatal špičkou další oporu a našel ji těsně nad puklinou.

Vylezl kmenem nahoru tři stopy a zůstal tam viset. Stěží se odvažoval dýchat.

Jakmile se přestal hýbat, zaslechl zvenčí slabé zvuky nějakého pohybu. Spolkl trpkou kletbu. Zaslechl zašustění větve, zapraskání suchého dřeva a pak i zdušené hlasy hovořící jazykem, který mu zněl jako druhir. Odhadoval, že jsou alespoň tři, ale nedokázal rozeznat, co říkají.

Hlasy se přiblížily. Urozený zaslechl slabé zarachocení plátové zbroje a ťuknutí pochev mečů o sebe. Podíval se dolů na slabý paprsek bledého světla pronikající do praskliny. Viděl, jak přes něj dopadl stín. Zadržel dech a očekával, že každou chvíli nakoukne dovnitř hlava.

Rozhovor ještě dost dlouho pokračoval. Slova byla zvláštně zdušená; Malus stále nedokázal rozeznat, co říkají, ale podle kadence a tónu se nejspíš dohadovali, kde ho mají hledat. Nakonec jeden z nich zřejmě došel k nějakému rozhodnutí. Všichni se s bručením vydali pryč a očividně zamířili dál na západ. Urozený pomalu vydechl. Když už neslyšel žádný pohyb, napočítal pomalu do sta a opatrně se spustil k zemi.

Vylézt puklinou ven se ukázalo být obtížnější než se nasoukat dovnitř. Nakonec se musel otočit, kleknout si a vylézt ven pozpátku. Každou chvíli očekával, že ucítí v zádech čepel nebo šipku z kuše, ale nakonec byl volný. Vytřepal si z vlasů shnilé dřevo a brouky, rozhlédl se a zamířil co nejrychleji na východ. Nedostal se dál než několik kroků, když uslyšel známé zabručení odněkud zleva. Alespoň zjistil, kam odešel chladný. Otázkou bylo, jestli totéž zaslechli i lovci a co z toho vyvodí.

Malus šel dál a objevil stezku zvěře. Mohl po ní jít severním směrem co nejdál a možná rychleji než jeho pronásledovatelé, ale pokud ti také míří ke Vzdorovi, určitě na stezku narazí. Pokud ovšem nepůjde na západ, nepřekříží stezku zvěře a pak se nevrátí širokým obloukem ke Vzdorovi od východu. Jenže něco takového by trvalo dlouho. Co je větší riziko?

Malus, zabraný do úvah, si málem nevšiml pohybu napravo od něj. Byl si jistý, že tentokrát to není jen jeho fantazie. Ukryl se za kmen stromu a dřepl si. Bedlivě prozkoumal všechny stíny kolem sebe.

Nic se nepohnulo. Až na neklidný vítr nebylo nic slyšet. Malus počkal deset vteřin, a když nic nezahlédl, zhluboka se nadechl a znovu vyrazil. Ušel deset yardů, prudce se zastavil a otočil se doprava.

Tam! Uviděl mihnout se stín v šeru pod jedním stromem. Byl velký jako havran a prosvištěl vzduchem ve výši ramen. Urozenému se zježily vlasy na krku. Honí jej stín a nepochybně hlásí jeho polohu svému pánovi. Už teď si Malus představoval, jak se lovci vracejí na volání jejich nadpřirozeného slídiče.

Teď nebyl čas na plížení. Malus se otočil a co nejrychleji se rozběhl po zvířecí stezce. S vahou zbroje se jeho kroky v hustém lese rozléhaly, jenže teď šlo o rychlost. Pospíchal tak, že v plném trysku proletěl křovím, v němž se skrýval předtím. Jehličkovité trny mu poškrábaly tvář a ruce. S divokým zavrčením sekal do větví sekerou a prorážel si cestu tou změtí.

Malus funěl jako pes, když konečně vyklopýtal na stezku zvěře − a okamžitě viděl, že na ní není sám.

Pár yardů dál napravo stály v těsném hloučku tři postavy. Měly vlněné černé kytle přes kalhoty, vysoké boty a stříbřité kyrysy s vyrytými magickými runami. Byly zahalené do těžkých plášťů s kápí a jejich tváře skrývaly masky z leštěného stříbra. Tři ženské tváře vytepané z chladného kovu si ho zvědavě prohlížely. Jejich neměnný výraz jako by se v temnotě kápě vznášel. Jedna z postav zvedla ruku v tmavé rukavici; Malus se bleskově otočil a uháněl na sever tak rychle, jak ho nohy dokázaly nést.

„Vzdore!“ zařval, odhazuje veškerou opatrnost. Naštěstí stezka zahýbala a rychle jej odvedla z dohledu tří vrhačů stínu. Že by se opravdu srazil s autarii? Ty tři ženy, co zahlédl, byly čarodějky, o tom nepochyboval, jenže žádné čarodějky, které kdy viděl, nenosily masku a přes oděv archaickou zbroj.

Nalevo od něj se ozvaly výkřiky a zvuky pohybu; obkličovali ho lovci, které setřásl u stromu. Od severu zřetelně zaslechl další Vzdorovo tiché zabručení. Snažil se odhadnout, jak je to asi daleko, když proběhl další zatáčkou a přímo před ním vystoupila na stezku postava ve zbroji.

Jeden prchavý okamžik Malus si myslel, že ho některá z čarodějek předběhla, aby mu odřízla cestu. Postava měla také černý oděv a stříbřitou archaickou zbroj, jenže tahle pokrývala svého nositele od hlavy k patě, jak by se slušelo spíš na rytíře. U pasu mu visely dva meče a tvář skrývala maska zobrazující šklebícího se démona. V hloubi kápě se zaleskl hadrilkar z leštěného zlata.

Muž zvedl ruku v železné rukavici. Malus byl příliš blízko na to, aby se rozmáchl sekerou, a tak jen nastavil ruce držící topor před sebe a do muže vrazil. S třesknutím dřeva o ocel se muž skácel a Malus ho přeskočil, aniž by zpomalil běh.

Zazněly další výkřiky a pak za sebou zaslechl zasvištění. Něco těžkého ho udeřilo mezi lopatky a vzápětí ho kolem hrudi a paží sevřela ocelová síť a uchvátila ho do svého děsivého objetí. Za zbroj se mu zachytily háčky s ostny a zaklesly se do mezer. Malus ztratil rovnováhu a zapotácel se. Se zoufalým úsilím se pokusil udržet na nohou, ale zakopl o vyčnívající kořen a zřítil se na zem.

Urozený se válel a zmítal v nemilosrdném zajetí sítě. Za ním se ozvaly kroky a vzápětí se nad ním sklonily tři maskované postavy. Jedna ho popadla za kotníky a převrátila ho na záda, zatímco druhá uchopila záhyby sítě na Malusově hrudi. Třetí válečník zůstal stát opodál a pomalu tasil meč.

Malus si se zavrčením uvolnil jednu nohu, zrovna když se muž se sítí začal narovnávat. Instinktivně kopl válečníka z boku do hlavy a ten upadl se zdušenou kletbou na zem. Jelikož z Maluse při tom stáhl část sítě, Malus si osvobodil pravou paži. Válečník, který ho držel za nohu, ho pustil a skočil po něm, jenže Malus se rychle odkutálel doleva a vymotal se z pasti plné háčků. Divokým máchnutím sekery muže odehnal a zvedl se na nohy − a v tu chvíli se na něj zleva vrhl ten s mečem.

Čepel se v lesním šeru jen stříbřitě zableskla. Maluse zachránily instinkty z bojiště; bez přemýšlení se otočil na pravé noze a vykryl ránu toporem sekery. I tak ho srazila na kolena, a než se stačil vzpamatovat, muž zaútočil znovu a dvěma údery skoro dostal Maluse na zem.

Ať už protivníci byli kdokoli, byli zkušení a silní. Beze slova se rozestoupili do volného půlkruhu a očividně se Maluse chystali obklíčit. Zbylí dva ponechali meče v pochvách a nechali třetího, aby dotíral na Malusův poklesávající kryt. Urozený rychle ustupoval a stahoval se směrem na sever ke stezce, jenže každou chvilku se jeden z lovců dostane za jeho záda a odřízne mu ústupovou cestu.

Malus zadržel toporem sekery další zvonivý úder a riskoval fingovaný krátký úder na protivníkův obličej. Na půl vteřiny ho donutil ustoupit, což mu stačilo na to, aby se otočil na patě a vrhl se na maskovaného lovce, který jej obcházel zezadu. Překvapený válečník se pokusil ustoupit, ale urozený po něm se zvířecím řevem skočil a zasadil mu divoký úder, který vykřísl ze zdobené zbroje jiskry. Srazil muže na zem, prosmýkl se kolem něj a utíkal po stezce.

„Vzdore!“ zavolal Malus znovu. Okamžitě mu odpovědělo ostré zasyčení jen deset yardů napravo od stezky. Urozený se bez váhání vrhl do podrostu a divokými údery sekerou rozhrnoval houští. Kdyby se dokázal dostat k nauglirovi, mohl by tím zvrátit vývoj boje na svou stranu.

Pak ucítil závan pachu čerstvé krve. Před sebou zahlédl nauglirův šupinatý bok a zuřivě se zašklebil. Chladný táhl svou kořist k další mýtině skoro sto yardů roklinou.

„Nahoru, Vzdore, nahoru!“ křikl na schoulené válečné zvíře. Zaslechl hluk způsobený maskovanými válečníky, kteří se hnali stěží pár yardů za ním. Když vyběhl na mýtinu, hledal očima balík s mečem na nauglirově hřbetu.

A spatřil černě oděnou postavu stojící u Vzdorova sedla. Ruku v rukavici měla položenou na nauglirově krku a chladný měl podřízeně sklopené oči. Čarodějka nezúčastněně pozorovala zpoza stříbrné masky, jak se Malus zarazil.

Nalevo a napravo od urozeného tiše vyklouzly ze stínů ostatní čarodějky. Za každou z nich šli dva válečníci s meči v rukou. Tři pronásledovatelé vběhli na mýtinu krátce po něm a uzavřeli obklíčení.

Malus se pomalu otáčel a prohlížel si po řadě všechny lovce. Přejížděl pohledem z jednoho maskovaného obličeje na druhý. Jejich podivný vzhled jej děsil a mátl. Nejsou to autarii, uvědomil si. Skupina Stínů by nebyla tak dobře organizovaná.

Urozený se zarazil. Všichni válečníci měli stejný zlatý náhrdelník. Zlatý, ne stříbrný nebo z leštěné oceli. Podíval se pozorněji na jeden hadrilkar a viděl, že zpodobňuje dva propletené draky.

Dech se mu zadrhl v hrdle. Nejsou to obyčejní lovci, uvědomil si Malus. Věděl, kdo jsou, i když se s nimi zatím tváří v tvář nikdy nesetkal.

Byli to tělesní strážci a agenti Černokněžného krále. Byli to Nekoneční.

Kapitola pátá

ŽELEZNÁ PEVNOST

Když se k obklíčení přidal sedmý válečník, vlil se Malusovi do žil černý led.

Vlna démonické síly ho natolik vyděsila, že zděšeně vykřikl. Čas se napjal jako struna, pohyby Nekonečných se zpomalily do pouhého plížení, i když Malusovo tělo vřelo nemilosrdnou energií. Urozený se vnitřně svíjel hrůzou a nechutí nad tou neočekávanou spásou.

„O tohle jsem nežádal, démone,“ zasyčel. „Své zatracené dary mi nemůžeš nutit!“

Věci se změnily, Temná čepeli, odpověděl Tz’arkan. Jeho smích rozechvíval Malusovi kůži. Můžu tě chránit tak, jak sám uznám za vhodné. Měl bys mi být vděčný. Myslíš, že Malekith poslal své vyvolené s příkazem tě zabít? Kdyby chtěl, abys zemřel, vyslal by deset tisíc kopiníků do lesů, aby tě odtud vyhnali jako divokého kance. Ne, mají tě odvléct v řetězech zpět do Naggarondu, kde budeš trpět v mukách, jaká si žádný příčetný druchii nedokáže představit.

„Stáhni to!“ zavrčel Malus. „Stáhni ten zatracený led z mých žil. Já ho nechci ani nepotřebuji!“

Roční období nevrátíš, odpověděl Tz’arkan chladně. Už jsi měl jaro a léto, maličký druchii. Brzy bude podzim. Zima nemůže být daleko. Led přijde, ať si to přeješ, nebo ne.

Malus sevřel v rukou potlučený topor sekery a zařval jako raněné zvíře. Maskovaní válečníci stále ještě klouzali kolem, zmraženi mezi dvěma kroky. Kdyby viděl jejich tváře, představoval si, že by se táhly jako roztavený vosk a postupně by se na nich objevovalo překvapení. Vrhl se na první oběť jako řezník a chystal se ukončit její utrpení v gejzíru horké krve. Jenže než stihl udělat jediný krok, promluvil mu do ucha chladný melodický hlas.

„Tvá magie je působivá, Malusi z Hag Graefu, ale nakonec stejně nic nezmění.“

Urozený se prudce otočil a hrdlo mu sevřel strach. Sekera hvízdla vzduchem, míříc na čarodějčin krk, ale ta se pohnula, jako kdyby Malus až doposud klidně stál. Bez viditelného úsilí k němu natáhla ruku a dotkla se špičkami prstů hrudi kryté pancířem.

Za očima mu vybuchl modrý oheň. Měl pocit, že padá a stříbrná tvář čarodějky se ztrácí v temnotě. Její hlas zazvonil jako zvon.

„Nyní náležíš Černokněžnému králi.“

* * *

Než se znovu probral, nastala noc. Otevřel oči a uviděl pohybující se odstíny severní záře na tak jasné obloze pozdního léta, až to znervózňovalo. Hvězdy byly chladné a necitelné jako diamanty a oba měsíce vrhaly na zamlženou krajinu podivné stíny. Černě oděné postavy se neslyšně pohybovaly na okraji Malusova zorného pole; slyšel je hovořit mezi sebou strohými, přidušenými hlasy.

Ležel na tvrdé zemi jako mrtvola, stále oblečený ve své potlučené zbroji. Nebyl spoután, ale celé tělo měl jako z olova. Se zabručením se pokusil posadit, ale dokázal se jen vzepřít na loktech.

Okamžitě uviděl, že se nachází uprostřed malého tábora u Cesty otrokářů na západ od Har Ganethu. Nehořely tu ohně, ale na malých nízkých trojnožkách zářily koule čarodějného světla. Kolem místa, kde ležel, stálo v pravidelných skupinkách asi tucet stanů. Část maskovaných válečníků měla plné ruce práce s balením tábora, jiní sedlali uhlově černé koně uvázané u řady kolíků o tucet yardů dál. Kolem lesklých černých kopyt se ovíjely cáry šedé mlhy a v záři koulí s čarodějným světlem svítily oči koní zeleně.

Nekoneční se zabývali svou prací a procházeli kolem Maluse, aniž by mu věnovali víc pozornosti než třeba stočené přikrývce. Rychle si ověřil, že jeho sekera není nikde v dohledu a sebrali mu i obě dýky z opasku. Kolem kotníků a zápěstí neměl železná pouta, což o schopnostech jeho věznitelů hovořilo víc než výmluvně. Kdyby se pokusil utéct, Nekoneční a čarodějky by se postarali, aby se nedostal daleko.

„Takže jsi vzhůru,“ pronesl nepřirozeně melodický hlas. Byl chladný a znělý jako trubka nebo stříbrný zvonek. Při jeho zvuku přeběhl urozenému mráz po zádech. Pokusil se otočit hlavu, aby na čarodějku viděl, ale bylo to marné a jen ho to vyčerpalo. Klesl zpátky na zem. Maskovaná druchii ho obešla a elegantně poklekla vedle něj. Držela štíhlou láhev z broušeného červeného skla v jedné a stříbrný pohár v druhé ruce. „To je dobře. Brzy se vydáme na cestu.“

Nalila trochu černé tekutiny do poháru a podala jej Malusovi. Urozený si ostražitě prohlédl její oči. V lesklých otvorech masky se zdály tmavé a široce otevřené, připomínalo mu to upřímný dychtivý pohled dítěte. Vystrčil bradu, opřel se o jeden loket a pomalu sáhl po poháru. „Kde je armáda?“ zeptal se unaveně.

Čarodějka naklonila hlavu ke straně. „Armáda? Žádná tu není.“

Malus se zamračil a překvapeně svraštil obočí. Prohlédl si černou tekutinu na dně poháru a trochu z ní upil. Silný nápoj mu spálil jazyk a sklouzl do hrdla jako rozžhavené železo. Z očí mu vytryskly slzy. „Tak kde je Malekith?“ vydechl a snažil se potlačit nutkání ke kašli.

„Černokněžný král je v Naggarondu,“ řekla, jako by to vysvětlovalo všechno. „Dostali jsme příkaz tě k němu přivést.“

Tekutina Maluse pálila v břiše, ale taky mu vrátila trochu síly. Obrnil se a obsah poháru dopil. „Připomíná mi to, jak jsem jako dítě vypil lampový olej,“ řekl chraptivě. „Tedy, po pravdě řečeno, ten olej chutnal líp.“

„To je trpasličí alkohol zvaný barvalk,“ řekla čarodějka a vzala mu pohár. „Temní jezdci ho užívají za chladných zimních nocí. Udrží krev horkou a mysl bystrou.“

„Nejspíš taky čistí zašlé stříbro,“ zamumlal urozený, ale mlčky připustil, že se mu končetiny začínají uvolňovat a jeho mysl je bdělejší. Se žalostným úšklebkem se posadil a protáhl si paže a ramena.

Čarodějku měl na dosah. Dívala se na něj klidně a chovala se naprosto uvolněně. Nestálo by ho žádné úsilí popadnout ji za krk a pořádně stisknout. Ale co pak? Byla to ta, co ho složila v lese jediným dotekem? To nedokázal poznat. A i kdyby ji zabil, co potom? Byl obklopen víc než tuctem válečníků, a i kdyby se nějak probojoval na svobodu, Nekoneční mu už předvedli, že ho s pomocí magie dokážou snadno vystopovat.

Malusovi poklesla pod zbrojí ramena. Navléct mu pouta bylo zbytečné. Neměl kam jít a oni to věděli.

Pak si vzpomněl, co mu řekla Eldire: Cesta za pátým artefaktem vede do Naggarondu.

Je možné, že padnout do spárů Nekonečných bylo skryté požehnání.

„Dobrá,“ řekl Malus a snažil se, aby to znělo, že se poddal osudu. „A co teď?“

Čarodějka vstala. „Jídlo je připraveno tamhle ve stanu,“ řekla a ukázala za Malusovo rameno. „Jestli máš hlad, najez se. Pojedeme celou noc a zastavíme se až zítra v poledne.“

Malus přikývl. Ve skutečnosti jídlo bylo to poslední, na co teď myslel, ale je lepší nasytit tělo a ducha, dokud může. „Kde je moje zvíře?“

Čarodějka se otočila a naklonila lesklou masku směrem k řadě stromů na severu. „O tvého chladného pečují vzadu za táborem,“ řekla. „Až se najíš, jdi za ním a čekej na rozkaz k odjezdu.“

Pak se bez jakéhokoli rozloučení obrátila k odchodu. „Počkej!“ zavolal na ni Malus. „Jak se jmenuješ?“

Druchii se zastavila. Mírně natočila hlavu a měsíční světlo se jí zalesklo na okrouhlé tváři. „Nemám jméno,“ prohlásila s dětským pobavením v hlase. „Jsem Nekonečná.“ Aniž by počkala na odpověď, přidala se ke skupině balící sedlové brašny. Malus ji za chvíli nerozeznal od ostatních naprosto stejných postav.

Urozený unaveně zavrtěl hlavou a vstal. Malekithovi strážci rychle a efektivně balili tábor, aniž by svému vězni věnovali jediný pohled. Ani ne dvacet yardů odtud vezla karavana obchodníků s masem klece na kolech po Cestě otrokářů na sever, směrem ke Karond Karu. Naslouchal, jak vozkové nadávají mohutným volům a je zase naopak kárá otrokář a jeho synové. Jeden z mladých druchijských otrokářů v jednu chvíli vzhlédl a zvědavě se na malý tábor zahleděl. Uviděl Maluse, jak si jej prohlíží, a zvedl smotaný bič k pozdravu.

Malus na oplátku zvedl ruku a mladý otrokář pobídl koně vpřed. Odcválal do čela karavany. Urozený stále ještě vrtěl hlavou, když vcházel do stanu, který mu ukázala čarodějka. Doufal, že strážci s sebou mají nějaké maso a sýr a snad i slušné víno.

* * *

Jakmile byl tábor sbalený a zavazadla připravená na cestu, vyrazili Nekoneční ubíjející rychlostí s vězněm do Naggarondu. Maskovaní druchii jeli na hřbetech nadpřirozených ořů celou noc a půl následujícího dne, než konečně v chladném nárazovém dešti zastavili.

Koně frkali a dupali. Jejich dech se srážel ve studeném vzduchu, když je odváděli z cesty do vysoké trávy. Vůbec si nevšímali chladného mezi sebou; pocházeli z čistokrevného chovu přivezeného z potopeného Nagarythu. Tmaví oři se narodili v magických stájích samotného Naggarondu a nebáli se lidí ani zvířat. Bratranci těchto koní, na nichž jezdili královští poslové, byli rychlí jako bouřlivý vítr a dokázali neúnavně běžet několik dní.

Pokud šlo o Vzdora, ten si také nikoho nevšímal, včetně samotného Maluse. Od setkání s Nekonečnými v lese byl podivně poslušný a pasivní. Poslouchal rozkazy stejně pokorně jako právě zbičovaný otrok. Na cestě cválal stejně rychle jako koně a nevšímal si tichých rozkazů urozeného.

Nauglir sešel za koňmi dolů z cesty a tam žuchl na zadek. Trochu naklonil hlavu k vítanému pohlazení deště. Malus sklouzl ze sedla a pokusil se protáhnout ztuhlé boky a ramena. I když to nebyla jeho první dlouhá jízda, po víc než čtrnácti hodinách v sedle měl pocit, jako by ho zmlátili holí.

Maskovaní druchii sklouzli bez námahy ze sedel. Mlčky prohlédli koně a zkontrolovali jim zkušenýma rukama kopyta, svaly i šlachy. Malus udělal se Vzdorem totéž, i když hledal poškození trochu jiného druhu.

Během chvilky našel několik magických run namalovaných indigovou barvou na nauglirově kostnaté lebce. Déšť na ně nijak nepůsobil, ani je Malus nedokázal rozmazat palcem. Rezignovaně popleskal Vzdora po krku. Nekoneční mu sebrali vládu nad jeho vlastním zvířetem a udělali tím ze Vzdora jeho žalářníka. Malus by nedokázal nauglira poštvat proti jezdcům, ani kdyby chtěl.

Malus už neměl co na práci, a tak se opřel o Vzdorův bok a čekal. Po několika minutách začal jeden z válečníků procházet kolem řady jezdců s lahví barvalku a půlkou klobásy. Malus se obrnil; když na něho přišla řada, vzal si nabízený nápoj a zhltl tenký plátek klobásy. Jakmile je válečník obešel všechny, doběhl do čela zástupu a Nekoneční se beze slova vyhoupli do sedel. Polední přestávka netrvala víc než patnáct minut.

Jeli po celý zbytek dne a ještě dlouho do noci. Před nimi se třepetal dračí praporec Černokněžného krále Naggarothu. Oběma směry putující karavany s otroky ustupovaly z cesty a se skloněnými hlavami čekaly, až černí jezdci projedou kolem. Až skoro čtyři hodiny po západu slunce Nekoneční zastavili, odvedli koně z cesty a připravili při čarodějném světle studené jídlo. Prochladlý, mokrý a ztuhlý Malus si sundal ze sedla přikrývku a unaveně padl na zem vedle Vzdora.

Sotva zavřel oči, klekla si vedle něj jedna z čarodějek se sušenou rybou a kusem chleba zabalenými v mastné látce. Bez přemýšlení si jídlo vzal a unavený mozek jen zaregistroval, že je skoro půlnoc a válečníci už zase nasedají do sedel. Se zasténáním si sbalil přikrývku a vylezl na své zvíře. Cestou snědl svůj hubený příděl.

Koncem druhého večera se jezdci dostali k západnímu okraji Moře zášti. Byli na den jízdy od velké křižovatky, kde se Cesta otrokářů setkává s Cestou kopí a pokračuje na sever do Pustin. Dávky barvalku byly na každé další zastávce štědřejší a Malus zjistil, že si na jeho chuť pomalu zvyká. Neulevil mu od bolesti z nekonečné jízdy, ale dala se lépe snášet. Zatímco jezdci jedli a odpočívali, Malus vzdoroval touze těla po spánku a pečlivě přerovnával svá zavazadla. Ponořil se do vaku, kde měl schované tři démonické artefakty, a vytáhl v hadrech zabalený Kolkuthův idol. Když jej pokládal nahoru na obsah vaku, cítil chlad mosazné sošky i přes vrstvy látky. Během dne si vypracoval plán na útěk. Jakmile jej Nekoneční dovedou do Železné pevnosti, počká až do poslední chvíle, pak popadne idol a použije jeho moc, aby se přenesl pryč od svých věznitelů. Jakmile bude uvnitř pevnosti, najde si úkryt, z něhož započne hon na Vaurogův amulet.

To samozřejmě za předpokladu, že čarodějky nepoužijí stíny, aby ho znovu našly, a že magické spoutání nepřinutí Vzdora obrátit se proti svému pánovi.

Nekoneční se během jízdy střídali na různých místech formace. Malus si nebyl jistý proč, možná že měli být vystaveni jeho působení co nejméně. Po druhém dni si pomyslel, že by mohl zkusit mluvit s čarodějkou jedoucí vedle něj. Překvapilo ho, že odpověděla na každou otázku, kterou jí položil. Řekla mu, že Nekoneční jsou odnášeni do Železné pevnosti už jako novorozenci. Je to jistý druh desátku vybíraný od urozených rodin v Naggarondu. Čarodějky školila samotná Morathi, zatímco válečníky cvičil urozený Nuarc, nejlepší válečný vůdce Černokněžného krále. Sloužili Malekithovi až do smrti. Pak byly jejich maska a zbroj předány dalšímu čekajícímu novici. Nekonečných bylo vždy tisíc, hlídali okolí Železné pevnosti a táhli s Černokněžným králem do války.

Pokud Malus chápal, tělesní strážci po ničem netoužili a nebyl v nich ani střípek touhy po nezávislosti či ambicí. Proto byli nepodplatitelní, což ho zděsilo i zklamalo.

Malus, povzbuzený čarodějčinou hovorností i očividným nedostatkem úskočnosti, se zeptal, jak se jim ho podařilo najít. „To musí být kouzlo,“ dodal ledabyle. „Jak jinak byste věděli, že máte hledat na bezejmenné mýtince uprostřed rozlehlého lesa?“

„Všechny umíme sesílat stíny,“ odpověděla čarodějka. Dětský hlas jí zazvonil překvapením, jako by to byla nejprostší věc na světě. „Na vyvolání přízraku, který má někoho najít, nic není, když znáš jméno dotyčné osoby.“

„Přízrak?“ zeptal se Malus.

Čarodějka se za stříbrnou maskou zahihňala. „Nejslabší ze stínů; stěží fragment duchovní esence. Je natolik inteligentní, že se mu dá velet, ale naprosto postrádá vůli nebo iniciativu. Dají se použít na jednoduché úkoly, ale nedosáhnou příliš daleko.“ Blahosklonně si Maluse prohlédla. „Překvapuje mě, že víš tak málo, vzhledem k tomu, co jsi dokázal v lese.“

„Moje znalosti jsou… specializované,“ odpověděl Malus. „Takže jejich dosah je krátký?“

Přikývla. „Ano. Mají málo vlastní síly a musí se spoléhat na energii toho, kdo je vyvolal, aby mohli ve fyzické říši zůstat aktivní. Sesílající může velet stínu tak na pár tuctů mil, ale ne víc.“

Urozený odvrátil pohled a předstíral, že si prohlíží slabý obrys Dachlanské pevnosti v dálce, aby skryl zděšený výraz. Několik tuctů mil? To pro čaroděje asi není žádná vzdálenost, ale znamenalo to, že by musel použít idol na útěk z celého Naggarondu, aby se dostal mimo jejich dosah. Možná kdyby našel úkryt někde v nedalekých kopcích a pak použil idol na příchod a odchod z pevnosti…

Malus se najednou napřímil v sedle a obrátil se k čarodějce. „Takže ty říkáš, že stín nedosáhne dál než na několik tuctů mil?“

„Samozřejmě,“ odpověděla.

„Tak jak jste věděli, kde mě máte hledat? Mohl jsem být v Har Ganethu nebo na cestě do Karond Karu − nebo jsem mohl být na moři na palubě korzárské lodi, pro Temnou matku.“

Čarodějka pokrčila rameny. „Bylo nám řečeno, abychom tě hledali kolem Cesty otrokářů,“ řekla.

Jak tohle Malekith věděl? přemýšlel Malus. Byl si jistý, že odpověď se mu líbit nebude.

* * *

Na křižovatku u studny dojeli po půlnoci čtvrtého dne. Vzduch byl chladný a jasný. Urozený se chvěl v sedle vyčerpáním i obavami. Jezdci zpomalili do chůze a projeli lesem hořících duší.

Malus tudy naposled projížděl v čele malé armády pochodující na jih. Měli dobýt Hag Graef ve jménu Balnetha Balea. Vysušené postavy, připoutané k železným tyčím kolem křižovatky a planoucí čarodějným ohněm ho tehdy příliš neděsily. Nyní se přistihl, že naslouchá jejich slabým šíleným výkřikům a obává se pohledu na prázdný kůl, který zde Černokněžný král připravil pro něj. Urození, kteří porušili Malekithovy zákony, byli odsouzeni hořet na křižovatce. Někteří tu viseli v agonii celé roky a živly jim pomalu trhaly těla kousek po kousku. Když Malus jel mezi blikotajícími lampami, jež bývaly mocnými muži, nedokázal se ubránit zachvění při představě osudu, který jej čeká. Sáhl za sebe a zkontroloval vak, v němž byl idol uložený, aby si byl jistý, že na něj v případě potřeby rychle dosáhne.

Na druhé straně křižovatky se táhla úzká stužka cesty, která v měsíčním světle strašidelně bíle zářila. Cesta nenávisti vedla do samotného Naggarondu a byla vydlážděna lebkami statisíců elfů. Na magicky ošetřených kostech zněla kopyta tmavých koní dutě. Jezdci se narovnali v sedle; blížili se k domovu.

Cesta vedla mezi temnými kopci bez života skrz údolíčka porostlá duby a jasany. V dálce se proti indigové obloze vypínaly vysoké zdi a špičaté věže Naggarondu. Z města pevnosti zářila čarodějná světla jako tisíc očí a propůjčovala mu zdání chladného, zadumaného života. Toto nebylo místo vybudované nemilosrdnou mocí jako Hag Graef nebo poskvrněné krvežíznivostí jako Har Ganeth − Naggarond byl věčná nenávist vytesaná z chladného mramoru a nepoddajného železa. Byl ztělesněním nelítostného srdce druchii.

Ještě hodinu klusali po Cestě nenávisti, pak překročili skalnatý hřeben a vyjeli na jednotvárnou plochou pláň, táhnoucí se mezi pustými horskými úbočími. Naggarond ležel na pláni jako schoulený obrovský drak obklopený skoro šedesát stop vysokými hradbami. Vysoké věže se ježily ocelovými hroty. Byly rozmístěny po hradbách zhruba v mílových rozestupech, aby z nich mohli být útočníci zasypáváni mračny šípů nebo těžkých balvanů. Před sebou zahlédl Malus mohutnou strážnici, která byla sama o sobě malou pevností a chránila dvojitý portál z hladkých železných desek skoro dvacet stop vysokých. Urozený udiveně zavrtěl hlavou. Vždycky si myslel, že opevnění Hag Graefu nahání hrůzu, ale s děsivou majestátností opevnění Naggarondu se vůbec nedalo srovnat.

Temní jezdci vedli svá zvířata přes pláň k železné bráně. Z ježatého cimbuří strážnice se neozvala žádná výzva − strážím očividně stačil pohled na leštěné stříbrné masky Nekonečných. Se strašlivým zasténáním doprovázeným ozvěnou se otevřelo jedno křídlo brány a oddíl projel dlouhým širokým tunelem pod strážnicí. Tma se na ně tiskla ze všech stran a urozený se snažil potlačit touhu schoulit ramena při představě vražedných střílen a kanálů na olej, které nepochybně byly ve stropě nad jejich hlavami.

Podvědomě očekával, že se vynoří z brány na otevřeném náměstí jako v jiných druchijských městech. Místo toho se ocitl v úzké uličce mezi vysokými kamennými domy s hluboko vsazenými dubovými dveřmi. Nad vchody visely v držácích koule s čarodějným světlem a sesílaly jezírka blikavého světla do jinak neproniknutelné tmy klikaté uličky. Kopyta tmavých koní křesala z šedého dláždění jiskry a hřměla tak, že se to odráželo od blízko postavených budov.

Všechna druchijská města byla zrádná bludiště, plná slepých uliček a matoucích zatáček navržených tak, aby se neopatrní vetřelci chytili do pasti a byli pobiti, jenže Naggarond nepřipomínal žádné město, které Malus kdy viděl. Jakmile byl někdo uvnitř hradeb, neviděl žádné orientační body, podle nichž by se mohl řídit; skoro každá ulice končila křižovatkou, do které ústily další tři úzké uličky, a všechny vedly nepředvídatelnými směry. Žádná z budov na sobě neměla znaky nebo nápisy, které by mu napověděly, co vlastně jsou. Pokud tu někde bylo tržiště, nepoznal ho. Během několika minut se úplně ztratil a určitě věděl jen to, že vstoupili do vnější části města.

Jeli labyrintem víc než hodinu a až na ozvěnu byli stále sami. Malus cestou nespatřil ani živáčka − žádní měšťané nebo stráže, žádní opilci nebo zloději, hrdlořezové nebo věštci za měďák. Ze všeho nejvíc mu to tady připomínalo domy mrtvých, město krypt na východě, kde byli v kamenných sklepeních spoutáni prastaří mrtví z Nagarythu.

O něco dál rozdělovaly město další tři obranné zdi, uzavřené těžkými branami ze železa. K těmto vnitřním hradbám se z obou stran pevně tiskly vysoké mlčenlivé domy. Malus měl dojem, že tohle první ze šesti měst rostlo nárazově podle toho, jak království prosperovalo. Rozpínalo se znovu a znovu za své hradby, až mělo letokruhy jako starý pokroucený strom.

Takže když se zastavili před čtvrtou hradbou z lesklého kamene, trvalo mu dost dlouho, než svou unavenou myslí zaznamenal úzkou klenutou bránu a strážnici vytvořenou z vykovaných čepelí. V očích železných draků, stojících po obou stranách hrozivé brány, se třpytilo čarodějné světlo. Roztažená dračí křídla tvořily tepané železné plátky ostré jako meče. Za branou se tyčilo mnoho blízko sebe postavených věží připomínajících houštinu leštěných hrotů kopí proděravělých štěrbinami oken, z nichž se linul čarodějný oheň. Za hradbami železné pevnosti stoupaly pramínky páry, proplétaly se mezi věžemi a sahaly po obou měsících jako spáry.

Konečně dorazili k Železné pevnosti, citadele neumírajícího Černokněžného krále.

Kapitola šestá

ČERNOKNĚŽNÝ KRÁL

Od železné brány se ozvalo ohlušující zarachocení, které probralo vyčerpaného Maluse z apatie. Její křídla se na prastarých pantech vykovaných trpaslíky otevřela dovnitř. Urozený cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech, když se brána rozletěla a on se zahleděl do černoty za ní. Obával se vjet na panství Černokněžného krále, ale věděl, že musí alespoň zahlédnout pozemky pevnosti, aby jej Kolkuthův idol mohl dostat dovnitř. Když první jezdec pobídl koně vpřed, sáhl Malus za sebe a uvolnil chlopeň na vaku, v němž schovával idol.

Průjezd branou byl kratší, než očekával, stěží dvanáct stop od jednoho konce tunelu na druhý. Za ní se prostíralo malé nádvoří s dlažbou z leštěné břidlice obklopené sochami druchijských rytířů a draků vzpínajících se na zadních. Nad nimi se tyčily ostré věže citadel Malekitha a jeho vazalů, které sesílaly na unavené poutníky hluboké stíny. Když Malus přivedl Vzdora na nádvoří, ucítil na sobě tíhu strašného pohledu − jako by byl králíkem, na kterého dopadl stín snášejícího se jestřába. Srdce mu zachvátila chladná, neodůvodněná hrůza, která mu proměnila svaly v led. I Vzdor to ucítil − dřepl si na zadek a chňapal naprázdno do vzduchu. Ten strašlivý tlak zmizel stejně rychle, jako se objevil; Malus jen zahlédl ve stínech na dláždění náznak klikatého pohybu. Pohlédl směrem nahoru a všiml si slaboučkého mihnutí, jako by se kolem nejvyšší věže citadely stáčel obrovský had. Pak zahlédl proti měsíčnímu světlu obrys dlouhé úzké hlavy a dvojici zářících rudých očí, které shlížely na temné město s pánovitým pohrdáním. Černý drak, uvědomil si Malus a otřásl se. Čelist mu trochu poklesla.

Maluse tak zaujal pohled na děsivé zvíře, že si urozeného, který na ně čekal uprostřed nádvoří, všiml, až když promluvil. „Jste si jistí, že máte toho správného muže?“ zeptal se velitelským hlasem. „Vypadá jako mrtvola.“

Jeho tón Maluse vytrhl z přemýšlení. Uviděl, jak Nekoneční sklouzli ze sedel a s úctou před druchijským lordem sklonili hlavu. Ten jim odpověděl nesouhlasným úšklebkem. Únava a vztek rozvázaly Malusovi jazyk. „Lord Nuarc, předpokládám?“

„Dal jsem ti svolení otevřít ta tvá zatracená ústa, chlapče?“ zavrčel lord Nuarc. Byl to vysoký a pevně stavěný druchii, v plátové emailované zbroji zdobené zlatými rytinami a mocnými ochrannými runami, pod tím měl zářivou kroužkovou suknici z ithilmaru. Oba jeho meče byly mistrovskými díly. Na hlavicích byly vsazeny rubíny velikosti vrabčího vejce, pochvy byly zdobené červeným zlatem. Přes široká ramena měl přehozený lesklý černý plášť z dračí kůže. I bez silného zlatého hadrilkaru kolem krku bylo jasné, že je to mocný šlechtic a člen osobního doprovodu Černokněžného krále. Ostrý nos měl na dvou místech zjizvený od úderu meče a hvězdicovitá jizva na krku prozrazovala, kde mu hrot oštěpu poškodil hlasivky. Oči mu žhnuly břitkým důvtipem a naznačovaly vůli pevnější než ocel. Černé vlasy, lehce prokvetlé stříbrem, měl stažené z hubené tváře a sepnuté zlatým kroužkem.

„Nemůže to být nikdo jiný, můj pane,“ řekl jeden z válečníků hlasem děsivě podobným hlasu čarodějky, s níž Malus mluvil během cesty. „Našli jsme jej v lesích blízko Har Ganethu, jak jste řekl. Stíny ho poznaly podle jména.“

Malus se zaklonil a sáhl pod klopu sedlového vaku. Ledový povrch idolu jej pálil v konečcích prstů. Pokusil se představit si nějaké místo u cesty, někde blízko lesa a kopců, kde by mohl zalehnout a naplánovat si další tah.

Nuarc si Maluse znovu prohlédl a zavrtěl hlavou. „Tomu bych nevěřil.“ Podíval se urozenému do očí. „Jak mohla taková scvrklá troska jako ty zabít Lurhana z Hag Graefu?“

„Mečem. Jak jinak,“ odsekl Malus, kterému vztek dodal vtipnost. Pokud Nuarc očekává omluvy nebo kňourání o milost, tak to se tedy zklame. „Lidé mívají ve zvyku mě podceňovat, lorde Nuarku. Obvykle je donutím toho litovat.“

Nuarc si Maluse chvíli prohlížel a pak souhlasně přikývl. „Statečný, ale hloupý,“ konstatoval. „To jsem si myslel.“ Zamračil se na urozeného. „Vytáhni tu ruku z vaku, chlapče,“ vyštěkl. „Nepřivedli jsme tě sem proto, abychom ti sebrali ty tvé cetky.“

„Ne, přivedli jste mě sem, abyste mě oběsili na křižovatce,“ vrátil mu to Malus. „Mám být vděčný za to, že mi seberete můj majetek, až když budu mrtvý?“

„Mrtvý?“ pronesl Nuarc. „Kdyby Černokněžný král chtěl, abys zemřel, vedli bychom teď spolu hodně odlišný rozhovor.“ Pohrdavě ohrnul ret. „Prozatím si Malekith jen přeje s tebou mluvit.“

Malus se musel zastavit a probrat si v duchu Nuarkova slova. „Chce se mnou mluvit,“ zopakoval. Jeho vyčerpaná mysl stále nedokázala pochopit smysl toho, co bylo řečeno.

„Nemám ve zvyku se opakovat, chlapče,“ zabručel Nuarc. „Teď slez z toho zatraceného sedla. Černokněžný král ví, že jsi dorazil, ale nepošlu tě k Dračímu králi jako nějakého zavšiveného autarii.“

Nuarkovo kovově podbarvené chraptění popohnalo Malusovo skoro znecitlivělé tělo do pohybu. Než si plně uvědomil, co dělá, slezl ze Vzdora a nejistě se postavil na dláždění. Jako na povel vyběhli ze stínů dva páni zvířat ve zdobených kheitanech s biči v rukou, aby se o nevrlého nauglira postarali.

„Pojď se mnou,“ nařídil válečný lord a otočil se na podpatku. Malus, který stále ještě přemýšlel nad změnou situace, rychle popadl sedlový vak s artefakty a klopýtal za Nuarkem.

Co se to děje, uvažoval, když následoval válečného lorda okovanými dveřmi do samotné citadely. Znovu mu zazněla v hlavě slova jeho matky. Vyhledej amulet v temných síních pevnosti ze železa.

Co věděla a on ne?

* * *

Nuarc jej dovedl do chladného strohého bytu v jedné z věží citadely − pokud Malus věděl, mohl klidně patřit samotnému válečnému lordovi − kde na něj čekala trojice mlčenlivých výkonných sluhů, kteří jej měli upravit, aby byl schopen audience u Černokněžného krále. Sundali mu potlučenou zbroj a kheitan i potrhané a špinavé šaty a předložili mu jídlo a pití. Při tom chystali kouřící koupel, aby ze sebe smyl prach z cesty. Jedl jako vlk, zatímco čekal, až bude horká voda nalitá, a toužebně se díval na víno. Láhev ovšem nechal nedotčenou. Už takhle se mu to v hlavě pletlo.

Mezitím vklouzla do místnosti dvojice Nekonečných s jeho vaky v náručí. Malus zamaskoval své obavy strohým kývnutím a rychle si po jejich odchodu zavazadla zkontroloval. Kupodivu bylo vše nedotčené.

Možná jsem usnul v sedle a tohle všechno je jen bizarní sen, pomyslel si. Nic z toho nedávalo smysl.

Sluhové jej pilně drhli a neřekli nic ani na čerstvé jizvy po obou stranách trupu, kde ho probodl Urialův meč, ani na pavučinu černých žil táhnoucí se po pravé ruce přes rameno až na krk. Sluhové jej nepochybně pro někoho špehovali − nebo možná pro víc lidí − ale s tím Malus nemohl nic dělat. Tak ať si podají hlášení. Pochyboval, že by situace mohla být ještě prekérnější, než už je.

Jídlo a horká voda si vybraly svou daň − začala mu klesat víčka. Malus si cákl trochu vody do obličeje a snažil se soustředit na fakta. Takhle zpětně dávalo chování Nekonečných k němu větší smysl. Vůbec nebyl jejich vězněm, byl urozený, který byl narychlo povolán ke dvoru Černokněžného krále.

A teď tohle, pomyslel si Malus a unaveným pohledem přejel po pokoji. Nezacházeli s ním sice do všech detailů jako s hostem, ale určitě byl něco víc než vyhnanec. Tak o co tady vlastně jde?

Bylo nasnadě, že Malekith od něj něco chce. Něco, co nemůže získat pomocí rozžhaveného železa nebo mučících nožů.

Mávnutím odeslal sluhy pryč a opřel se ve vaně. Pozoroval vaky na hromadě u dveří. Je tam meč Chaosu? Zamyšleně si zamnul ret. Podle všeho to vypadalo, že se k Malekithovi nedonesla zpráva o nepokojích v Har Ganethu, takže se domníval, že meč stále leží v chrámové svatyni. A i kdyby znal pravdu − odkdy Černokněžný král potřeboval svolení k tomu, aby si jej vzal.

Nebo ano? Znamenalo to, že od chvíle, kdy tasil meč, si jej nemůže vzít nikdo jiný, dokud Malus žije? Smutně se ušklíbl. Ne že by tohle bylo pro Malekitha problém.

Tak co tedy má, že si to Malekith nemůže prostě vzít? Probral si všechno, co mu Nuarc řekl na nádvoří, a hledal vodítko, proč byl povolán. Nuarc se zřejmě zajímal jen o Lurhanovu smrt. Urozený zamyšleně svraštil čelo, Mohlo by to být ono?

Kromě nevlastního bratra Isilvara, který nyní zdědil otcovu hodnost a majetek, byl Malus jediným Lurhanovým mužským potomkem. I když byl nyní vyhnanec a sebrali mu nárok na dědictví po Lurhanovi, i Isilvar tajně porušil zákony Černokněžného krále. Isilvar i Nagaira byli členy Slaaneshova kultu; Malus měl silné podezření, že Isilvar byl veleknězem kultu ve městě. Poté co byl kult odhalen a většina členů zabita, si Malus myslel, že Lurhan přišel na to, že je v tom jeho syn zapletený, a zakamufloval to.

Že by to Malekith zjistil? Pokud ano, nikdo jiný nemohl nabídnout důkaz… kromě něj. Malus si propletl prsty pod bradou. To je skutečně zajímavá možnost.

Dveře pokoje se rozletěly a dovnitř vpadl Nuarc jako vichřice. Sluhové se rozprchli, jako když střelí do vrabců. „Tohle není nějaký zatracený dům masa, chlapče,“ zabručel válečný lord nevrle. „Obleč se. Černokněžný král čeká.“

Malus zaskřípal zuby, vstal z vany a udělal, co mu bylo řečeno. Zaslechl, jak Nuarc překvapeně zasyčel, když zahlédl démonovo dílo, ale nekladl žádné nemístné otázky.

Sluhové mu připravili černý šat a dvorský kheitan z měkké lidské kůže. Na hlavu mu sáhly čísi ruce − se zavrčením se otočil a pozdě si uvědomil, že se mu sluhové snaží učesat jeho dlouhé vlasy. Podrážděně se zamračil, ale nechal je dokončit práci a svázat vlasy kůží a zlatým drátkem.

Nepřinesli mu žádnou zbroj místo jeho staré a už vůbec tu neviděl dvojici mečů, které nosili urození u pasu. Bylo jasné, že Malekithův zájem je silně podmíněný. Nové oblečení, které měl na sobě, bylo stejně vhodné pro návštěvu u dvora jako k pověšení na železnou tyč. „Dobrá,“ řekl zachmuřeně a natáhl si nové boty. „Veďte mě.“

Cestou ke dveřím se Malus ještě jednou podíval na hromadu věcí u dveří. Pokusil se přesvědčit sám sebe, že kdyby Malekith chtěl, aby zemřel, neobtěžoval by se s tím, aby mu dal příležitost vybalit si.

* * *

Malus následoval Nuarka bludištěm temných prázdných chodeb, tichých jako hrobka. Čarodějné lampy zasazené v železných držácích vrhaly osamělá jezírka světla, takže temnota se zdála být ještě hlubší a tísnivější. To ticho začalo Maluse ničit a rozechvívat mu nervy. Nebyl tu hektický ruch, který znal z citadely Uthlana Tyra, drachaua Hag Graefu. Jakkoliv byla Železná pevnost centrem moci celého království, byla studená a tichá, obydlená pouze ozvěnou.

Nejdřív se snažil zapamatovat si cestu, ale po čtvrt hodině zákrut a křižovatek to vzdal. Stejně jako město kolem pevnosti, i ona postrádala orientační body. Jen ti, kdo sem patřili, mohli doufat, že najdou cestu. Malus si nedokázal představit, jak dlouho by těmito pohřebními chodbami musel chodit, aby mu vydaly svá tajemství.

Lord Nuarc nacházel cestu bez námahy. Za půl hodiny prošli klenutým průchodem do dlouhé prázdné místnosti osvětlené mohutnými lampami s čarodějným světlem, zavěšenými pod klenutým stropem na řetězech. Tady si Malus začal všímat kradmě se pohybujících druchii − maskovaní Nekoneční, šlechtici starající se o státní záležitosti, chrámoví úředníci a zjizvení nervózní sluhové − ti tiše klouzali stínem na dvůr Černokněžného krále a zpět. Všichni ustupovali z cesty lordu Nuarkovi, který kolem nich procházel bez jediného pokývnutí.

Jedna dlouhá místnost vedla do druhé. Ve většině druchijských měst byl audienční sál drachaua rozdělený na dvě části − samotný trůnní sál a předsálí, kde čekali nižší urození a obyčejní lidé s nadějí na krátkou audienci u svého pána. Zde Malus napočítal ne méně než čtyři taková předsálí. Každé bylo dost velké, aby pojalo tisíc druchii nebo víc. Každé bylo o něco honosnější než předešlé; holé stěny z leštěného černého mramoru ustoupily sochám druchijských princů oblečených v šatu ztraceného Nagarythu. Ty zase ustoupily titánským sloupům z červeně žilkovaného čediče a basreliéfům zobrazujícím bitvy mezi druchii a jejich protivníky. Poslednímu nízkému sálu dominoval obrovský plamen, který syčivě šlehal jako sloup uprostřed místnosti. Mihotavé světlo umožňovalo vyniknout stříbru a zlatu na starých tapiseriích, vyprávějících o Malekithově utrpení v Asuryanových ohních a sedmi Aenarionových zradách.

Na druhém konci ohnivé místnosti bylo vidět dvoukřídlé železné dveře dvacet stop vysoké, na nichž byli zobrazeni strašliví draci stojící na zadních. Jako by shlíželi na Nuarka a Maluse blížící se k trůnnímu sálu Černokněžného krále. U dveří stáli čtyři Nekoneční s tasenými meči v rukou. Uklonili se Nuarkovi a ustoupili mu z cesty. S jediným ohlédnutím na Maluse položil válečný lord ruce na dveře a zatlačil. Mohutná křídla se otevřela na dokonale vyvážených závěsech a odhalila obdélník mihotavého modrého světla na podlaze z černého lesklého mramoru.

Nuarc vstoupil dovnitř se vztyčenou hlavou. Když Malus překročil práh, ucítil, jak se mu Tz’arkan divoce ovinul kolem srdce a stáhl mu z končetin svou moc, jako když ustupuje odliv.

Vstupuj opatrně, maličký druchii, zasyčel démon. A pamatuj, že jsou horší věci než smrt.

Za dveřmi na Dračí dvůr nebylo téměř žádné světlo. Ta změna Maluse zarazila a bezděčně zamžoural. Během jediného kroku se najednou cítil hrozně zranitelný − o což tu bezpochyby šlo. Jakmile si jeho očí zvykly na příšeří, uviděl, že stojí na konci překvapivě malé osmiúhelníkové místnosti, široké stěží třicet kroků. Po vznosném prostoru předchozích sálů Malus nedokázal potlačit pocit, že na něj stěny z opracovaného kamene padají. Po obvodu místnosti stály velké sochy draků vyrobené z onyxu; jejich křídla byla roztažená jako pláště, když se skláněli před vysokým pódiem na druhém konci místnosti. Tam, ve stínu hlubokém jako věčná propast, zářily dvě rudooranžové oči žhnoucí jako výheň.

Železné dveře se za Malusem tiše zavřely a místnost se ponořila do tmy. Malus na sobě ucítil planoucí pohled Černokněžného krále a sklonil hlavu s opravdovým strachem a obavami.

Nuarkův hlas zazněl ze tmy. „Jak velela Vaše obávaná Výsost, přišel jsem s vyhnancem Malusem, dříve z rodu vaulkhara Lurhana, později z Hag Graefu.“

Hlas, který odpověděl, nezněl, jako kdyby pocházel ze živého hrdla − byl tvrdý a neústupný jako kuté železo. Slova rachotila jako horký vítr z výhně. „Vidím tě, otcovrahu,“ řekl Černokněžný král. Malekith se v temnotě pohnul a mezi spoji zbroje mu probleskla rudá záře. „Myslel sis, že unikneš mému hněvu, Malusi Temná čepeli? Tvůj otec mi přísahal sloužit a jeho život a smrt byly pouze v mé moci. Takový zločin nelze odpustit.“

Rozhostilo se ticho. Malus mžoural jako sova a zvažoval slova Černokněžného krále. Je to nějaká zkouška? Pokrčil rameny a uvažoval, jestli Malekith to gesto vidí. „Jak si přejete,“ odpověděl.

Ozval se zvuk oceli drhnoucí o ocel a kolem postavy Černokněžného krále problesklo další rudé světlo. „Ty nebudeš prosit o milost, otcovrahu? Neskloníš se před mým trůnem a nebudeš vyjednávat, nenabídneš mi všechno, co máš, jen abych zadržel svůj hněv?“

Ten návrh Maluse zarazil. „Mám věřit, že by ses nechal zviklat nějakým patetickým projevem? Připadám ti tak pošetilý?“ zeptal se pobouřeně. „Myslím že ne. Ty jsi Černokněžný král. Kdo jsem já, abych tě o něčem přesvědčoval? Pokud chceš na mně vykonat svou pomstu, stane se tak.“

„Poklekni tedy a prokaž mi svou věrnost.“

Malus se na Černokněžného krále trpce usmál. Část jeho mysli se zmítala hrůzou nad svou nestoudností, ale z rukou Tz’arkana už snesl dost ponížení na tucet životů. „Pokleká jen vazal,“ řekl urozený. „Ale já už vazal nejsem. Jsem vyhnanec, podle tvého vlastního nařízení.“ Narovnal ramena opilý svým sebevražedným vzdorem. „Takže myslím, že raději zůstanu stát.“

Rudé oči se přimhouřily a Malus věděl, že zašel o krok dál, než měl. Zhluboka se nadechl, protože si myslel, že to bude poslední nádech − a vtom se ozval ženský smích, sytý a krutý, znějící z temnoty vedle trůnu.

V trůnním sále zablikalo bledě zelené světlo, zažehnuté v hlubinách čarodějných lamp v železných stojanech rozestavených kolem místnosti. Malus byl opět chvíli dezorientován a zapomněl na svůj vzdor. Skrz přimhouřené oči matně rozeznával vysoký černý trůn na pódiu a na sedadle z ostnatého železa zahlédl strašlivou postavu samotného Malekitha.

Malus ale pátral po zdroji toho smíchu. Z pódia ladně sestoupila žena oblečená v černém šatu, jak se sluší na druchijskou čarodějku nebo věštkyni. Byla vysoká a vznosná, s rysy, které i při projevu veselí prozrazovaly krutost. Bílé vlasy propletené zlatým drátem a jemnými prstními kůstkami jí sahaly až k pasu. Tmavé oči jí žhnuly chladným, drakonickým intelektem a probodávaly Maluse pohledem ostrým jako obsidiánový nůž.

„Prozraď mi,“ řekla hlasem zvonícím stejně chladně jako hlas čarodějek Nekonečných. „Ta zbrklá odvaha je tvá vlastní nebo pochází od toho démona stočeného kolem tvého srdce?“

Kapitola sedmá

POSEL

Černokněžný král se naklonil na ostnatém trůnu. Ze spár mezi zbrojí mu sálal viditelný žár, až se vzduch kolem vlnil. „Démon?“ zasyčel Malekith a ještě víc přimhouřil planoucí oči. Malus zaslechl za sebou, jen pár kroků od levého ramene, chladné zaskřípání oceli klouzající ven z pochvy.

Malus cítil, jak se mu do srdce zaťaly ostré drápy. Mohlo to být démonovo varování nebo náhlý záchvěv strachu. Nicméně se během několika chvil vzpamatoval a odpověděl na čarodějčinu otázku.

„Moje zbrklost je důvodem, proč mám démona v sobě, paní Morathi,“ řekl. Upíral zrak před sebe, protože se obával, co ještě by mohla čarodějka vyčíst z hlubin jeho očí.

Morathi proklouzla kolem něj a pomalu ho obešla. Cítil, jak po něm klouže její ledový pohled, což mu připomnělo pohled draka venku na nádvoří. „Ty nejsi žádný čaroděj,“ prohlásila. „Přes svůj původ a zprávy o zakázaných praktikách provozovaných tvými sourozenci.“

„Je to kletba, strašlivá paní,“ řekl Malus rychle. „Démon mě polapil, když jsem byl na výpravě v Pustinách Chaosu.“

„Polapil? Za jakým účelem?“ zeptala se věštkyně stejně nevzrušeně, jako kdyby hovořili o počasí. Chladný nepřirozený hlas zněl roztomile, ale byl stejně hladký jako ostrý. Kdyby se zlomil, měl Malus obavy, co by objevil pod ním.

„On je polapen rovněž, strašlivá paní, v krystalu daleko na severu. Dostal jsem rok na splnění určitých úkolů, které by mu získaly svobodu, jinak je má duše ztracena.“

„Zahrnoval jeden z těch úkolů zabití tvého otce?“ zabručel Nuarc.

Malus se na válečného lorda ohlédl; byl rád, že má důvod spustit oči z trůnu. „Ne, přímo ne,“ odpověděl. „Lurhan se mi prostě připletl do cesty.“

„Démon tě to přinutil udělat?“ vyslýchal ho Malekith.

Malus si nedokázal odpustit zamračení. Kam to všechno směřuje? „Přinutil? Určitě ne, Vaše obávané Veličenstvo. Jsem pánem svého vlastního osudu. Ale okolnosti byly poněkud… komplikované.“ Urozený se snažil vymyslet, jak to vysvětlit, ale nakonec jen pokrčil rameny. „Řekněme, že jsem neměl na vybranou. Udělal jsem to, co jsem udělat musel.“

Paní Morathi se objevila nalevo od Maluse a stále si ho pozorně prohlížela. Byli tak blízko sebe, že by se mohli dotknout. Její přítomnost byla hmatatelná jako chladná břitva klouzající po kůži. Vyzařovala z ní moc, jaká nesálala ani z jeho matky Eldire. Obličej měla mladistvý, rysy přísné a vznešené. Byla spíš pohledná než klasicky krásná, se širokým obličejem a okrouhlou bradou, spíše hranatou než špičatou. Její oči byly jako okna do propasti a vpíjely do sebe všechno kolem. „Má ten démon jméno?“ zeptala se a prohnula rty v ironickém úsměvu.

Ví víc, než dává najevo, pomyslel si Malus. Zkouší mě, chce zjistit, kolik toho vím. Znovu pokrčil rameny. „Pokud ano, tak se o ně se mnou nepodělil,“ odpověděl. „Proč by měl? Nedalo by mi to moc ovládat ho?“

„Démoni mívají mnoho jmen,“ řekla Morathi. „Ale jen jedno skutečné a to co nejpečlivěji skrývají.“ Přistoupila k němu a probodla ho pohledem. „Jak si ten démon říká, když s tebou mluví?“

„Jak si říká? Nijak,“ odpověděl Malus kysele. „I já ho nazývám mnoha jmény.“

Malus zaslechl drsný smích lorda Nuarka. Morathi na něj hleděla o okamžik déle se slabým úsměvem pohrávajícím si s koutky úst. „No, tomu nemám potíže uvěřit,“ řekla a obrátila se k pódiu. „To vysvětluje mnohé,“ podotkla k Černokněžnému králi, když stoupala po schodech, aby zaujala místo vedle železného trůnu.

Urozený užasle zavrtěl hlavou. „Z mého pohledu to nevysvětluje nic, obávané Veličenstvo. Proč jsem byl přiveden sem, pokud ne proto, abych se zodpovídal za své zločiny?“

Z Malekithovy rohaté přilbice uniklo rachotivé zasyčení. „Och, budeš se zodpovídat za to, cos provedl, Temná čepeli,“ řekl Černokněžný král. „Ale tvůj trest vyberu já sám.“ Malekith natáhl ruku dlaní vzhůru ke stropu. „Dívej se.“

Nad hlavou jim dunivě zasténalo nějaké strojní zařízení. Malus vzhlédl a uviděl uprostřed klenutého stropu tmavý kulatý otvor. S hřmícím rachotem železných ok sjela z otvoru nějaká koule. Nejdřív čarodějné světlo ukázalo zahnuté pruty z leštěného železa tvořící klec nebo košík dostatečně velký na to, aby se do něj vešel vzrostlý druchii. Maluse napadlo, že ta klec je určená pro něho, ale když sjela blíž, uviděl zelenavé světlo pableskující v obrovském nebroušeném krystalu uloženém v železné kleci. Najednou si urozený uvědomil, co to je. „Ainur tel,“ zasyčel.

Malekith pomalu přikývl. „Oko osudu,“ řekl. „Jeden z mála mocných artefaktů, které jsme s sebou před tisíciletími přinesli z Nagarythu, vyřezaný z kořenů světa před celými eony.“

Velký krystal klesal dolů na čtyřech silných řetězech a nakonec se zastavil přímo před Malusovýma očima. Se zarachocením převodů se řetězy zastavily a z hlubin krystalu začalo slabě zářit bílé světlo. Světlo pomalu pulzovalo jako tlukot obrovského srdce. Záře s každým úderem sílila a nabývala na síle, až krystal planul jako bledé slunce. Malus cítil, jak se mu jeho energie přelévá po kůži jako obrovité vlny a způsobuje, že má nervy jako v ohni. Měl co dělat, aby před tím legendárním artefaktem necouvl. Silou vůle ovládl své rozechvělé končetiny a nehybně hleděl do světla.

Z pódia se ozval Morathin hlas. „Pohlédni do oka, synu Lurhanův,“ řekla. „Upři svůj zrak stovku mil na sever.“ Malus se zamračil a zadíval se do bílé záře. Nejdřív neviděl nic, oči mu slábly a víčka se třepetala − pak najednou drsné světlo zhaslo a Malus uvnitř krystalu uviděl zamlžené tvary. Uviděl jedinou zčernalou strážní věž ryčící se nad prázdnou a opuštěnou plání. Stěny pevnosti byly rozervané a pobořené a jediná brána byla utržená, pohřbená pod hromadou pokroucených, beztvarých těl. Měsíční světlo se odráželo na tělech druchii ve zbrojích na nádvoří a Malus si představil mnohé další ve vypálené skořápce samotné citadely. Mezi padlými obránci ležely stovky rohatých bestií a divošských potetovaných nájezdníků probodaných šipkami z kuší nebo pobitých sekerou či mečem. Bylo jasné, že věž byla zničena při útoku a válečníci zabiti během jediného zuřivého výpadu.

Během chvilky se obraz zamlžil a znovu objevil. Tentokrát byla vidět jiná strážní věž. Stála na skalnatém kopci nad rychle plynoucí řekou. Opět byly její stěny zčernalé ohněm a hradby pobořené a roztrhané, jako by do nich hrábl obrovský spár. Na hradbách byla rozházená těla a Malus viděl hromadu zuhelnatělých mrtvol v místě, kde obránci našli poslední útočiště u paty věže.

Obraz se znovu posunul. Malus viděl další zřícenou věž. Pobavený úšklebek vyměnil za vyplašený výraz. S obavami se zadíval na Morathi − a když sklopil pohled opět ke krystalu, byla v něm vidět další spálená pohraniční pevnost. Na tuhle zaútočili teprve před několika dny − z ohňů doutnajících v troskách dosud stoupaly pramínky kouře. Malus vytřeštil oči, když uviděl trosky brány rozdrcené pod vahou obra, jehož nahé tělo bylo plné střel z katapultu pevnosti.

„Co to znamená?“ zeptal se Malus. Tlupy nájezdníků nakažených Chaosem, které vyjížděly z Pustin, byly stálou hrozbou, a proto také byly podél severní hranice vystavěny strážní věže. Jenže nájezdníci raději uhýbali z cesty, aby věže obešli, než aby na ně přímo zaútočili. „Ještě jsem neslyšel, že by zaútočili na pohraniční pevnost, natož na čtyři z nich,“ řekl. Najednou mu přeběhl po zádech mráz. „Je to invaze?“

Černokněžný král ukázal na artefakt. „Dívej se.“

Tentokrát uviděl Malus po vyjasnění obrazu oblohu žhnoucí ohněm. Temná věž se odrážela od pozadí hořícího lesa a pod bouřící oblohou křižovanou plameny běsnila tlupa vyjících nestvůr, které narážely jako divoká vlna do potlučených zdí strážní věže. Na hradbách se leskly hroty oštěpů a blýskaly se sekery obležených obránců, kteří sekali do strhávacích lan nebo shazovali žebříky přistavované vyjícími bestiemi a zuřivými, krví potřísněnými barbary. Z vysoké věže se snášely šipky z kuší jako černé krupobití a působily v řadách nepřátel strašlivou zkázu, jenže každý padlý útočník byl nahrazen třemi dalšími, kteří bleskově zaujali jeho místo.

Útočící hordou se brodily obrovské postavy − nahrbení zmutovaní trolové a strašliví obři, kteří vlekli kyje vyrobené z pokroucených kmenů. Malus sledoval, jak z vrcholu strážní věže vytryskly dva světelné paprsky a zasáhly jednoho z obrů přímo do svalnaté hrudi. Obrovského netvora okamžitě zachvátily zelené plameny − byl to strašlivý tekutý dračí oheň, obávaný i ceněný zejména druchijskými alchymisty a korzáry. Obr se zmítal v agonii, nešikovně tloukl do hladových plamenů pohlcujících jeho tělo a odhazoval kusy škvařícího se a hořícího masa, které dopadalo na nájezdníky Chaosu kroužící kolem jeho mohutných nohou. Malus si představil divoký jásot, který se nepochybně rozlehl po hradbách, jakmile se obr zapotácel. Obličej se mu rozpouštěl a ústa měl otevřená v řevu smrtelné agonie, když se zhroutil na tlupu běžících bestií, až se země otřásla.

Ale útok to ani nezpomalilo. Ostatní obři šouravě došli k věži a začali do ní tlouct kyji, aniž by si všímali šipek, které jim probodávaly tlustou kůži. Čarodějné světlo trhalo hořící oblohu. Nad hradbami se přehouply skupinky ohavných okřídlených démonů, kteří strhávali kopiníky z opevnění a házeli je na kameny o padesát stop níž. K základům hradby došla smečka vrčících trolů, kteří začali šplhat na sebe, aby se dostali k obráncům. Korálkové černé oči se jim hladově leskly.

Z věže vyletěla obloukem další střela dračího ohně a zasáhla jednoho obra u brány. Obr se vzňal. Upustil kyj a dusal pryč skrz přibíhající hordu. Každým krokem působil jatka, ale škoda už byla dokonána. Vzduchem proletěly rozdrcené kameny a rozbité kování − zbývající obr prorazil kyjem bránu a rozmetal ji v oblaku trosek a prachu na kusy. Do díry se nahrnuli řvoucí nájezdníci. Malus zavrčel bezmocným vztekem, protože viděl, že osud pevnosti je zpečetěn.

„Bhelgaurská pevnost padla,“ pronesla Morathi a obraz v krystalu potemněl.

Malusova mysl pracovala na plné obrátky, jak se snažil pochopit to, co viděl. „Neznám Bhelgaurskou ani žádnou jinou z těch pevností, co jste mi ukázali, ale pokud spolu sousedí, tak ta horda na naší hranici prorazila mezeru v obraně širokou víc než šedesát mil,“ řekl temně. „Musí jich být desítky tisíc.“ Užasle potřásl hlavou. „Něco takového se může stát v takzvaném Starém světě lidí, ale tady? To je nepředstavitelné.“ Urozený se obrátil k Černokněžnému králi. Původní vzdor a podezření nahradilo válečné vzrušení. „Co ještě víme o těch nájezdnících, Vaše obávané Veličenstvo?“

Odpověď mu neposkytl Černokněžný král. „Jejich zvědové přešli hranici asi před měsícem,“ řekl Nuarc stručně. „Následoval skutečný příliv nájezdníků, asi dvanáct až osmnáct hord. Čtyři strážní věže byly zničeny jedna po druhé během několika dní, jejich obránci vyvražděni. Pak se hordy spojily v jediné vojsko a pochodovaly k Bhelghaurské pevnosti, základní části našeho pohraničního opevnění na západě.“

„Takže jsou jen několik dní pochodu od věže v Ghrondu,“ řekl Malus. Pokud projdou kolem Černé věže, ocitne se armáda Chaosu na severním konci Cesty kopí a méně než dva týdny pochodu od hradeb samotného Naggarondu.

Je to invaze v plném rozsahu, jakou Naggaroth nikdy dřív nezažil, uvědomil si urozený. A zasáhla Zemi chladu v nejhorší možnou dobu, protože sezona vojenských tažení je v plném proudu a dvě třetiny šlechty byly buď na moři, nebo někde jinde daleko od domova. Nyní Malus chápal, proč Černokněžný král nevyrazil do Har Ganethu, když se dozvěděl o povstání. Co víc, věděl až příliš dobře, jak je druchijská armáda po bojích ve Městě popravčích a po rychlé, leč zuřivé krevní mstě mezi Černou archou a Hag Graefem oslabená.

„Ale proč teď?“ řekl Malus. „Kmeny z Pustin proti nám nikdy nevedly skutečnou válku, vždy šlo jen o drobné nájezdy. Kdo tu hordu vede a co chce?“

Morathi urozeného chladně pozorovala. „Ano, co chce?“

Na nějaký nevyslovený povel se dveře trůnního sálu rozlétly a Malus zaslechl kulhavé šouravé kroky. Otočil se − a bledý obličej mu při pohledu na ohavnou postavu blížící se k nim zkřivil výraz znechucení.

Bledá kůže urozeného měla v čarodějném světle šedozelený nádech, který kolem hlubokých ran na čele a na krku přecházel v purpurově černou. Jeho zbroj byla zničená údery sekery, meče a drápů, které udělaly do hrudního plátu hluboké rýhy a úplně utrhly pravý nárameník. Kroužková košile byla na půltuctu míst proděravěná a oděv pod ní ztuhl rozkládající se krví. Polovinu levé dlaně mu utrhl nějaký silný úder a pravá paže končila okousaným pahýlem těsně nad loktem. Podle zápachu Malus usoudil, že urozený je už nejmíň čtrnáct dní mrtvý.

Každý palec poničené zbroje pokrývaly složité runy, očividně napsané jeho vlastní krví. Oči měl strašidelně bílé − nebyly vidět zorničky. Zářily magickým životem a v čarodějném světle se leskly. Mrtvola, doprovázená dvojicí válečníků, klopýtala k Malusovi a očividně si ho nevšímala. Urozený znechuceně zasyčel a couvl − a mrtvola se zastavila. Otočila hlavu po zvuku. Slepýma očima zapátrala po Malusovi. Ochablé rty se zkřivily, jak se snažily vytvořit slova.

Malus sjel rukou k boku a sáhl instinktivně po zbrani, kterou neměl. Ohlédl se přes rameno na Nuarka, který oživenou mrtvolu zlověstně sledoval. „Co je to, ve jménu Temné matky?“ vykřikl.

„Tohle je lord Suharc,“ zabručel Nuarc. „Jeho strážní věž, pokud víme, padla jako první. Před osmi dny jej našla hlídka, jak klopýtá po Cestě kopí, a následovali ho celou cestu až k branám Naggarondu.“ Válečný lord pevně stiskl jílec taseného meče. „Přišel předat vzkaz od pána hord Chaosu.“

Než mohl Nuarc pokračovat, rozlehl se síní Morathin hlas. „Udělali jsme, jak sis přál, přízraku,“ řekla. „Malus z Hag Graefu byl nalezen a stojí před tebou. Nyní vyřiď svůj vzkaz.“

Věštkynin rozkaz Maluse omráčil. Zato mrtvého zpráva probrala. S náhlým výbuchem energie zamířil k němu a sáhl troskou poničené ruky urozenému na obličej. Malus s poplašeným výkřikem uskočil − ale narazil do Nuarka, který jej popadl zezadu za krk a drsně ho postrčil k mrtvole.

Na Malusův obličej se přitisklo studené páchnoucí maso. Cítil, jak ho roztříštěné kosti píchají do tváře, když se mrtvý snažil nahmatat jeho rysy. Urozený se s divokým výkřikem vytrhl Nuarkovi z rukou a mrtvolu odstrčil. Ta o několik kroků odvrávorala, ale neupadla; místo toho se otočila k železnému trůnu. Mrtvému zahvízdal vzduch v rozdrcených chrupavkách hrdla a seschlých plicích. Když promluvil, vyloudil ze sebe jen bublavé, chraptivé zasyčení. Malus sebou při tom ohavném zvuku škubl. Bylo dost zlé, že slova vycházela z hrdla dávno mrtvého muže − ale ještě horší bylo, že ten hlas dobře znal.

„Držíš spásu ve svých rukou, Černokněžný králi,“ pronesla poničenými hlasivkami mrtvého Nagaira. „Už teď leží tvoje strážné věže v troskách a moje armáda pochoduje k Černé věži v Ghrondu. Moc Černé archy je zlomena a Hag Graef utrpěl ničivý úder. Tvé království je na pokraji zkázy − pokud mi nevydáš tohoto vyhnance.“ Přízrak zvedl roztříštěnou ruku a ukázal na Maluse. „Vydej mi mého bratra a válka skončí jediným úderem. Jinak Černá věž v Ghrondu shoří a Naggarond ji bude následovat. Rozhodni se, Černokněžný králi. Do té doby bude Naggaroth hořet.“

Z Malekithovy uzavřené přilbice se ozvalo rachotivé zasyčení. „Už jsem slyšel dost.“

Něco se mihlo a zableskla se ocel. Nekoneční tasili a srazili posla na místě. Jejich meče ho rozsekaly na kusy. Když hlava a končetiny dopadly na podlahu, vzňaly se syčivými plameny a zaplnily místnost zápachem spáleniny.

Malus se potácel, stále ještě omráčený tím, co se stalo. Jeho nevlastní sestra roky tajně uctívala Slaaneshe, ale když ji před několika měsíci udal Khainovu chrámu, utekla a přísahala mu pomstu. Věděl, že uzavřela ohavné dohody s Ničivými silami, které jí propůjčily démonickou moc, ale tohle…

„Nyní je všechno jasné,“ řekla Morathi a upřela na Maluse hodnotící pohled. „Ona nechce tebe, synu Lurhanův. Jde po tom démonovi v tobě. Nepochybně věří, že by ho přinutila plnit její vůli.“

Urozený se s obrovským úsilím sebral. „Nepochybně máte pravdu, obávaná paní,“ řekl roztřeseně. A kdo ví, pomyslel si bojácně. Možná by to Nagaira dokázala.

Ale právě teď na tom Malusovi nezáleželo. Těkal očima po trůnním sále, všímal si pozice Nekonečných a odhadoval, kde stojí Nuarc. Musí utéct, a to rychle. Mohl by se dostat k válečnému lordovi a sebrat mu meč? Mohl by si přivolat na pomoc démonovu sílu, aby se odsud probojoval ven? Kdyby se nějak dostal ke Vzdorovi, mohl by mít šanci…

Malus zaslechl kousek za sebou kroky přecházející pomalu zprava doleva. „Nekoneční mohou vyjet během hodiny,“ řekl Nuarc. Zaznělo to tak blízko, jako by mluvil urozenému do ucha. „Nyní, když víme, kde horda Chaosu je, můžeme dát té čarodějce, co chce, a vyprovodit ji odtud.“

Urozený se otočil a sáhl po válečném lordovi − a zjistil, že má hrot Nuarkova meče stěží na palec od krku. Nuarc se krutě zachechtal a zavrtěl hlavou. „Ne tak rychle, chlapče,“ řekl. „Ta čarodějka neříkala nic o tom, že tě chce dostat vcelku, takže pokud si chceš uchovat ruce a nohy, budeš stát klidně jako socha.“

Malus šlehl po Nuarkovi nenávistným pohledem, ale svou odpověď adresoval Malekithovi. „Nestačí jí dát, co chce,“ vyštěkl. „Hordu to neodvrátí. Nagaira mě a démona jen využije pro své dobyvačné plány.“ Pomalu se obrátil tváří k trůnu. „Chce vás odtud vystrnadit, Vaše strašlivé Veličenstvo. Proč by jinak shromáždila tak velkou armádu?“ Jak se jí vůbec povedlo ji shromáždit, byla zajímavá otázka, pomyslel si urozený.

Věštkyně zamyšleně našpulila rty. „Pokud toho démona neovládneme sami,“ zamumlala. „Mohli bychom mu nařídit, aby tu čarodějku zabil, a pak jí Maluse vydat.“

„Démona bez znalosti jeho jména ovládnout nemůžete,“ řekl Malus rychle a snažil se zastřít zoufalství v hlase.

Nuarc přistoupil blíž a popadl Maluse za vlasy. „Pak říkám − pošleme čarodějce jeho hlavu a ukážeme jí, že démon je navždy mimo její dosah!“

„Dost!“ zaburácel Malekith a zbroj mu zažhnula jako otevřená výheň. „Žádný druchii si tu nebude klást požadavky,“ zarachotil a naklonil se dopředu na ostnatém trůnu. Rudým pohledem spaloval Malusovu kůži. „Nedostane od nás nic, jen zkázu a zmar.“ Natáhl ruku ve zbroji a velitelsky ukázal na urozeného. „Ty na to dohlédneš. Když jsi zabil mocného Lurhana, připravil jsi mě o můj majetek. Teď tedy patříš mně.“

Malus se snažil osvobodit z Nuarkova sevření, ale válečný lord jej držel pevně. „Žiju, abych sloužil, Vaše strašlivé Veličenstvo,“ zabručel skrz zaťaté zuby. „Co rozkazujete?“

„Jdi do Černé věže v Ghrondu,“ řekl Černokněžný král. „Vaulkharem je tam lord Kuall. Jemu se nepodařilo odvrátit hordu Chaosu a ty mu vyjádříš mou nespokojenost.“ Malekith zaťal obrněnou pěst. „Tvé smělé činy proti Hag Graefu jsou dobře známy, synu Lurhanův. Převezmeš velení vojska v Ghrondu a povedeš je proti útočníkům, dokud nedorazím já s armádou Naggarothu. Zadržíš je u Černé věže, dokud nepřijedu. Rozumíš?“

Urozený se zhluboka nadechl. Rozuměl až příliš dobře. „Vaše vůle bude splněna, Vaše strašlivé Veličenstvo,“ řekl bez váhání. „Budu vám sloužit ze všech svých sil.“ Když zvážil situaci, jeho dravčí mysl uviděla příležitost. „Nicméně jednu věc je třeba zvážit,“ řekl opatrně. „Lidé z Naggarothu mě stále považují za vyhnance a zločince. Bude pro mě těžké mluvit s nějakou autoritou.“

Malekith se na urozeného neúprosně zadíval. „Teď jsi členem mého doprovodu, Temná čepeli,“ zasyčel. „Do Ghrondu tě doprovodí Nekoneční a budeš mít u sebe glejt podepsaný mým jménem.“

Malus ze sebe poprvé vyloudil úsměv. „Mohu tedy mít práva a hodnost urozeného?“

Černokněžný král se zarazil a pozorně se na Maluse zadíval. „Časem snad. Služ mi dobře a dostane se ti jisté odměny.“

„Ano. Ovšem, obávané Veličenstvo,“ řekl Malus a hluboce se uklonil. „Pak se, s vaším svolením, vrátím do svých pokojů a připravím se k odjezdu.“ Čím dřív se dostanu ze železné pevnosti ven, tím líp, pomyslel si.

Černokněžný král Maluse propustil mávnutím ruky v železné rukavici. Urozený se otočil na podpatku a vyrazil svižně ke dveřím ze sálu. Cestou vrhl na Nuarka vzdorný pohled. Ovšem už rychle přemýšlel a zvažoval, co všechno musí udělat, až dojede do Černé věže.

Alespoň nakrátko bude opět velet armádě. O tom, že takový den přijde znovu, se mu ani nesnilo. A za to musím poděkovat tobě, drahá sestro, pomyslel si urozený s krutým úsměvem.

Když došel k železným dveřím, zavolala na něj Morathi. „Ten démon do tvého těla už zabořil drápy hodně hluboko,“ řekla. „Co myslíš, že se stane, až jej osvobodíš?“

Urozený položil ruku na železné dveře. „Slíbil mi určitou odměnu, když mu posloužím dobře,“ řekl a opustil sál.

Kapitola osmá

ČERNÁ VĚŽ

Cestou po chodbách paláce Černokněžného krále bolest stále narůstala a tlačila Malusovi zezadu na oči jako tlak páry stoupající v zavřeném kotlíku. Krev mu bušila ve spáncích jako pohřební buben a duněla mu úzkou lebkou, až měl pocit, že ji cítí i v zubech. Urozený se zašklebil v divoké grimase a vysloužil si tak neklidné pohledy od urozených a sluhů, kteří mu spěšně uskakovali z cesty, jak se hnal kolem nich.

Jeho nohy se pohybovaly mechanicky. Vyčerpaná mysl se snažila vypořádat s posledním zvratem situace. Jak se Nagaiře povedlo získat velení armády? Jsou to teprve tři měsíce, co jí stál tváří v tvář v podzemních chodbách pod Hag Graefem, když se ve své krvelačné pomstě pokusila zničit město. Zasadil jí strašlivou ránu Torxusovou dýkou, magickou zbraní, která dokáže přerušit pouto mezi tělem a duchem a přikovat duši na místo, kde byla zabita, takže neustále trpí jako zmučený duch. Přesto jeho nevlastní sestra nezemřela − stejně jako Malus neměla duši, kterou by jí dýka mohla sebrat. Vstoupila do hříšného svazku s bohy Chaosu a výměnou za svou službu obdržela nepředstavitelnou moc. Možná svou novou moc využila na podrobení některých severních kmenů nebo jí byly dány jako součást toho svazku. Ničivé síly rozdávají dary dost štědře, pomyslel si trpce, pokud obdarovaný slouží jejich zájmům.

Přesto pouhý výčet Nagaiřiných činů Malusem otřásl. Jaké jsou její skutečné motivy? Určitě je v tom víc než pouhá pomsta. Chce Tz’arkana, jak se domnívá Morathi? Mohl by démon stát za takové úsilí? Malusovi přejel po zádech mráz, když tuto možnost uvážil. Ne méně než pět šampionů Chaosu, mocných válečných lordů a čarodějů, spojilo své síly, aby polapili a uvěznili démona v chrámu daleko na severu. Jakkoliv byli mocní, pokud mohl soudit, věděli, že by je démon učinil ještě mocnějšími, a on to také udělal. Nějakou dobu vládli šampioni jako bohové a země se chvěla pod jejich kroky.

Nagaira znala ty příběhy lépe než on, to bylo Malusovi jasné. Jak kráčel dál klikatými chodbami, sevřel chladné ruce v pěst. Ona by věděla, jaký děsivý potenciál má ta bytost, co se mu plazí pod kůží, a věděla by také, jak ji přinutit sehnout se před její vůlí.

Jakmile mě dostane do spárů, bude skrze mne vyjednávat s démonem, uvědomil si Malus. Zmocnila se ho malomyslnost. Možná dokonce umožní démonovi vzít si mou duši jako výraz dobré vůle a pak použije těch pět artefaktů na smlouvání s Tz’arkanem o další moc. Tak by se Malusovi pomstila a její moc by se značně zvětšila − což je podle Maluse nejsladší druh pomsty. A pak? Kdo ví? Možná by stejně táhla na Naggarond a pustila se do křížku se samotným Malekithem. Kdyby se jí podařilo připoutat k sobě Tz’arkana, mohla by svrhnout Černokněžného krále a prohlásit Zemi chladu za svou.

Bolest se stále zhoršovala. Dračí dvůr nechal za sebou. Tlak v lebce se změnil v ostré bodání, ze kterého se mu dělaly před očima mžitky. Po deseti minutách měl potíže i dýchat, vzduch mu drhnul přes rty a zuby jako pilník. Zavrávoral a napřáhl ruku, aby se opřel o holé kamenné stěny, zatímco nutil nohy, aby jej nesly dál.

Sáhl po dveřích do svého pokoje, aniž by si to uvědomil. Chytil se dřevěných desek a oslepený bolestí zašátral po železném kruhu. Jak našel cestu zpátky bludištěm chodeb, mu bylo záhadou, kterou se nyní nehodlal zabývat. Dveře se rozletěly a Malus vevrávoral do jasně osvětlené místnosti. Vyděsil trojici otroků, kteří mu na stojanu v nohách postele chystali nové šaty a leštěnou plátovou zbroj. Ukradená sekera byla vyčištěna a nabroušena a leskla se vedle na stole.

„Všichni ven,“ zavrčel Malus a zamával vztekle na rozmazané postavy nejistě se uklánějící na druhé straně pokoje. Dovrávoral ke stolu a sevřel rukama topor sekery. „Řekl jsem ven!“ zařval a máchl strašlivou zbraní. Otroci mlčky utekli, zakrývajíce si rukama v ochranném gestu hlavy. Když se za nimi zabouchly dveře, nechal si Malus sekeru vyklouznout z ruky a doplazil se k posteli, kde se zvířeckým zasténáním zabořil hlavu do přikrývek.

A pak uslyšel hlas syčící v uších jako had. Zklamal jsi mě, maličký druchii, zašeptal démon nenávistně a Malus ucítil, jak se klubko zmijí kolem jeho srdce náhle stáhlo.

Takovou bolest ještě nezažil. Rázem přišel o všechen vzduch, lapal po dechu jako ryba na suchu a s vytřeštěnýma očima si marně rukama drásal hruď. Klesl na podlahu, svalil se na bok a snažil se popadnout dech.

Co to je za hloupost, sklonit se před tou karikaturou krále a hrát si na válku, když spolu máme nedokončený obchod? pokračoval Tz’arkan. To sis na mou přítomnost za posledních pár měsíců tak zvykl? Zapomněl jsi na dohodu, kterou máme? Ujišťuji tě, Temná čepeli, že já ne.

V uších mu zahřmělo a najednou měl rudo před očima, jako by mu zorné pole zalila krvavá vlna. Malus se třásl úsilím, když se snažil alespoň lehce nadechnout. „Ten… artefakt…“ vydechl. „Má… matka…“

Stisk kolem srdce ještě zesílil − Malus měl pocit, že mu srdce praskne. Viděl už jen rudě. Se slabým zasténáním pevně zavřel oči.

Co s tím má ta čarodějka společného? zabručel démon. Malus v kostech ucítil chladný dotek Tz’arkanova vzteku. Je to nějaký další tvůj ubohý plán?

„Řekla… řekla, že stezka k pátému artefaktu vede sem,“ zakvílel urozený. „Možná… je… v Černé věži…“

Možná? vzkypěl démon. Ty vyměníš svou duši za tak slabou naději?

„Prozatím… to je všechno, co mám,“ vydechl Malus. V uších mu hřmělo a stále to sílilo. Temnota na něj kývala a měl pocit, že je smrti blíž než kdy dřív. „Ať už má v plánu cokoli… jsme součástí toho,“ zašeptal. „Takže ona… mě nesvede z cesty. Zatím ještě ne.“

Démon neodpověděl. Kratičkou, mučivou chvíli Malus cítil, jak Tz’arkanův stisk stále sílí − a pak náhle zmizel. Malus se nadechl jako tonoucí, převalil se na břicho a kousl se do rtu, aby se nerozplakal. Démon mu klouzal a svíjel se v hrudi, vysílal mu vzadu po krku a do hlavy černá chapadla.

Modli se, abys měl pravdu, maličký druchii, syčel Tz’arkan. Ať už má jakýkoli motiv, měl by ses před ní mít na pozoru. Já sílím s každým úderem tvého bídného srdce. Brzy budu schopen ublížit ti tak, jak si to ani nedokážeš představit. A budu sledovat každý tvůj pohyb, Temná čepeli. Postupuj opatrně.

Cítil, jak démonova přítomnost mizí. Tlak v hlavě začínal slábnout. Trvalo mu několik minut, než se dokázal posadit zpříma, a pak mžoural v čarodějném světle jako sova. Každý sval ho bolel. Se zasténáním se pomalu zvedl na kolena. Na kámen, co měl pod hlavou, dopadly těžké kapky a Malus si uvědomil, že má horní ret vlhký. Dotkl se jej chvějícími se prsty, a když je odtáhl, uviděl na nich studenou černou tekutinu.

Nad prázdnou vanou bylo zrcadlo. Malus k němu dovrávoral a nahlédl do leštěného stříbrného oválu. Obličej, který na něj hleděl, málem nepoznával. Byl ještě vychrtlejší, než si jej pamatoval, šedá pokožka byla natažená přes vystouplé svaly a jemné bílé jizvy vytvářely masku krutosti a nenávisti. Z ostrého nosu, špičatých uší a koutků očí mu tekly proudy černé kapaliny.

Oči! Malus si s úlekem uvědomil, že už nemají barvu tekutého bronzu − místo toho měl zorničky jako z leštěného černého jantaru. Byly tak velké, že bělmo skoro nebylo vidět. Kdy začalo Tz’arkanovo maskování mizet? Pomyšlení, že démon může změnit v okamžiku jeho tělo, Maluse vyděsilo až do hloubi duše.

Za sebou zaslechl zaskřípání dveří. Spěšně popadl vlhký ručník přehozený přes okraj vany a přitiskl si jej k obličeji. „Ještě krok a rozpoltím ti lebku,“ zavrčel na příchozího.

„No prosím, zkusit to můžeš,“ ozvalo se Nuarkovo povědomé zachraptění. „Ale ať už s démonem, nebo bez něj, myslím, že bys toho litoval.“

Urozený zakryl překvapení tím, že si usilovně otíral tváře. „Promiňte, můj pane,“ řekl. „Myslel jsem, že je to některý z těch zatracených sluhů.“ Poté co se ujistil, že otřel poslední zbytky tekutiny, rychle zmuchlal špinavý ručník a hodil jej do vany. Obrátil se ke generálovi a unaveně ukázal na šaty a zbroj u postele. „Dejte mi chvilku na převlečení a můžeme okamžitě opustit pevnost.“

Nuarc se na Maluse pochybovačně a pronikavě zadíval. „Nevypadáš, že by sis byl schopen stáhnout boty, natož zvládnout usilovný pochod,“ zabručel, ale váhavě přikývl. „Ne že bych očekával, že by ses něčím takovým nechal zastavit. Jsi dostatečně necitelný a krutý mizera.“ Válečný lord vytáhl z opasku kovovou destičku a došel k urozenému. „Tady je glejt Černokněžného krále,“ řekl a podal ji Malusovi stejně nedbale, jako by mu podával láhev s vínem. „Varoval bych tě, abys jej používal moudře, ale asi to nemá smysl. S tím kouskem papíru v ruce si můžeš zatraceně dělat, co chceš, a nikdo ti v tom nezabrání.“

Malus vzal destičku Nuarkovi z ruky. Připomínala mu železný glejt, který dostal od drachaua Hag Graefu. Tenhle byl trochu delší, možná až osmnáct palců, a ochranný kov byl leštěné stříbro, ne ocel. Otevřel dvířka na pantech a prohlédl si pergamen vložený uvnitř.

Očekával dlouhý výčet práv a privilegií, specifikovaných do nejmenších podrobností. Místo toho tam byly dvě prosté věty. Nositel tohoto glejtu, Malus z Hag Graefu, mi náleží a jedná výhradně mým jménem. Udělej, co žádá, jinak riskuješ můj hněv.

Pod archaickým řádkem druchast byla připevněna dračí pečeť Malekitha, Černokněžného krále Naggarothu.

Malus schránku opatrně zavřel a vychutnával si dotek chladného kovu. Takhle chutná absolutní moc, pomyslel si. S tímhle glejtem v ruce mohu provést v království skoro cokoliv. Pod mou autoritu nespadá jen nejvyšší šlechta a zodpovídám se jen Černokněžnému králi. Na obličeji se mu pomalu rozhostil hladový úsměv.

„Samozřejmě je to past,“ řekl válečný lord, který porozuměl výrazu v Malusových černých očích. „Určitě si to uvědomuješ.“

Urozený se zarazil a úsměv mu pohasl. „Past?“ zopakoval a položil schránku opatrně na postel.

Nyní byla řada na Nuarkovi, aby se usmál. „Ovšemže. Vzhledem k situaci,“ řekl a začal chodit pomalu po pokoji. „Ta tvoje sestra zaútočila na království v době, kdy jsme nejzranitelnější. Ona to ví − její poznámky o Hag Graefu a Černé arše naznačují, že si je vědoma toho, jak oslabení jsme. Jediný způsob, jak ji zastavit, je zaměstnávat ji tak dlouho, aby měl Malekith čas prosmýčit všechna města a posbírat všechny válečníky, co mu přijdou pod ruku, na vytvoření dostatečně velké armády, aby se jí mohl postavit.“ Generál ukázal dlouhým špičatým prstem na Maluse. „A ty jsi to jediné, co zaručeně zaujme Nagaiřinu pozornost.“

Malus si to promyslel. „Pokud je to tak, proč mě prostě nepošlete do Černé věže v řetězech? Nagaira by i tak rozebrala město na kusy, aby mě našla, ať už s glejtem, nebo bez glejtu.“

Nuarc se na Maluse úkosem podíval. „Dej druchii do želez a on bude hledat první příležitost k útěku. Dej druchii moc a bude bojovat jako démon, aby si ji udržel bez ohledu na rizika.“ Přešel místnost a zvedl glejt. „Ten kousek pergamenu je silnější než kterýkoli řetěz,“ zachraptěl. „Můžeš si myslet, jak jsi chytrý, ale Malekith do tebe vidí. Jsi pro něj jen další pěšec. Použije tě jako návnadu, aby dostal Nagairu k Černé věži. Až bude poražena, budeš zase jen psancem.“

Malus se natáhl a vzal glejt Nuarkovi z ruky. „Tak proč mi tohle všechno říkáš? Zrazuješ tajné plány svého pána?“

Válečný lord se chraptivě rozesmál. „Pro Černokněžného krále bude lepší, když pochopíš, v jaké jsi situaci, a budeš vědět, že ji nijak nemůžeš změnit! Slyšel jsem zprávy o tvém velení v posledním boji mezi Černou archou a Hag Graefem. Proti Isilvarovým vojskům sis vedl docela slušně. Jsi mladý a paličatý, ale pod všemi těmi hloupostmi ti to myslí. Co víc, dokážeš být zatraceně nepředvídatelný a to je důvod, proč jsme tady. Chci, abys pochopil, jak pevně tě má Malekith v hrsti. Nezkoušej nic hloupého; nebude to fungovat a pravděpodobně tě to dostane do ještě méně udržitelné situace, než v jaké jsi teď. Hlavu si nejlépe udržíš na krku tak, že budeš poslouchat rozkazy a užívat si moc, dokud ji máš.“

„Dokud nebezpečí nepomine,“ řekl Malus chladně. „A pak mě připoutáte k tyči na křižovatce.“

Nuarc se pevně střetl s Malusovým pohledem. „Čelil bys raději sestřině starostlivé péči?“

Malus si povzdechl. „To ses trefil, můj pane,“ řekl a hodil destičku zpátky na matraci. Začal rozepínat přezky na zbroji. „Měl bych být do hodiny připravený na cestu.“

„Velmi dobře,“ přikývl válečný lord krátce a otočil se, aby odešel z místnosti. „Pošlu sem sluhy, aby ti pomohli se převléct a přinesli ti dobré jídlo. Bude pravděpodobně poslední, které v následujících dnech budeš mít.“

Nuarc vyšel na chodbu před Malusovým pokojem a vyštěkl na sluhy rozkazy. Malus vzteklým ostrým škubnutím trhl za přezky pancíře. Zlověstně se přitom mračil na glejt Černokněžného krále.

* * *

Temní oři Nekonečných se přehnali přes lesnatý hřeben a hnali se po svahu na druhé straně. Zpěněné boky se jim zvedaly a lesklá kopyta duněla po udupaném popelu Cesty kopí, která vedla ke Ghrondské pláni. Padal lehký sníh vířený závany chladného severního větru, který šeptal v korunách temných borovic.

Nahoře na hřebenu Malus přibrzdil Vzdora a prohlédl si širokou pláň a vycenil zuby proti bodavému větru. Tváře a nos jej štípaly od chladu, ale bolest ho držela bdělého a ostražitého lépe než sebevětší dávka barvalku. Jeho vyčerpané bolavé tělo se kymácelo v sedle. Nuarc Nekonečným přikázal doprovodit jej urychleně do Černé věže. Jejich předchozí cesta po Cestě otrokářů byla proti tomu idylka. Vždy se po pár dnech zastavili jen na studené jídlo a další dávku trpasličí kořalky. Urozený se za jízdy trochu vyspal. Už nedokázal říct, který je den, ale podle jeho nejlepšího odhadu zvládli týden a půl dlouhou cestu do Černé věže za čtyři dny. Dokonce i černí koně se zdáli být na konci sil, což urozený nepovažoval za možné.

Vedoucí jezdci Nekonečných vířili šedý prach dole na svahu a nyní cválali po černé stužce cesty křižující opuštěnou pláň. Popelavý prostor se táhl na východ a na západ, kam až oko dohlédlo, zatímco obzor na severu končil členitou ocelově šedou linií hor, které lemovaly okraj Pustin Chaosu. Možná míli na sever se z bledého popela jako černé kopí hlídky tyčila věž Ghrondu.

Každé z šesti velkých měst Naggarothu sloužilo účelu, který měl význam pro druchii jako celek. Karond Kar stavěl štíhlé černé lodě, které korzárští kapitáni používali k lovu na otroky. Clar Karond byl překladištěm pro trh s masem, které korzáři dodávali. Obdobně Har Ganeth vyráběl zbraně a zbroje, jimiž vyzbrojoval válečníky státu, zatímco Černá věž se dala považovat za výheň, v níž vznikali samotní válečníci. Každá jednotka vojáků postavená v Zemi chladu byla poslána do Černé věže na výcvik ve válečnickém umění. Jednotky kopiníků a jezdců se stávaly posádkami strážních věží podél severní hranice a krvácely při nájezdech přes hranici do Pustin. Vedli je synové významných rodin urozených, kteří se měli naučit základy velení. Černá věž byla klíčovým místem severních tažení. Byla vybudována v době, kdy se druchii obávali invaze z Pustin, které představovaly stálou hrozbu.

Nauglir několika skoky doběhl k úpatí příkrého svahu a nevrle zavrčel, když jej urozený pobízel do vytrvalého cvalu. To málo, co o Černé věži věděl, pocházelo z knih v otcově knihovně. Lurhan nepovažoval za nutné poslat svého nemanželského syna na obvyklý výcvik, jakého se dostalo jeho starším synům.

Ghrond byl městem jen ve smyslu osídlení a hustoty staveb. Ve skutečnosti to byl permanentní vojenský tábor, kde budovy sloužily pouze vojenským účelům. Opevněné město mělo vnější hradby ve tvaru šestiúhelníku, více než čtyřicet stop vysoké a široké tak, že na nich mohli jet na nauglirech dva rytíři vedle sebe. Každý roh šestiúhelníku byl dále opevněn trojúhelníkovou redutou, jež byla pevností sama o sobě. Nacházely se v ní zbrojnice, kasárna a skladiště. Reduty poněkud vyčnívaly z hradeb, aby kušiníci a lučištníci mohli střílet do daleka a dostat útočníky do křížové palby. Stejně jako reduty byly dvojitě opevněny i impozantní městské brány, odkud se dala rozsévat smrt při jakémkoli pokusu prolomit okovaná vrata.

Od jižní brány viděly hlídky až k Cestě kopí a pak až na hřeben. Když se Nekoneční přiblížili, ozvalo se na hradbách příšerné kvílení rohů a mohutný vstup se pomalu otevřel. Na určení identity stačil jediný pohled na stříbrné tváře jezdců a jejich černé oře.

O několik minut později už Malus projížděl pod obloukem jižní brány, úzkým tunelem osvětleným pouze několika čarodějnými světly. Těžké kamenné bloky jako by se na něj tiskly ze všech stran. Urozený si všiml úzkých vražedných děr a štěrbinových střílen na stěnách i ve stropě. Po asi deseti yardech urozeného překvapilo, že tunel ostře zahýbá doprava a pak znovu prudce doleva. Vytočit se tu bylo pro vozy velice obtížné a pro dobývací beran naprosto nemožné, pomyslel si uznale. Útočník, kterému by se podařilo proniknout skrz první bránu, by se zasekl v temném stísněném tunelu a byl by obránci nemilosrdně zmasakrován.

Po dalších deseti yardech se urozený vynořil z vnitřní brány na malé seřaďovací nádvoří obklopené nízkými kamennými kasárnami. Pěšáci zde zrovna cvičili pohyb ve čtverci za zvuků bušení kladiv z nedaleké kovárny, kde zbrojíři vyráběli výstroj posádky. Když ho jezdci míjeli, zvedl velitel pěšáků meč na pozdrav, ale hned se zase vrátil k hulákání rozkazů na své muže.

Prostor mezi vnějšími a vnitřními hradbami města byl hustě zastavěn budovami kasáren, stájí, skladišť, kováren a kuchyní seskupených do opevněných bloků, které mohly sloužit jako nezávislé opěrné body v případě, že by vnější hradby byly prolomeny. Útočník by ztratil spoustu vzácného času a tisíce vojáků při dobývání těchto budov a v boji v úzkých uličkách mezi nimi, ještě než by se vůbec dostal k samotným vnitřním hradbám. Malus někde četl, že každá budova byla postavena tak, aby ji lidé uvnitř mohli zbořit, pokud by byla veškerá naděje ztracena, a opevnění tak nepadlo do rukou dobyvatelům.

Na rozdíl od jiných druchijských měst byly ulice Ghrondu uspořádány do úpravných pravidelných řad, aby byl umožněn rychlý pohyb jednotek, takže Malus a Nekoneční projeli městem poměrně rychle. Před nimi se tyčila černá masa vnitřních hradeb pevnosti, jejíž hroty zakončené opevnění se zvedalo do výše šedesáti stop nad opevněné části města.

Stejně jako vnější hradby měly i vnitřní tvar šestiúhelníku se šesti malými redutami v rozích a opevněnou strážnicí nad jedinou branou. Za nimi se tyčila samotná černá věž a kolem ní menší věže, podobně jako v kterékoliv jiné drachauově citadele. Věž se ježila střeleckými věžičkami s hroty a byla osazena baterií těžkých katapultů. Když byli urozený a Nekoneční vpuštěni do vnitřní strážnice, nedokázal si odpustit obdivné zavrtění hlavou. Veškerá moc strážních věží se nemohla vyrovnat síle této pevnosti. Pár tisíc druchii by dokázalo udržet Černou věž proti desetinásobné přesile. Byla to odborně navržená smrtící past, vybudovaná ke zničení útočící armády. A já, uvědomil si Malus, mám být návnada.

Za vnitřními hradbami bylo malé zastíněné nádvoří u paty samotné věže. Oddíl Černé gardy stál na stráži na jeho protější straně. Jejich bílé obličeje byly netečné a zlověstně vyhlížející halapartny měli připravené v ruce. Sotva Nekoneční těžce sesedli z koní, z přilehlé stáje vyběhli sluhové v lehké zbroji v drachauových barvách. Malus také sesedl a zdržel se jen na chvíli, aby si ověřil, že jsou démonovy artefakty v sedlové brašně; majetnicky přejel rukou po jílci meče Chaosu. Cítil, jak jeho teplo proniká vrstvami látky a neodolatelně jej vábilo vytáhnout jej a připnout si jej k opasku. Koneckonců, kdo by ho poznal? Ale vzpomínka na jatka v Har Ganethu jej přiměla to nutkání překonat. Další bezmyšlenkovité vraždění si už nemohl dovolit. Zhluboka se nadechl, odtáhl ruku a místo toho si vzal ze smyčky na nauglirově sedle sekeru. Pak se ujistil, že má glejt bezpečně zastrčený za opaskem. Sotva to udělal, zachrastila ocel, jak se z věže vyřítil na nádvoří mladý urozený.

Mladý druchii očividně pocházel z bohaté rodiny. Jílce obou mečů měl vykládané zlatem a osázené malými rubíny. Jeho lakovaná zbroj se leskla ochrannými runami z tepaného stříbra a zdobily ji zlaté ornamenty. Kolem štíhlého krku mu ležel stříbrný hadrilkar ve tvaru propletených hadů. Úzký špičatý obličej mu po běhu zrudl a prameny černých vlasů se uvolnily ze zlatého pásku vzadu na krku. Rychle si prohlédl shromážděné jezdce a usoudil, že jejich vůdcem je Malus. Mladý urozený přistoupil na náležitý hithuan a hluboce se uklonil. „Vítej v Černé věži, můj pane,“ řekl. „Jsem Shevael, rytíř ve službách drachaua, lorda Myrchase. Jak vám mohu pomoci?“

Malus si dokázal představit, co mladíkovi běží hlavou. Jeho nová zbroj byla vykládaná zlatým filigránem, s vytepanými ochrannými runami, a kolem krku mu visel těžký zlatý hadrilkar Černokněžného krále. Přesto neměl meče jako odznak svého stavu − místo toho držel v ruce opotřebovaný topor válečné sekery. Chlapec si nejspíš myslí, že jsem Malekithův kat a přišel jsem navštívit jeho drachaua. No, vlastně nebyl daleko od pravdy.

„Kde je lord Myrchas a jeho vaulkhar?“ řekl Malus hlasem ochraptělým únavou.

Shevael vytřeštil oči. „Já… tedy on… no, právě zasedá rada −“

„Skvělé,“ odpověděl Malus. „Odveď mě tam.“

Mladý urozený zbledl. „Ale… tedy, nedal byste si po dlouhé jízdě nejdřív nějaké občerstvení?“

„Chtěl jsem snad občerstvení?“ vyštěkl Malus. Sekera mu volně visela v ruce. „Vezmeš mě ke svému pánovi, chlapče, nebo by sis raději vyslechl výnos Černokněžného krále sám?“

Shevael o krok ustoupil. „Ne, samozřejmě že ne, můj pane! Tedy − prosím − následujte mě!“

Mladý druchii se otočil na podpatku a rychle zamířil k věži. Malus kráčel za ním a šklebil se jako vlk. Nekoneční se k němu mlčky přidali.

Kapitola devátá

HLAS ČERNOKNĚŽNÉHO KRÁLE

Komnaty drachauovy rady se nacházely skoro na vrcholu věže, což Malusovi náladu nijak nezlepšilo. Výstup po úzkých točitých schodištích a slabě osvětlených chodbách jako by trval celé hodiny. Než mladý rytíř dovedl jeho a Nekonečné do předpokoje rady, Malusovi došla trpělivost. Vytáhl glejt z opasku, prosmekl se kolem vyděšeného Shevaela a cílevědomě zamířil ke dveřím. Dva halapartníci z Černé gardy, kteří měli dveře hlídat, se podívali z Maluse na jeho doprovod ve stříbrných maskách a prozíravě ustoupili stranou.

Malus se pochmurně pousmál, zvedl nohu a vší silou dveře rozkopl.

Dubová křídla se rozlétla a se zaduněním narazila do kamenné stěny. Urození a vazalové sedící v místnosti poplašeně a s klením vyskočili. Malus vešel dovnitř, hlavicí sekery zachytil vracející se dveře a s dutým nárazem je zastavil.

Ve velké čtvercové místnosti stál široký stůl pokrytý pergameny, mapami, číšemi s vínem a cínovými talíři se zbytky jídla. Tucet urozených ve zbroji a jejich vazalů zuřivě zíralo na Malusův vpád; mnozí měli ruce položené na jílcích mečů. Ze stínů vyběhli další čtyři Černí gardisté. Obklopili ho a namířili mu hroty halaparten na krk.

Naproti dveřím na druhé straně stolu seděl starší urozený ve zdobené zbroji s ochrannými kouzly. Na jeho lakovaném pancíři byli zobrazeni zlatí propletení hadi a pravou ruku mu zakrývala železná rukavice s dlouhými drápy, kterou Malus znal až příliš dobře. Byl to příslovečný Spár noci, magický symbol drachauovy autority. Lord Myrchas, drachau Černé věže, si Maluse prohlížel malýma, jasnýma černýma očima. Dlouhý obličej, zdůrazněný visícím černým knírem, měl poznamenaný tucty zranění způsobených mečem i drápy. Jaksi Malusovi připomněl jeho otce Lurhana, což mu ještě více zkazilo náladu.

Po drachauově pravici stál vysoký hubený muž ve zdobené zbroji se znakem věže vyrytým do hrudního plátu. Byl starší než Malus, ale ne tak starý jako drachau. Pleť měl tmavou léty pobytu pod širým nebem při taženích v poli. Opasek s meči a pochvy měl vykládané drahokamy, nepochybně to byla kořist z tuctu nájezdů do Pustin. Tento lord byl lysý, hlavu měl jako vejce nauglira a včetně obličeje plnou jizev po mnoha bojích. Kdysi možná býval pohledný, ale to se změnilo toho dne, kdy mu počtvrté zlomili nos a usekli téměř celé pravé ucho. Levou tvář měl zjizvenou a svraštělou, což dodávalo jeho rozzuřenému úšklebku děsivý nádech silné nevyváženosti. „Jak se jmenuješ, hlupáku?“ zařval zjizvený druchii. „Chci vědět, čí hlava bude viset na hrotu nad vnitřní branou.“

„Jsem Malus z Hag Graefu,“ odpověděl urozený chladně.

Lord Myrchas se napřímil. „Malus otcovrah?“ zeptal se. „Ten psanec?“

Malus se usmál. „Už ne.“ Zvedl glejt, aby jej shromáždění lordi viděli. „Jeho obávané Veličenstvo Černokněžný král se rozhodlo využít mého věhlasného nadání pro dobrý účel.“

Drachau natáhl ruku s drápy. „To posoudím,“ prohlásil. „Už jsem o tvých činech slyšel, ty ničemo. Co já vím, může mezi těmi plechy být jen účet od rybářky.“

Malus sklonil hlavu upřímně pobaven drachauovým obviněním. Podal schránku nejbližšímu lordovi, který ji podal lordu Myrchasovi. Když drachau schránku otevřel a pročítal pergamen uvnitř, mávl Malus rukou k Nekonečným. „Takže tohle nejspíš budou přestrojené rybářčiny dcery?“

Lord Myrchas dočetl a pak si pečlivě prostudoval pečeť. Obličej mu zbledl. „Požehnaná Matko noci,“ řekl tiše a zvedl zrak k Malusovi. „Svět je vzhůru nohama.“

„To se čas od času stává,“ konstatoval Malus temně. „Proto si Černokněžný král žádá služeb takových, jako jsem já.“

Drachau ještě víc zbledl a Malus si nedokázal odpustit pocit krutého veselí. Tahle role se mi bude líbit, pomyslel si. Obrátil se k vysokému lordovi vedle Myrchase. „Nyní jsem v nevýhodě, můj pane. Kdo jsi ty?“

Záblesk vzteku v lordových očích při prudké změně situace zakolísal jen trochu. „Jsem lord Kuall Černá ruka, vaulkhar Černé věže.“

Malusův úsměv se ještě rozšířil. „Ach ano, lord Kuall. Ujel jsem dlouhou cestu velkou rychlostí, abych ti přivezl vzkaz od samotného Černokněžného krále.“

Mezi shromážděným panstvem to zašumělo. I drachau se opřel o opěradlo křesla a prázdně se na vaulkhara podíval. Lord Kuall se narovnal a kolem zjizvených čelistí se mu vyboulily svaly. Ať už byly jeho pocity jakékoli, zbabělec to nebyl. „Dobrá,“ pronesl napjatým hlasem. „Tak si jej vyslechněme.“

Malus formálně pokynul. „Jak si přeješ. Můj pán a vládce sledoval tvé počínání od příchodu hord Chaosu, lorde Kualle, a je nespokojen s tím, co viděl. Velmi nespokojen.“

Mezi shromážděnými lordy zaznělo poplašené mumlání a drachau ostražitě přimhouřil oči. Lord Kuall však zbledl vzteky. „A co po mně Malekith chce?“ vykřikl. „Mám se snad střetnout s tou zatracenou několikanásobnou přesilou v poli?“ Popadl hrst pergamenů a hodil je přes stůl Malusovi. „Četl Černokněžný král zprávy mých zvědů? Ta horda je obrovská! Když se vydá na cestu, zvedne se tolik prachu, že jej vidí i hlídky na vrcholu věže. Očekáváš, že tu postavím bojovou linii a pokusím se takovou masu zničit? Porazili by nás na hlavu!“ Udeřil pěstí v želené rukavici do těžkého stolu, až číše poskočily. „Velel jsem armádě věže dvě stě let a vedl jsem nesčetné nájezdy do Pustin. Za celou tu dobu jsem tak velkou hordu neviděl. Tahle pevnost −“ ukázal Kuall prstem na strop „− byla postavena proto, aby se hordy Chaosu tříštily o její stěny. Kdybys měl unci rozumu, viděl bys to hned při průjezdu branou. Jedinou rozumnou akcí je uchovat naše vojsko celé pro nadcházející útok, až nepřítel dostatečně vykrvácí na našich opevněních.“

Shromáždění pánové naslouchali a přikyvovali. Neklidně se dívali z Maluse na Kualla. Na urozeného to žádný dojem neudělalo.

„Takže zatímco vy jste se tu schovávali jako králíci v noře, nepřítel zničil skoro třetinu našich pohraničních strážních věží,“ odpověděl chladně. „Nemluvě o stovkách zabitých vojáků, kteří hrdinně drželi své pozice a čekali na posily, které nedorazily. Protože vy jste se krčili za těmito hradbami, abyste si uchránili vlastní kůži. Nyní bude království zranitelné vůči nájezdům Chaosu několik dalších let.“

„Horda Chaosu bude muset přemoct Černou věž, jestli se chce dostat dál do Naggarothu!“ vyštěkl Kuall. „Nemají na výběr, musí na nás zaútočit a my tu máme silnou pozici.“

„Opravdu?“ opáčil Malus. „Pokud si správně vzpomínám, víc než půlku vaší posádky tvoří jezdci. Jak vám budou užiteční při obléhání, pokud tedy nehodláš postavit jezdce na hradby a jejich zvířata poslat do kuchyně?“ Vztekle se na vaulkhara zamračil. „Velíš silné, a co víc, velmi pohyblivé armádě, lorde Kualle, a přesto se obáváš ji vyzkoušet proti davu tupých divochů. Nebojácně nabízíš, že budeš bojovat s nepřítelem s polovinou armády, a přitom jsi seděl v křesle a čekal na Malekitha, aby tě přišel zachránit. Tak náš lid nebojuje, lorde Kualle. Tak se nejedná se zvířaty, která se odváží vstoupit na naše území.“

„Ty se mě odvažuješ nazvat zbabělcem!“ vykřikl Kuall a vytrhl meč z pochvy. Shromáždění pánové od rozzuřeného lorda rychle couvli. Cestou sráželi židle a převrhávali poháry.

„Nijak tě nenazývám!“ odfrkl si Malus. „Když mluvím, hovořím hlasem Černokněžného krále a ten to nazývá pouze a jedině selháním.“ Malus ukázal na Nekonečné. „Vezměte toho darebáka a narazte ho na hroty nad vnitřní branou. S trochou štěstí bude žít tak dlouho, aby viděl porážku té hordy.“

Maskovaní strážci se mlčky rozběhli. V rukou se jim najednou objevily meče. Kuall se vzteklým výkřikem ucouvl a postavil se Nekonečným s namířeným mečem. Ale válečníci ani nezaváhali, zastavili se na dosah jeho dlouhého meče a zkřížili s ním své vlastní. Další dva válečníci popadli Kualla za paže a odvlekli zmítajícího se druchii ke dveřím.

Malus si vychutnal vyděšené ticho nad náhlým odchodem lorda Kualla. Vyhledal černýma očima drachaua a počkal, až lord Myrchas učiní další tah.

Drachauův pohled se střetl s jeho. Malus viděl, že Myrchas zvažuje možnosti. Zatím byl drachau nedotknutelný − jako jeden z osobních vazalů Černokněžného krále byl mimo Malusův dosah, ale opak byl také pravdou. Nakonec jeho výraz trochu změkl a urozený věděl, že vyhrál.

„Co rozkazuje obávané Veličenstvo?“ zeptal se drachau.

„Černokněžný král shromažďuje armádu Naggarothu a připravuje se na pochod sem,“ odpověděl urozený s pocitem triumfu. „Než dorazí, vojsku Černé věže budu velet já.“

Myrchas se naježil. „Malekith tě nemůže jmenovat vaulkharem bez schválení lordů věže!“

Urozený zarazil zvednutou rukou jeho další protesty. „Netvrdil jsem, že chci být vaulkharem, lorde Myrchasi. Řekl jsem, že budu velet armádě. Je to jemný rozdíl, ale důležitý, jak jistě souhlasíš.“

„Tak dobře,“ řekl drachau temně, protože si uvědomil, že ho přechytračili.

„Výborně,“ řekl Malus, zvedl sekeru a s hromovým třesknutím ji zaťal do desky stolu. Všichni shromáždění lordi s poplašenými kletbami uskočili. Malus se naklonil dopředu a s ďábelským úšklebkem sebral prázdnou číši. „Jako svůj první oficiální rozkaz požaduji láhev dobrého vína a pak mi můžete říct, kdo jste, a nahlásit, jaké síly máme k dispozici.“

* * *

Hlášení trvala skoro tři hodiny. Malus všem pozorně naslouchal, nutil se zůstat vzhůru a zapamatovat si každý detail. Krátký čas ve funkci poručíka Fuerlanovy malé armády ho nijak nepřipravil na rozsah velení armády Černé věže.

Malus zápasil se jmény mnoha urozených, kteří se dostavili podat hlášení o jedné z mnoha částí posádky a o přípravách na obranu věže. Byly předloženy seznamy s detailními počty vojáků v každém pluku, množstvím výstroje a celkovou připraveností, s kvalitou a množstvím jídla a času, který jim ve výcviku zbývá, než budou odesláni zpět do svého domovského města. Podrobné výčty zásob šípů, šipek, těžkých střel, náhradních zbrojí, náhradních štítů, mečů, hlavic na kopí, hlavic na šípy, kamenů do katapultů, množství oleje, svazků pochodní −

„Dobrá, dobrá!“ zasáhl Malus a mávl číší na dvojici urozených, kteří právě hlásili stav kuchyní. „Už jsem slyšel dost.“ Oba druchii se rychle uklonili a vrátili se na svá místa. Byli rádi, že Malusově pozornosti unikli se zdravou kůží. Urozený bolestivě zamžoural, poposedl na nepohodlné židli v místnosti rady a na jediný lok dopil zbytek sedliny z poháru.

Zatímco držel pohár, do kterého mu sluha doléval víno, usilovně se snažil poskládat si roztříštěné dojmy. Nekoneční zaujali pozici u dveří a sledovali členy rady zpoza svých masek.

„Je mi jasné, že Černá věž od příchodu hordy nemarnila čas. Přípravy byly špatně vedené, ale vaše odhodlání a úsilí bude oceněno,“ řekl. Shromáždění urození s úctou sklonili hlavy. Vedle Maluse stálo prázdné drachauovo křeslo. Lord Myrchas odešel už před několika hodinami.

Urozený se zaměřil na druchijského šlechtice na druhé straně stolu, který se představil jako velitel jezdectva. Hubený muž byl oblečený v tmavé zbroji a zahalený těžkým pláštěm z lesklé medvědí kůže. Malus si nevzpomínal na jeho jméno. „Vraťme se na začátek. Kolik jsi říkal, že máš jezdců, lorde…“

„Irhaut, obávaný pane,“ odpověděl urozený hladce. Lord Irhaut měl dlouhý zahnutý nos a v levém uchu tři zlaté náušnice. Šibalsky se leskly a naznačovaly dřívější úspěšnou kariéru korzára. „V současné době máme šest tisíc lehkých koní rozdělených do šesti korouhví.“

Malus přikývl. „Velmi dobře.“ Obrátil se na širokoplecího urozeného vedle Irhauta. „A naše pěchota, lorde Murmone?“

„Meiron, můj pane,“ opravil jej urozený s bolestným výrazem. Měl hrubý, hrbolatý obličej a na druchii nebývale huňaté obočí. Malus zvažoval, jestli se Meironova matka nespustila s medvědem, když povila takové dítě. Lord Meiron probral svá hlášení a napřímil se. „V současné době máme patnáct tisíc kopiníků a tisíc Černých gardistů v šestnácti korouhvích, i když čtvrtina těchto korouhví se má vrátit domů −“

„Nikdo nepůjde domů, dokud ta horda nebude zničena,“ prohlásil Malus přísně. Lord Meiron pod huňatým obočím zamrkal a váhavě přikývl. Urozený se zamračil. Cvičili vojáky a vedli nájezdy tak dlouho, že zřejmě nedokážou porozumět ničemu jinému, pomyslel si. No, brzy dostanou příležitost změnit svůj způsob myšlení.

Malus si uvědomil, že má plnou číši, a zhluboka se uznale napil. V duchu si poznamenal, že musí získat výkaz stavu zásob vína v pevnosti, až bude mít chvilku času. „Lorde Suheire,“ obrátil se na obra ve zbroji po své pravici. „Jak jsou na tom místní rytíři?“

Lord Suheir se lehce natočil na židli, aby byl čelem k Malusovi. Vypadal trošku překvapeně, že si nový velitel pamatuje jeho jméno. Suheir byl o hlavu a ramena vyšší než ostatní druchii v místnosti a vypadal, že by dokázal louskat ořechy jen tak v prstech. Pokud se Meironova matka spustila s medvědem, pak Suheirova nešťastná máti nejspíš spala s nauglirem. Měl široký obličej a téměř hranatou bradu, což je pro druchijského lorda dost nešťastná kombinace. „Máme patnáct set místních rytířů,“ odpověděl hromovým hlasem. „A pět set válečných vozů, které dosud nebyly použity v boji, pokud vím.“

Malus si ta čísla sesumíroval v hlavě a zakroužil vínem v poháru. Dvacet čtyři tisíc vojáků! Byla to dvakrát větší posádka než kterákoli jiná v celém Naggarothu, možná s výjimkou samotného Naggarondu. To poznání jej opájelo víc než kterékoli víno. Moc, kterou měl k dispozici, byla obrovská. Když to zvažoval, padly mu oči na leštěnou stříbrnou schránku ležící na stole před ním.

Teď až příliš dobře pochopil Nuarkova slova.

Urozený se zhluboka nadechl. „Dobrá. Co víme o nepříteli?“

Hlavy se otočily. Na konci stolu seděl nejstarší druchii. Napřímil se a naklonil se vpřed. Lokty se opřel o okraj stolu. Lord Rasthlan měl vlasy víc šedivé než černé, stažené dozadu a propletené prstními kůstkami a stříbrným drátem. Na rozdíl od ostatních urozených měl na sobě jen přiléhavou kroužkovou košili přes kheitan venkovského, skoro autarijského typu. Pravou tvář mu zdobilo tetování ve tvaru vrčícího loveckého psa − což je mezi Stíny známka značné úcty, pokud Maluse neklamala paměť. Rasthlan by určitě zapadl lépe na polštářích a koberečcích v autarijské chatě než u stolu civilizovaného národa.

„Naši zvědové sledují hordu od chvíle, co se asi před měsícem po vydrancování většiny pevností na kopcích spojila,“ odpověděl Rasthlan skřípavým hlasem. „Kuall říkal pravdu − je to největší horda, co jsem kdy viděl. Desítky tisíc bestií i lidských kmenů.“

„Nějací těžcí ozbrojenci?“ zeptal se Malus.

„Zvědové žádné neviděli, můj pane,“ odpověděl velitel zvědů. „Ale byli tam obři a velcí horští trolové a uprostřed toho zástupu by se možná našlo něco ještě strašlivějšího. Zdá se, že tu hordu vede mocný čaroděj nebo šaman, protože vzduch páchne temnou magií.“

„Tím si můžeš být jistý,“ odpověděl urozený. „Takže jaký je váš nejpřesnější odhad? Jak velké síle čelíme?“

Rasthlan se odmlčel a těžce polkl. Podíval se na muže vedle sebe. „To nedokážu říct jistě, obávaný pane.“

Malus zabodl tmavé oči do staršího druchii. „Tak tedy nejlepší odhad. Třicet tisíc? Padesát tisíc?“

Dotázaný upíral oči na stolní desku. „Neodvážil bych se odhadovat…“

„Chápu,“ řekl Malus a do hlasu se mu vloudil střípek oceli. „Takže to ber jako rozkaz − řekni mi, jak velké hordě Chaosu dle tvého nejlepšího odhadu čelíme.“

Lord Rasthlan se zhluboka nadechl a střetl se s jeho pohledem. „Sto dvacet tisíc, plus minus,“ řekl vyrovnaně. „Viděl jsem je na vlastní oči. Zakryli celou pláň. Nikdy jsem nic takového neviděl.“

Zbytek urozených se po sobě neklidně díval. Očividně je to šokovalo. Lord Suheir se zadíval na své široké dlaně. „Kuall to viděl správně,“ řekl pomalu. „Takové armádě v poli čelit nemůžeme. Byl by to masakr.“

Dokonce i Maluse to číslo překvapilo, ale stále se tvářil neutrálně. Pozorně si Rasthlana prohlédl. „Jsi si tím jistý?“ zeptal se.

Velitel zvědů okamžitě přikývl. „Sám jsem tomu nechtěl věřit, proto jsem šel a spočítal si je osobně.“

Malus pomalu přikývl. Pohled mu padl na mapu rozloženou na stole. „A kde jsou teď?“

Rasthlan vstal a obešel stůl. „Horda se pohybuje pomalu,“ řekl. „Necelý tucet mil denně. Po vyplenění Bhelgaurské pevnosti se obrátili směrem k Černé věži, což znamená, že budou asi tady.“ Ukázal na prostor při úpatí kopců na severozápad od Ghrondské pláně, asi patnáct leguí daleko.

Malus uvážil vzdálenosti a prohlédl si terén. Poslední čtyři dny přemýšlel nad tím, co mu Nuarc řekl. Snažil se přijít na to, jak ven ze všech těch léček; které na něj byly nastraženy. Zavrhoval jeden plán za druhým, až brzy ráno dostal nápad, který sliboval možný úspěch. Při pohledu na mapu se rozhodl. „Velmi dobře. Díky, pánové. Poskytli jste mi veškeré údaje a já potřebuji promyslet plán akce.“ Zaklonil hlavu a dopil víno. Pak číši opatrně postavil na stůl. „Byl to pro nás pro všechny dlouhý den. Půjdu si najít postel, abych se pár hodin prospal. Setkáme se znovu zítra, kdy vám předám podrobné rozkazy pro každou jednotku.“ Opřel se rukama o opěrky křesla a vstal. „Zatím jste propuštěni. Navrhuji vám, abyste si co nejlépe odpočinuli. Toho se vám v nejbližších dnech příliš nedostane.“

Štáb armády vstal a vyměnil si zmatené pohledy, zatímco Malus kráčel rázným krokem ke dveřím. Nakonec v sobě lord Suheir sebral dost odvahy, aby promluvil. „Strašlivý pane?“

Malus se zastavil. Hlava se mu točila z únavy a vypitého vína.

„Víš snad něco, co my nevíme?“ vyhrkl. „Lord Rasthlan říká, že ta horda urazí tucet mil za den. To znamená, že k Černé věži se dostane až za týden.“

Malus se ohlédl na kapitána rytířů a vycenil zuby ve vlčím úsměvu. „Já vím. To nám poskytne dost času k přípravě útoku.“ A opustil místnost, následován svižnými stíny Nekonečných.

Kapitola desátá

VÁLEČNÍK NAGGAROTHU

Malusovi se zdálo, že je zpátky v lese blízko Města popravčích a běží pod světlem obou měsíců mezi hustě rostoucími stromy. Něco ho pronásledovalo; slyšel dunivé kroky a praskání porostu, jak si za ním něco razilo cestu lesem. A nějak věděl, že pokud ho to chytí, sežere mu to duši.

Zbroj a sekera byly pryč, ostružiní ho chytalo za šaty a drásalo mu obličej. Trny se mu zasekávaly do kheitanu i oděvu pod ním jako ostré drápy a strhávaly mu kůži z tváří a čela. Po kůži mu stékala horká krev, ale necítil žádnou bolest. Necítil nic, jen čirou smrtelnou hrůzu, že ta věc za ním ho chytí, ať utíká seberychleji.

A kroky pronásledovatele zněly stále blíž, jako kdyby to byl obr, který překoná jedním krokem legui. Malus potlačil výkřik děsu a rozběhl se ještě rychleji. Větvičky a trny se mu zadíraly do kůže víc a víc. Toužil najít Vzdora, ale nauglira nebylo nikde vidět. Malus napínal uši, jestli neuslyší známé zabručení chladného. Měl dojem, že loví někde hlouběji v lese, ale přes bušení srdce a vytrvalé dusání pronásledovatele vůbec nic neslyšel. Znělo to, jako by Malus byl před svým pronásledovatelem už jen několik yardů; vzadu na krku mu naskočila husí kůže. Neodvážil se však ohlédnout, protože se bál vidět, co by po něm mohlo nataženými pařáty sahat.

Pak bez varování dorazil do hustě zarostlé rokle. Dopadl na kolena na úzkou stezku zvěře vedoucí skrz ni. Ulevilo se mu, když mu došlo, kde je.

Strom. Musí najít ten strom. Kdyby se mu povedlo vlézt dovnitř, pronásledovatel by ho nenašel. Zběsile vyskočil a rozběhl se po stezce na sever, až našel krvavou skvrnu, na kterou se pamatoval. Srdce mu tlouklo až v krku. Riskoval rychlý pohled za sebe − pronásledovatel byl zatím mimo dohled. Rychle skvrnu oběhl a ponořil se do lesa západně od stezky. Trnité šlahouny ostružiní se mu zadíraly do krvácejících ran, ale Malus běžel dál a modlil se k Temné matce, aby ho tma a porost skryly.

Během chvilky se ocitl vedle stromu zasaženého bleskem. Starý kmen ve světle měsíců slabě světélkoval jako dar od bohyně. S tlumeným výkřikem úlevy se vsoukal do temné pukliny. Když se narovnal, snesla se na něj sprška hmyzu a rozdroleného hnijícího dřeva, kterou považoval za požehnání bohyně.

Ve snu byl strom uvnitř větší než zvenčí. Když se kroky přiblížily, otočil se a couvl před úzkým srpkem měsíčního světla, které padalo zvenčí do pukliny.

Kroky byly tak blízko, že cítil, jak se pod nimi chvěje země. Dus. Dus. Dus. Zadržel dech a upřel oči na měsíční světlo před sebou.

Přes puklinu přelétl stín. Malus uviděl nohy ve vysokých botách stěží yard od své skrýše. Nevědomky ještě o krok ustoupil dál do stínu.

Boty se přesunuly doprava a pak doleva. Pak pronásledovatel promluvil. „Vím, kde jsi, maličký druchii,“ řekl Tz’arkan hlasem strašlivým a kluzkým jako naolejovaná ocel. „Nemá smysl se schovávat. Cítím tě. Jsi tak blízko, že tě skoro mohu ochutnat.“

Při zvuku démonova hlasu se Malus otřásl. Boty přešly doprava − a zastavily se. Postoupily o krok ke stromu.

„Jsi tam uvnitř?“ zeptal se démon. „Ano, myslím, že jsi.“

Malusovi zabublal v krku výkřik. Ještě o krok ustoupil a opřel se o nepříliš pevný kmen. Cítil hnilobu a vlhký zápach červů. Hmota za jeho zády pod jeho vahou mírně povolila jako živá.

Pak po něm sáhla ruka a přitiskla se mu pevně na ústa. Další ho popadla kolem pasu. Malus cítil hrob a na rtech shnilé maso. Mrtvole se na zápěstí svíjeli červi a padali mu na krk.

„Nebojte se, můj pane,“ vydechl mu do ucha známý hlas. Chladný dech se zápachem hnijícího masa mu vlhce ovanul tvář. „Démon tě nedostane. Já jsem přišla první.“

Malus se v Lhunařině objetí zazmítal, ale její mrtvé paže ho držely jako ve svěráku. Nyní cítil jen rozkládající se maso a trpký pach hřbitovní hlíny. Zatěkal očima k paprsku světla a viděl, že se démon venku zastavil, protože byl najednou nejistý. Pokusil se vykřiknout a zavolat jeho jméno. Raději obětuje duši démonovu hladu, než by setrval jen o vteřinu déle v Lhunařině ohavné náruči! Ale rosolovitá ruka mu pevně tiskla ústa a Malus se nemohl dostatečně nadechnout přes zápach unikající z její hnijící kůže.

Boty venku se pomalu otočily. „Nemůžeš se schovávat pořád, Temná čepeli,“ zavolal démon. „Najít tě je jen otázka času.“ Potom k Malusově hrůze Tz’arkan odešel. Těžké kroky utichly v dálce.

Malusovi přejel po krku studený slizký jazyk. „Vidíš, slíbila jsem ti, že tě ochráním,“ řekla Lhunara a přiblížila se k jeho hrdlu ještě víc. „Nikdo ti neublíží, jen já.“

Pak se mu zakousla dokonalými zuby do kůže, Malus se konečně nadechl a vykřikl.

* * *

„Můj pane! Můj pane, probuďte se!“

Malus se probral a zjistil, že hledí na hvězdnatou oblohu ohraničenou kamenným rámem. Ležel na boku oblečený jen v nočním šatu, který měl omotaný kolem nohou. Na tváři jej chladil studený vítr vonící po sněhu. Srdce mu bolestivě tlouklo v hrudi jako dusající nohy útočícího nauglira.

Nad ním se skláněla temná silueta ozářená zezadu měsíčním světlem. Divoce se zazmítal, stále ještě částečně v zajetí noční můry, a ta postava ho pevně popadla za paži. „Klid, můj pane! Přepadnete přes zábradlí!“

To ostré varování probudilo jeho otupělé smysly. Zaplašil poslední zbytky snu a uvědomil si, že leží na podlaze úzkého balkonu vysoko na Černé věži. Pomalu a opatrně se posadil, v čemž mu pomohly silné ruce pomocníka, který se mu jevil jen jako stín. Malus se podíval přes bílou pláň slabě světélkující v měsíčním světle. Viděl temné hory na severu s mihotavou aurou polární záře. Na severozápadě rozeznával slabý obrys kopců. Někde za nimi, mnoho leguí odsud, se nacházela Nagaira a horda Chaosu.

„Sen. Strašlivý sen,“ řekl a omámeně si zamnul bradu. Tělo ho bolelo a v ústech měl jako v nočníku. „Moc jsem pil,“ dodal nepřítomně. „Už nikdy. Slyšíš to, Hauclire? Už nikdy, ty zatracený darebáku. Jakkoli tě budu prosit.“

„Hauclir, můj pane?“ opáčila tmavá postava ustaraně. „To jsem já, Shevael. Drachau mě vám přidělil jako vazala. Pamatujete?“

Malus se odvrátil od zábradlí a zahleděl se pozorně na muže na balkoně. „Ach. Ano, Shevael,“ pronesl prázdným hlasem. „Shevael. O mé blábolení se nestarej, chlapče. To je jen víno a vzpomínky.“

„Ano, můj pane, ovšem,“ řekl mladý urozený. Znělo to všelijak, ale rozhodně ne klidně. „Tak především, jak jste se dostal na balkon? Když jsem vás naposled kontroloval, spal jste tvrdě v posteli.“

Malus nejistě vstal. Dvojité dveře vedoucí z ložnice na balkon byly doširoka otevřené. Zevnitř se linula záře vycházející ze dvou zastíněných ohřívadel, která matně osvětlovala širokou postel a na zemi poházené lůžkoviny vytvářející stopu k místu, kde ležel.

„Musel jsem v noci vstát,“ řekl slabě. Ale vzpomněl si na to, jak se probudil v lese daleko od místa, kde se uložil ke spánku. Co se mi to ve jménu Temné matky stalo? Poprvé mu začala chybět neustálá přítomnost Nekonečných. Poté co ho bezpečně dopravili do Černé věže a dohlédli, aby byl bez problémů dosazen na místo velitele armády, jejich úkol skončil a nechali ho, aby se staral o sebe sám. Věnovali se teď přípravě komnat pro blížící se příjezd Černokněžného krále.

Urozený nechal Shevaela, aby ho dovedl zpátky k posteli a navršil na něho přikrývky. Ležel a zíral na strop. „Kolik je hodin?“

„Je hodina vlka, můj pane,“ odpověděl mladý urozený. „Za hodinu a půl nastane úsvit. Tady na severu svítá časně.“

„Já vím, chlapče, já vím,“ odpověděl Malus. „Nech mě odpočívat až do svítání a pak mě probuď. V poledne vyrazíme na pochod.“

„Velmi dobře, můj pane,“ odpověděl mladý urozený a odešel z pokoje. Ve dveřích se ještě zastavil, bojácně se po urozeném ohlédl a pak zmizel z dohledu.

Malus si ho nevšímal. Byl ztracen ve vlastních myšlenkách a hleděl otevřenými balkonovými dveřmi na měňavou polární záři na severu.

* * *

Seřadiště dunělo pod třemi tisíci pochodujících nohou a otřesy se přenášely na Malusův hrudní koš. Cítil dusání i skrz kamenné stěny strážnice a to vyloudilo na jeho bledém obličeji krutý úsměv.

Vydal rozkazy stěží hodinu po úsvitu. Vojáci, které vybral, nastoupili sotva tři hodiny poté. Nutno říct, že štáb urozených ani nemrkl okem, když jim vyložil svůj plán. Možná se jejich strach přetavil během noci v rezignaci stejně jako jeho.

Zvědové se vydali na cestu jako vždy první. Odjeli ihned poté, co se setkali s Malusovými důstojníky. Lord Rasthlan jel s nimi, oblečený jako autarii v tmavém šatu a kroužkové košili. Malus vzhlédl k polednímu slunci a usoudil, že teď už budou několik leguí daleko.

Před hodinou se ze strážnice rozezněly fanfáry rohů a vyjely první tři korouhve jezdectva tvořící předvoj armády. Několik posledních švadron právě projíždělo mohutnou branou a pluk Černé gardy se řadil za nimi. Jejich kapitán zasalutoval Malusovi zdviženým mečem, když projížděl pod obloukem brány, a ten mu gesto hrdě oplatil zdviženou sekerou.

Za Černou gardou nastoupily dva pluky kopiníků, pak rytíři a jako poslední válečné vozy tažené chladnými.

O kus dál čekaly další tři korouhve lehké jízdy, které měly sloužit jako zadní voj. Do tohoto jediného zoufalého tahu vsadil Malus celou jízdu a téměř čtvrtinu pěchoty. Z toho pomyšlení ho mrazilo do morku kostí, ale cokoli menšího by odsoudilo akci k jistému nezdaru.

Najednou se na druhém konci hradeb ozval hluk. Malus zaslechl vzteklé výkřiky a těžký dupot nohou. Podíval se k lávce, co se děje. Vojáci ze stráže brány, kteří sledovali procházející armádu, se ohlédli a pak vyrazili k osamělé postavě, jež se hnala směrem k Malusoví. Urozený neviděl, kdo to je, ale měl jisté tušení.

Když se před ním objevil drachau Černé věže, vypjal se a nechal svou zbroj zablesknout. Lord Myrchas byl sinalý a třásl se hněvem.

„Co si myslíš, že děláš?“ zeptal se vztekle. „Okamžitě nech toho šílenství a vrať vojsko do kasáren!“

Malus lítostivě sklonil hlavu. „Nemohu,“ odpověděl. „A ty mi velet nemůžeš, ani kdybych byl tvůj vaulkhar.“

Na okamžik to vypadalo, že Myrchas sáhne po meči. Ruce se mu třásly vzteky… a ani trochu strachem, uvědomil si urozený. „Tu hordu v řádné bitvě neporazíš!“ vykřikl drachau. „Posíláš ty muže na jistou smrt a necháváš Černou věž bez ochrany!“

„Bez ochrany?“ zvedl urozený obočí. „To těžko. Nechal jsem tu k obraně hradeb třináct tisíc dobře vycvičených kopiníků. To stačí na obranu Černé věže i proti desateronásobku. A pokud můj plán uspěje, nebudou vůbec potřeba.“

Drachau se však nenechal uklidnit. „Ale ta horda −“

„Lorde, nemám v úmyslu vybojovat s armádou Chaosu řádnou bitvu,“ vyštěkl Malus a upřel na Myrchase zuřivý pohled. „Takovouhle hordu nedrží pohromadě výcvik a disciplína. Je to nemotorný nástroj ovládaný naprosto neefektivně jejich válečným vůdcem. Když vůdce zemře, jeho poddaní se servou mezi sebou jako smečka šílených psů.“ Malus ukázal prstem v železné rukavici k severu. „Beru si nejpohyblivější část našeho vojska a mám v plánu podniknout noční útok na samé srdce té hordy. Prosekáme si cestu k vůdcovu stanu a já mám v plánu osobně jí roztříštit hlavu.“

„Jí?“ podivil se drachau, na chvíli vyvedený z míry.

„No, na tom nezáleží, můj pane,“ řekl Malus. „Jde o to, že tento rychlý rozhodný úder by mohl zastavit celou invazi. Potřebuji pohyblivé jezdectvo a jeho údernou sílu. Kopiníci budou tvořit zadní voj, aby poskytli útočiště švadronám, které by potřebovaly krýt ústup.“ Naklonil se k drachauovi blíž. „Pomysli na tu slávu, až sem dorazí Malekith s armádou a zjistí, že hlava válečného vůdce visí na kopí nad strážnicí. O našem hrdinství budou zpívat po celém širém Naggarothu.“

Myrchas se nad tím skutečně zamyslel. V očích mu zableskla hrabivost. „Odměna za takové vítězství by byla skvělá,“ připustil a pak se znovu zamračil. „Jsi si naprosto jistý, že to bude fungovat?“

Urozený zavrtěl hlavou. „Ve válce není jisté nic, lorde. Ale můžeš mi věřit, když říkám, že vůdcem válečníků Chaosu je sice mocná čarodějka, avšak bez jakýchkoliv zkušeností s velením. Nebude náš útok očekávat, což nám poskytne velkou výhodu. Přinejhorším jim způsobíme velké ztráty a zasejeme mezi ně zmatek, což by nám mělo umožnit v klidu se stáhnout do pevnosti.“ Malus vložil do hlasu každou unci jistoty, co v sobě našel. Svému plánu věřil; byl jediný, který dokázal vymyslet a který mu dával šanci uniknout Malekithovi ze spárů, najít artefakt a prchnout včas na sever. Kdyby se mu povedlo zabít Nagairu dřív, než dorazí Černokněžný král s armádou, mohl by využít své dočasné pravomoci k pátrání po artefaktu v Černé věži − a pokud to bude třeba, i v troskách tábora Chaosu − aniž by mu do toho někdo zasahoval. Pak vyklouzne z pevnosti a zmizí v Pustinách, a nikdo to nezjistí.

Urozený se snažil zachovat trpělivost, zatímco drachau dlouze uvažoval o tom, co právě vyslechl. Nakonec přikývl. „Na tvém plánu nemohu najít žádnou chybu,“ připustil. „Jděte s požehnáním Temné matky a zasejte mezi naše nepřátele strach a nejistotu.“ Usmál se. „Přirozeně lituji toho, že vás nemohu doprovázet −“

„Nic nevysvětluj, můj pane,“ ujistil ho Malus. „Někdo tu samozřejmě musí zůstat a velet posádce. A také připravit všechno na příjezd Černokněžného krále. S trochou štěstí se vrátím s armádou za pět dnů.“

Drachau se usmál. „Budeme očekávat váš návrat,“ řekl. „A když už ses o tom zmínil, je mnoho věcí, na které musím dohlédnout, než sem Černokněžný král dorazí, takže odcházím.“

„Ovšem, můj pane,“ řekl Malus a hluboce se uklonil. Zůstával v předklonu, dokud drachau neodešel, aby skryl úsměv pochmurného zadostiučinění na rtech.

* * *

Armáda pochodovala na sever celý zbytek dne a ještě dlouho po soumraku. Malus udržoval rychlé, ale udržitelné tempo; za poslední dva týdny si užil dost bleskových přesunů na zbytek života. Vzdor se díky jednomu a půl dni odpočinku a půl tuně koňského masa, které mu obnovily síly, zřejmě ze strádání na cestě úplně zotavil.

Následujícího dne prošli opatrně úpatím kopců a očekávali zprávy od zvědů, kteří se vydali daleko před nimi. Malus udržoval s vojskem tempo rychlé chůze, jednak aby minimalizoval množství prachu, který by je mohl prozradit, a také aby se vyhnul tomu, že na přicházející hordu Chaosu narazí předčasně. Načasovat střet byla nejzrádnější část jeho plánu.

Před polednem dorazil k předvoji lord Rasthlan se dvěma autarii. Malus zavelel zastavit a setkal se se zvědy ve stínu uschlých jedlí na odvrácené straně nízkého kopce.

„Kde jsou?“ zeptal se urozený, když Shevael rozdal chleba, víno a sýr unaveně vypadajícím zvědům.

„Asi pět leguí na sever,“ řekl Rasthlan a zhluboka se napil z poháru. Autarii si dřepli do stínu stromů a mlčky jedli; pokradmu si přitom Maluse prohlíželi.

Lord Rasthlan si utrhl kus chleba a nacpal si ho rychle do úst. Málem jej spolkl vcelku. „Trochu zrychlili, ale nemohou do soumraku urazit víc než dvě nebo tři legue,“ pokračoval.

Malus zamyšleně přikývl. Ta vzdálenost byla dokonalá. „Víš jistě, kde se nachází stan válečného vůdce?“

Rasthlan se zašklebil a zavrtěl hlavou. „Těch divochů je tam hustě jako much na zemi,“ řekl. „Od okraje tábora do středu je to skoro tři míle. Proniknout dovnitř je příliš riskantní, dokonce i pro tyhle duchy,“ ukázal na autarii. „Stany válečného vůdce ale budou uprostřed tábora. Mělo by být snadné je najít i v noci.“

Urozený přikývl. „Budou tví muži za soumraku připraveni?“

Jeden autarii si opovržlivě odfrkl. Rasthlan se zašklebil. „Jsou připraveni už teď, můj pane,“ řekl. „Naši část plánu dodržíme, nemějte strach.“

„Dobrá,“ odpověděl Malus s prvním záchvěvem zlé předtuchy. „Pak tu počkáme do soumraku.“ Obrátil se k Shevaelovi. „Oznam velitelům jednotek, že za tři hodiny je válečná porada. Probereme závěrečné přípravy,“ nařídil. Když mladý urozený odběhl, obrátil se Malus znovu ke zvědům. „A pokud jde o vás, navrhuji, abyste si odpočinuli. Pravděpodobně nás čeká velmi dlouhá noc.“

* * *

Větší ze dvou měsíců byl ještě nízko na obzoru, když armáda opustila prozatímní tábor a vyrazila na pochod k táboru nepřátel. Během odpočinku si vojáci obalili zbraně a kovové části výzbroje kusy látky, aby za chůze nevydávaly zrádné zvuky. Každý pluk a korouhev vedla dvojice autarii. Měli s sebou malé lucerny s čarodějným světlem zastíněným žaluziemi, aby mohli předávat signály svým druhům a hledat nejbezpečnější cestu, která by dovedla armádu k jejímu cíli.

Z bezmračné oblohy se tu a tam snesla osamocená sněhová vločka. Když Malus projížděl kolem rytířů, dech se mu ve vzduchu srážel v páru. Na tak velké vojsko se přesunovali neuvěřitelně tiše. Urozený musel obdivovat odvahu mužů pod svým velením. Generál s dostatkem kuráže by s takovou armádou za zády dokázal hodně, pomyslel si a usmál se na hvězdnatou oblohu.

Urazit dvě legue přes úpatí kopců jim trvalo víc než dvě hodiny. Pak zvědové zvedli lucerny a dali signál stát. Když se armáda pomalu zastavila, vynořil se ze tmy po Malusově boku Rasthlan. „Tady se můžete sešikovat, můj pane,“ zašeptal, jako kdyby válečníci Chaosu byli na hned druhé straně kopce a ne půl míle daleko. „My vyrazíme a vypořádáme se s hlídkami,“ pokračoval. „Počkejte na signál.“

Malus přikývl. „Štěstí Temné matky vás provázej, Rasthlane,“ řekl a starý druchii zmizel jako duch.

Světelné signály se rozletěly po celé frontě a vojsko se pomalu a tiše sešikovalo do bitevní řady, chráněno hřebenem dlouhého zalesněného kopce. Stíni se svými lucernami byli nedocenitelní; naváděli jednotlivé pluky a korouhve na jejich pozice s minimem zmatků. Přesto trvalo skoro dvě hodiny, než vojáci zaujali náležité postavení. Pak už jen sledovali oba měsíce, jak se plouží po obloze, a pokoušeli se příliš nemyslet na boj, který je čeká.

To čekání jim připadalo nekonečné. Malus každou chvíli napjal všechny smysly a snažil se zaslechnout zvuky případného poplachu, přestože věděl, že jsou příliš daleko od tábora nepřátel a mohou sotva slyšet něco víc než troubení rohů. Rytíři neklidně poposedávali v sedlech a skřípání kůže znělo napjatým nervům urozeného hlasitěji než rachot hromu. Nauglir bručel a podupával. Kovové části výstroje přes veškerou opatrnost čas od času zacinkaly. Asi za hodinu Malus zjistil, že mu z toho, jak svírá otěže, zbělaly klouby a zmrtvěly konečky prstů. S hlubokým nádechem se přinutil uvolnit pěsti a pomalu roztáhl bolavé prsty.

Konečně přišlo znamení, na které čekali. Na hřebenu kopce se objevila řada postav a pak zableskla otevřená lucerna − jednou, dvakrát, třikrát. Ostatní zvědové předali signál dál: autarii dokončili své smrtící dílo a pozabíjeli hlídky na linii dlouhé přibližně jednu míli. V těchto místech nebude nikdo, kdo by mohl bestie a nájezdníky spící ve stanech varovat, dokud nebude příliš pozdě.

Malus se podíval vlevo na řadu jízdní korouhve, která se táhla až k němu. Podobný oddíl čekal na pravé straně za oddílem rytířů, jejichž volná formace se táhla víc než míli na obě strany. Hned napravo od Maluse si skupina rytířů kontrolovala otěže a třmeny a tiše tasila zbraně. Za rytíři stála dlouhá řada vozů ježících se kosami. Na každém válečném stroji byla připevněná hořící pochodeň, aby si lučištníci čekající vedle vozků mohli zapalovat šípy. Ještě více vzadu viděl tři pluky kopiníků nastoupených ve dvojstupech. Hroty kopí se v měsíčním světle krutě leskly, i když pokud se věci budou vyvíjet dobře, pěchota se bitvy vůbec nezúčastní. Byla to skutečná hradba ze stříbra a oceli, za níž by se mohly stáhnout dezorganizované jednotky jízdy a setřást pronásledovatele. Měly by tak šanci znovu se sešikovat a vrátit se do boje.

Urozený pomalu a bez hluku vytáhl sekeru. Nesmírně ho lákalo vzít si do boje meč Chaosu, ale vzpomínka na příhodu v Har Ganethu mu v tom zabránila. Co kdyby znovu podlehl vražednému šílenství ve chvíli, kdy potřebuje mít čistou hlavu na velení? Neměl žádnou záruku, že k tomu nedojde, a tak nechal čepel − i vak s ostatními artefakty − v Černé věži. Jakkoliv si dělal starosti, že nechává artefakty bez ochrany, víc ho děsila představa, že padnou nějakou nešťastnou náhodou do rukou jeho nevlastní sestry. Už mu je sebrala jednou a Malus pochyboval, že by měl podruhé takové štěstí, aby je znovu získal zpátky.

Obrátil se k lesklému dvouřadu rytířů, který se táhl, kam až oko dohlédlo, a ve tmě pokračoval skoro půl míle. Nejblíže stáli lord Suheir, kapitán rytířů, a Malusův vazal Shevael. Oba ho pozorovali se směsicí vzrušení a ostražitého neklidu. Všichni muži věděli, do čeho jdou − o tom se ujistil, ještě než s vojskem opustil Černou věž. Pokud zvítězí, hrozba Chaosu bude zažehnána. Když prohrají, málokdo z nich se vrátí domů. Bylo to vítězství, nebo smrt.

Malus se naklonil v sedle a tiše promluvil na Suheira a Shevaela. Byl si jistý, že jeho slova budou předána dál. „Pamatujte, jsme hrotem kopí,“ řekl. „Nechte vozy a lehké jezdectvo udělat většinu řezničiny. Naším jediným úkolem je proniknout doprostřed tábora ke stanu válečného vůdce Chaosu, ať to stojí, co to stojí. Když to dokážeme, ukončíme tuhle invazi jednou provždy. Jasné?“

Oba dva vážně přikývli. Slyšel, jak si muži v řadě šeptem předávají jeho slova dál.

Lord Suheir zasalutoval zahnutým mečem. „Jsme s vámi, můj pane,“ zabručel.

Malus přikývl a posadil se zpříma. V tu chvíli si uvědomil, že na jeho dalším slově závisí dvanáct tisíc mužů, kteří na jeho rozkaz rozpoutají mezi nepřáteli strašná jatka. Usmál se sám pro sebe a vychutnával si tu moc. Rizika jeho plánu najednou pozbyla význam. Mohlo nějaké riziko na celém širém světě být tak velké, aby udusilo ten závratný pocit radosti?

Urozený se vrátil pohledem ke hřebenu kopce a zvedl sekeru vysoko do vzduchu. „Rytíři,“ řekl tiše a opsal sekerou třpytivý oblouk. „Vpřed!“

Vzdor vyrazil se skloněnou hlavou kupředu svou vytrvalou chůzí, protože cítil, že bitva je na dosah ruky. Ostatní chladní ho následovali a jejich řada se vlnila jako ocelový bič. Malus pobídl chladného do svahu. Chtěl se dostat přes hřeben a podívat se, co by se dalo dělat s tím mumrajem kolem.

Když dorazil na hřeben, uviděl jen zvlněný terén, táhnoucí se až k horizontu, ale nalevo a napravo se hnala lehká jízda a přelévala se jako černý příliv přes kopečky. Měsíční světlo se chladně lesklo na koncích kopí. Za nimi to slabě chřestilo a sténala kola vozů, jež postupně umlkala, jak válečné stroje nabíraly rychlost.

Druchijská armáda se jako bouře převalila přes nízké kopce s tichým hřměním tisíců lesklých kopyt. Malus na vrcholu kopce znovu zvedl sekeru a mávl s ní dolů. Osm tisíc rytířů a jezdců současně pobídlo zvířata do cvalu.

Nyní se země otřásala dusotem nohou a hlubokým duněním železných kol vozů. Holé kopce se míhaly kolem. Naugliři rytířů lehce klouzali přes zvlněný terén jako honicí psi a z ostrých dlouhých zubů jim kapaly jedovaté sliny. Mezitím se změnil vítr a z dálky se sem doneslo vyděšené ržání severských poníků, kteří ucítili pach chladných. Malus zahlédl tmavé střechy stanů a půl míle před sebou tři nízké vršky. Zamával sekerou nad hlavou a pobídl Vzdora, aby ještě zrychlil.

Vzdor se rozběhl z příkrého svahu a rychle vydusal do protějšího kopce. Natahoval dlouhé nohy, co to šlo, a brumlavě vrčel, jak cítil kořist. Tentokrát, když přejeli přes hřeben, uviděl Malus svahy pokryté nízkými kulatými stany z primitivně sešitých kůží. Zakrývaly všechno od obzoru k obzoru a pokryly kopce i údolí jako nějaká ošklivá vyrážka. Pach krve a zkaženého masa nad nimi visel jako mrak; byl tak hustý, že by dokázal zakrýt špinavé stany jako mlha.

Velikost hordy Maluse zasáhla jako neviditelný úder. Vědět, že je tu sto tisíc bojovníků, byla jedna věc, ale vidět to na vlastní oči bylo něco úplně jiného. Jsme jako vědro vody vylité do výhně, uvědomil si Malus. Je možné takového nepřítele porazit?

Zoufalství se mu zažralo do srdce jako jed − ale v tu chvíli se tucet yardů před ním odhrnula chlopeň stanu a do tmy vyvrávorala zmatená bestie. Těžkou rohatou hlavu otáčela ze strany na stranu − spatřila přijíždějící druchii a snažila se pochopit, co se děje. Pak se během jediného okamžiku její výraz změnil z mrzutého v čirou paniku. Urozený se zašklebil jako démon z Propasti.

Jeden nepřítel, uvědomil si. Porazíme je po jednom.

Jdu za tebou, drahá sestro, pomyslel si urozený s ďábelskou radostí. Nyní, po tolika měsících, po tolika plánech a zradách, dojde konečně k zúčtování.

Upřel na vyděšenou bestii pohled dravce, zvedl sekeru a zařval k nebi.

„Válečníci Naggarothu! ÚTOK!“

Kapitola jedenáctá

NOC A OHEŇ

Shevael zvedl ke rtům dlouhý zahnutý roh a na Malusův povel zatroubil divoký kvílivý tón, který si druchii předávali dál. Rytíři vyslali k nebesům krvežíznivý řev a vtrhli do tábora Chaosu jako bouře oceli a krvavé zkázy.

Malus, s tváří zrůzněnou démonickou zlobou, ječel jako zavržený stín, když naváděl Vzdora do úzké špinavé uličky mezi naklánějícími se stany ze surových kůží. Lana stanů se trhala jako nitky a tyče praskaly jako třísky, když se těžcí chladní hnali mezi nahloučenými přístřešky. Zevnitř se ozývaly výkřiky a jekot − naugliři drtili bestie pod nohama a chňapali po těch, kteří se snažili dostat ven ze zhroucených stanů. K nebi vyletovaly gejzíry rudých jisker z táborových ohňů rozdupaných šupinatýma nohama. Tam, kde žhavé uhlíky dopadly na suché křehké kůže nebo mastné lůžkoviny, vyskočily oranžové plameny.

Vpravo před Malusem vyběhla ze stanu tmavá nahrbená postava. Urozený upustil otěže a obouruč zvedl sekeru. Zasáhl bestii do hlavy a jeho zuřivý úder jí rozdrtil lebku. Z dalšího stanu vyběhla bestie s dlouhým rezavým mečem. Rohatý protivník sekl po Vzdorově zubaté mordě, ale nauglir trhl kostnatou hlavou a urval útočníkovi levou nohu těsně nad kolenem. Bolestivé kvílení bestie se přelilo přes urozeného a rychle se vytratilo, jak se Malus hnal hlouběji do nepřátelského tábora.

Zvuky bitvy a dunění kopyt se smísily v řev připomínající horskou lavinu. Uvnitř tábora Chaosu vypuklo peklo. Některé bestie se pokoušely spasit útěkem, ale většina sekala po všem, co se pohnulo. Ze zářivých oblouků se na zem snášely jiskry, jak druchijští vozatajové stříleli do tábora zápalné šípy. Rohy kvílely, koně ržáli a nájezdníci křičeli k nebi chraptivé rouhavé kletby.

Páchnoucí stezka najednou zahnula doprava kolem stanu ozdobeného lebkami a krvavými cáry čerstvé druchijské kůže. Vrčící Malus vrazil Vzdorovi ostruhy do boků a přeběhl s ním přímo přes přístřešek. Něco uvnitř zakvílelo a zazmítalo se, ale nauglirovy dusající nohy to rychle umlčely. Na opačné straně stanu vyklopýtal ven temný obrys postavy svírající uzlovitou hůl z šedého dřeva. Malus krátce zahlédl vřeštícího šamana, jak se otáčí na nohou s rozeklanými kopyty a zvedá spár k nebi, aby seslal nějakou strašlivou kletbu. Pak se na něj Vzdor vrhl a ukousl mu hlavu.

Když jeho zvíře skočilo přímo na zhroucený stan, urozený se zaklonil v sedle. Rychle se podíval doprava, kde se snažil zahlédnout rytíře, ale viděl jen prohnuté boky polozřícených stanů a tu a tam se mihla přilbice nebo zakrvácený meč. Kam mu zmizel trubač? „Shevaeli!“ křikl, ale jeho hlas zanikl v hluku boje.

„Tady, můj pane!“ ozvala se slabá odpověď za stany napravo od Maluse. Jeden stan se změnil v cáry kůží a vlajících lan, jak mladý urozený a jeho nauglir projeli přímo skrz něj. Rytířův bledý obličej byl postříkaný krví a oči mu žhnuly žárem boje. „Zahnali jsme je na útěk!“ zařval, aby ho vůbec bylo slyšet, přestože s Malusem byli vzdáleni je pár yardů od sebe. „Taková jatka jsem ještě nikdy neviděl!“

„Drž se při mně, chlapče!“ zavolal na něj Malus. „Zatrub signál pro rytíře, aby se seřadili! Mezi těmi zatracenými stany jsme se rozptýlili!“ Urozený věděl, že čas nehraje pro ně. Prozatím měli na své straně moment překvapení, ale jakmile vyprchá, udolá horda Chaosu druchijské válečníky pouhou početní převahou.

Shevael, zápasící s otěžemi podrážděného chladného, se na Maluse zpytavě podíval. „Co jste říkal o těch stanech?“ křikl. Najednou vytřeštil oči. „Pozor, můj pane!“

Malus se otočil, ale Vzdor uviděl běžící bestii jako první. Uskočil doleva a málem při tom vyhodil Maluse ze sedla. Sekera, mířící na Malusův krk, se mu tak jen odrazila od levého nárameníku. Urozený zaklel a snažil se získat zpátky rovnováhu. Divoce sekl bestii po zvednutém čenichu; při tom jí uťal část beztvarého levého rohu.

Čtyři kozí mutanti se vyřítili ze tmy a nyní se hemžili kolem boku chladného. Jejích údery mířily na Maluse i Vzdora. Jeden útočník bodl oštěpem nauglira do tlamy a způsobil mu hlubokou ránu těsně nad horními tesáky. Další sekl Vzdorovi po krku těžkým sekáčem se širokou čepelí. Bestie se sekerou vykřikla rouhavou kletbu a rozmáchla se, aby ťala Maluse do hrudníku. Malus se pokusil zaklonit mimo dosah zbraně, jenže čtvrtý útočník vyskočil, popadl ho za levou paži a pokusil se ho stáhnout ze sedla.

Ať už to byla náhoda, nebo záměr, Malus se dostal do dráhy sekery a ta ho zasáhla do hrudi přímo na srdce. Obyčejná ocelová zbroj by pod tím úderem povolila, ale ochranné runy vydržely a břit sekery se s nemelodickým zařinčením a oblakem modrých jisker odrazil. Než stihla bestie udeřit podruhé, Malus zařval a sekl ji přímo mezi oči. Válečník Chaosu padl a z rány na hlavě mu vytekla krev a mozek. Než ho bestie držící ho za ruku stačila strhnout ze sedla, pobídl Malus Vzdora pravou ostruhou. Válečné zvíře se na ten pokyn otočilo doprava, švihlo silným ocasem na opačnou stranu a zasáhlo nepřipravenou bestii do zad. Válečníkovo potlučené tělo vyletělo do vzduchu a Malus byl volný.

Bestie s pěnou u tlamy změnila cíl a místo na Vzdora zaútočila na Maluse. Jenže Vzdor se vrhl dopředu, chytil válečníka do zubů a zatřásl s ním jako teriér s krysou. Kosti zapraskaly a sekáč vypadl z válečníkovy bezvládné ruky. Nauglir skousl a válečník se rozpadl na dva krvavé kusy. Takže ze čtveřice zbyl jen válečník s oštěpem, který se otočil a utíkal hlouběji do tábora; při tom blekotal strachy.

Malus se usadil v sedle a popadl otěže do levé ruky. „Zatrub signál na rytíře, aby se shromáždili, a následuj mě!“ křikl na Shevaela a pobídl Vzdora do cvalu.

Obloha nad táborem matně oranžově zářila odrazem ohně z hořících stanů. Ze všech stran se ozývaly zvuky boje; Malus přemýšlel, jak si vede jezdectvo na obou křídlech, ale z místa, kde byl, to neměl jak zjistit. Namířil si to co nejpřímější cestou přes tábor a vedl Vzdora bez ohledu na stany, které se mu připletly do cesty. Za sebou slyšel Shevaelovo troubení a pak vzdálené výkřiky a dusot, jak rytíři reagovali na povel.

Malus věřil tomu, že rytíři jdou za ním, a tak se hnal vpřed a usilovně pátral po náznacích, že se nachází blízko Nagaiřina stanu. Jak hluboko do tábora se dostal? Míli, míli a půl? Neměl ponětí. Zvědové řekli, že do středu tábora je to tři míle, pomyslel si zachmuřeně a sledoval, jak nahrbené bestie uskakují zuřivému chladnému z cesty. Jeden z netvorů zakopl o lano, a než se vzpamatoval, Malus mu jedním máchnutím usekl hlavu. Tmavá krev postříkala stěnu nejbližšího stanu.

Vzdor bez varování vrazil na prázdné prostranství mezi stany. Malus se rychle ohlédl za sebe, jestli tam uvidí Shevaela a rytíře. Ten okamžik nepozornosti ho málem stál život.

Najednou zaznělo ve vzduchu ržání koní a trpké kletby mužů. Do Maluse rychle za sebou narazily dva malé předměty, jeden se mu odrazil od hrudního pancíře a druhý ho škrtl po nárameníku a vyryl mu do tváře krvavou čáru. Vyděšený urozený otočil hlavu právě ve chvíli, kdy kolem něj proletěla další vrhací sekerka a minula jeho nos jen o pár palců.

Vjel na místo, kam si nájezdníci k řadám kolíků přivázali na noc koně. Malá travnatá plocha byla plná řičících a vzpínajících se zvířat a jejich majitelé útočili na urozeného vším, co měli zrovna po ruce.

Vzdor ucítil koňské maso, vztekle zařval a skočil po nejbližším zvířeti. Kůň zaržál a vzepjal se, bil kopyty do vzduchu, zatímco jeho jezdec strašlivě klel a snažil se mu udržet na hřbetě. Malus byl v obdobné situaci, křičel a spílal nauglirovi, který chňapl po koňově krku a přitom se zapřel na silných zadních nohou, aby mohl strhnout koně k zemi.

Malusovi proletěla kolem hlavy další sekera. Řvoucí poletovaní válečníci se na něj sesypali zleva i zprava, mávajíce meči a krátkými oštěpy. Urozený škubl otěžemi a pokusil se přimět Vzdora, aby pustil zmítajícího se koně, jenže nauglir se kořisti odmítal vzdát. Skočil dopředu a srazil koně na bok. Jezdec unikl, ale Maluse ten náhlý pohyb překvapil a vyhodil ze sedla. Urozený přeletěl Vzdorovu zakrvácenou hlavu a dopadl na zem vedle kopajícího umírajícího koně − jen několik kroků od jeho rozzuřeného majitele.

Nájezdník byl okamžitě u něj a bojovně zařval ve svém barbarském jazyce. Drsná ruka popadla urozeného za vlasy a trhla mu hlavou dozadu, aby odhalila krk nájezdníkově napřažené čepeli. Malus zachytil meč plochou sekery. Koncem toporu udeřil nájezdníka těsně nad koleno. Zaoblený konec se odrazil od barbarových tuhých svalů, ale bolestivá rána ho přece jen vyvedla z rovnováhy. Malus ho udeřil ještě jednou, tentokrát do břicha, a nájezdník povolil prsty svírající Malusovy vlasy. Urozený se mu vytrhl a odkutálel se stranou. Vyškrábal se na nohy kousek od umírajícího koně a hned obdržel další ránu − tentokrát přilétla ze tmy sekera a zasáhla ho do spánku.

Sekera byla vržená neobratně a zasáhla Maluse tupým koncem místo ostřím. Přesto se svět rozpustil v záblesku strašlivé bolesti a Malus matně cítil, že padá na zem. Zvuky se blížily a vzdalovaly, a přestože viděl, jeho mysl nechápala, co se kolem děje. Matně cítil, jak mu po hlavě pomalu stékají stružky krve a tvoří kaluž v prohlubni na hrdle.

Země se pod ním otřásla a vzduch rozechvělo strašlivé hluboké zařvání. Svět potemněl a Maluse na chvilku probral vztek při pomyšlení, že zemře.

V tu chvíli všechno znovu zapadlo na své místo − a urozený viděl, že tma je stínem vyjícího nájezdníka, který se nad ním tyčí s napřaženým mečem.

Malus se s výkřikem pokusil odkutálet, ale narazil na pokroucenou mrtvolu koně. Meč se v blyštivém oblouku snesl dolů a urozený jej zachytil toporem své sekery. Následovaly další rány doprovázené ostrými kletbami, několik jich minulo Malusův kryt a zazvonilo o jeho očarovanou zbroj. Urozený zaskřípal zuby, zvedl levou paži a zachytil poslední ránu nárameníkem. Současně sekl muže do kolena. Ucítil, jak ostří přeťalo čéšku, a nájezdník se zhroutil s bolestným a vzteklým řevem Malusovi do náruče.

Malus chtěl rychle navázat na svůj úspěch, a tak se posadil a tvrdě máchl po nájezdníkově střapaté hlavě − jenže muž chytil topor sekery levicí a zastavil ji. Se zlovolným pohledem zpod huňatého obočí se zachechtal jako šílenec, napjal silná ramena a paže a tlačil zbraň zpátky. Malus zaklel a odplivl si. Sekera se mu v rukou chvěla, jenže nájezdník měl mnohem větší sílu. Pomalu, ale jistě byl urozený zatlačován dozadu a válečník Chaosu se nakláněl nad jeho tělo, přičemž vytahoval z opasku dlouhou zubatou dýku.

Sekera se mihla kolem Malusovy hlavy a zarazila se do zakrvácené hlíny. Nájezdník se vztyčil nad urozeným a zjizvené rty roztáhl do úsměvu, který odhalil zaostřené zuby. Urozenému zavanul do obličeje jeho horký páchnoucí dech. Nájezdník zašeptal cosi ve svém barbarském jazyce a zvedl dýku.

Malusovo tělo se najednou zazmítalo a do žil se mu vlil led. Šokovaně vykřikl, když se mu do očí zabodly jehly bolesti. Nájezdník v těch očích zahlédl něco, co ho přimělo odskočit od Maluse s výkřikem bezeslovné hrůzy, který skončil křupnutím − Vzdor se natáhl přes koňské tělo a čistě muži ukousl hlavu i s rameny. Maluse zaplavila krev a vnitřnosti, které vypadly z nájezdníkovy hrudi.

„Matko noci!“ zaklel Malus divoce, setřásl kouřící pozůstatky a vstal. Vzdor opět začal hodovat na koňských vnitřnostech, a tak jej urozený musel plesknout sekerou naplocho po čenichu. „Přestaň myslet tím svým zatraceným žaludkem, ty hromado sraček!“ zachraptěl. Nauglir sebou trhl, potřásl zakrvácenou mordou jako velký pes a poslušně se posadil na zadek.

Na volném prostranství se objevili druchijští rytíři. Uviděli zmrzačená těla koní a nájezdníků, ležící všude kolem. Malus se dopotácel k nauglirovi a na chvíli si opřel bolestí tepající hlavu o sedlo, než vsunul nohu do třmene a vytáhl se nahoru.

„Můj pane!“ vykřikl Shevael, který se vynořil na druhé straně mezi stany. Zatáhl za otěže a rychle docválal ke svému pánovi. Zakrvácený meč měl položený na rameni. „Viděl jsem vás padnout a pak ke mně doběhli nájezdníci a − Požehnaný vrahu! Vy jste zraněný!“

Urozený přejel dlaní po lepkavé hmotě pokrývající mu tvář a krk. „Většina není moje,“ zabručel a rychle se rozhlédl. Napočítal skoro padesát rytířů se zbrojí postříkanou krví. Obloha nad jeho hlavou planula oranžovou září a nad bojištěm byl cítit zápach ze spálených chlupů. Na severovýchodě byly slyšet slabé výkřiky, ale zvuky boje slábly. „Kde jsou vozy?“ zeptal se a vyplivl kousky lidského masa.

Shevael se na Maluse bezvýrazně podíval. „Já… nevím,“ řekl zahanbeně. „Ztratili jsme jez dohledu hned poté, co jsem zatroubil povel k sešikování. Museli jsme se v tom zmatku rozdělit.“

Malus potichu zaklel. Na vozech byli závislí, měly podpořit jejich ústup poté, co zabijí Nagairu. Urozený se v sedle narovnal co nejvíc a snažil se dohlédnout za nakloněné trosky stanů, jenže ve tmě a v kouři stoupajícím všude kolem nebylo možné nic najít. Moře stanů nyní hrálo proti nim, zavedlo jezdce do tmavého klikatého bludiště, které rozdělilo jednotlivé korouhve od sebe. „Je tu příliš ticho,“ konstatoval neklidně.

„To je už několik minut,“ řekl Shevael. „Horda Chaosu prchá. Ten útok je vyděsil!“ dodal vzrušeně.

Ale urozený ustaraně zavrtěl hlavou. „Něco není v pořádku,“ řekl. „Musíme se pohnout dál, Shevaeli. Kde je lord Suheir?“

Shevael ukázal k severu. „Pokračoval kupředu s většinou rytířů,“ odpověděl. „Řekl, že zahlédl skupinu stanů na nedalekém kopci, kde by mohl být i stan válečného vůdce.“

Malus popadl Vzdorovy otěže. „Musíme se tam dostat,“ vyštěkl. „Rytíři!“ zvolal a zvedl zakrvácenou sekeru. „Za mnou!“

Rytíři lorda Suheira vytvořili mezi stany široké průchody, zadupali všechno, co jim stálo v cestě, a ujížděli co nejrychleji k severu. Malus si vybral prostřední stezku a vedl rytíře rychlým cvalem; přitom nahlížel do klikatých bočních uliček, jestli tam neuvidí nepřátele. Mohli válečníci Chaosu tak totálně propadnout panice? Pokud ano, je Nagaira ještě ve svém stanu? Pokusil se odhadnout, kolik času uběhlo od začátku útoku − snad pět minut? Deset? Bylo obtížné si být jistý. V žáru boje byl čas pružný, v určitých chvílích utíkal hodně rychle a občas se jen loudal.

Vběhli do tmy. Slyšeli burácení plamenů. Oheň se mezi špinavými stany vymkl kontrole a noční obloha zhoustla štiplavým kouřem. Snažil se zahlédnout kopec, o kterém mluvil Shevael, ale v té neproniknutelné tmě nebylo nic vidět. Začaly v něm hlodat obavy; armádu už neřídil, což znamenalo, že ji neměl jak stáhnout, kdyby něco dopadlo katastrofálně špatně. V případě, že by se rozdělili, znali všichni důstojníci pluků a korouhví místa podél cesty do Černé věže, kam se mohli stáhnout, ale ustoupí včas? Malé zaváhání může stát tisíce životů. Na chvíli byl v pokušení nařídit Shevaelovi zatroubit všeobecný ústup a pak sám vést rytíře při hledání Nagaiřina stanu. Ale horda Chaosu by roh slyšela také, a jakmile by viděli, že druchijská vojska ustupují, začali by je pronásledovat, takže by jim Malus a jeho muži vlezli přímo do spárů. Nespokojeně zabušil rukou v železné rukavici do hrušky sedla. Jejich vyhlídky nebyly zrovna růžové.

Najednou se ozvalo divoké zavolání a někde blízko v husté tmě zařinčely zbraně. Jako by na povel se vítr otočil a roztrhl závoj kouře, čímž odhalil kruh nízkých indigově zbarvených stanů na širokém kopci asi čtvrt míle před nimi. Na úpatí kopce probíhala zuřivá šarvátka; Malus viděl rytíře lorda Suheira, jak sekají do velké skupiny bestií. Ty vyrovnávaly lepší výzbroj protivníků svým zápalem. Suheirova jednotka se pohybovala rychle. Obklíčili úpatí kopce a odřízli jej od zbytku tábora. Kapitán rytířů očividně věřil, že našli svůj cíl, s čímž byl Malus při pohledu na shluk stanů ochotný souhlasit.

„To je ono!“ křikl na rytíře, kteří ho následovali. „Ke kopci − zabijte všechno, co se vám dostane do cesty!“ Rytíři Černé věže s křikem pobídli svá zvířata a vytvořili klínovitou formaci, pevnou a silnou jako hrot oštěpu. „Shevaeli, zatrub k útoku!“

Mladý urozený dlouze kvílivě zatroubil a formace rytířů vyrazila ke svému cíli jako šipka vystřelená z kuše. Rytíři lorda Suheira uslyšeli roh a uviděli, že se Malus blíží. Rychle mezi sebou vytvořili mezeru, aby klín mohl projet. Vyjící a řvoucí bestie se do mezery ihned nahrnuly a přehlédly zkázu, která se na ně hnala.

Malus na hrotu klínu zvedl sekeru nad hlavu a divoce se na nepřítele zašklebil, až mu zrudlé zuby zasvítily. Při dusotu naugliřích nohou se rohaté hlavy bestií začaly otáčet. Ozvalo se zařičení, jak mohutné stvůry zvedly kyje, krumpáče a sekery, aby zadržely útok rytířů.

Urozený v duchu odhadoval vzdálenost a zlovolně se díval na vrčící dav bestií. V poslední chvíli, těsně před střetem, zabořil chladnému ostruhy do boků a škubl otěžemi. „Nahoru, Vzdore!“ křikl. „Nahoru!“

Chladný se s hromovým řevem nahrbil − a skočil do masy nepřátel. Tunové válečné zvíře na ně dopadlo jako kladivo, trhalo a rozdupávalo bestie, až kosti křupaly. Malus sekal napravo nalevo do čenichů a hrudí a zasazoval omráčeným nepřátelům děsivé rány. Z rozervaných žil a rozbitých lebek se valila hustá trpká krev.

Ale zadní řady bestií odmítly ustoupit − tváří v tvář Malusovu útoku spíš ještě zdvojnásobily své úsilí. Vyjící bestie se vrhla na Maluse zprava a praštila ho kyjem do boku. Většinu síly úderu zadržela zbroj, ale urozený přesto vykřikl bolestí a sekl útočníka hluboko do ramene. Vzdor skočil kupředu a ukousl další bestii hlavu − rohy a lebka mu zakřupaly v čelistech jako třísky. Urozenému se odrazila čísi sekera od chrániče levé nohy. Vytrhl svou sekeru z hlavy zabité bestie a zaťal ji do hlavy nového protivníka. Mozková hmota mu postříkala obličej. Pak se po Malusově boku objevily postavy ve zbroji a rytíři odřízli dalším bestiím k Malusovi cestu.

„Znovu, Vzdore! Nahoru!“ vykřikl a pobídl nauglira. Ten uposlechl, napjal svaly a skočil z výšky do řady bestií, které jim stály v cestě. Při dopadu Malus otočil nauglira tvrdě doprava a využil jeho silný ocas k tomu, aby smetl dvojici bestií, která unikla jeho předešlému útoku. Bestie se při Malusově brutálním útoku rozprchly, čímž se staly snadnou kořistí pro rytíře, kteří jeli urozenému v patách. Válečníci bojující proti vojsku lorda Suheira se začali stahovat nahoru na kopec. Malus obrátil své muže a ukázal na bestie sekerou. „Na ně! Ze strany!“ Pobídl Vzdora a vedl rytíře do kopce v ostrém úhlu, aby ustupující bestie zadrželi. Tlačili na ně zezadu a nyní i z boku, a tak se zadní voj bestií zhroutil.

Malus vedl Vzdora vytrvale nahoru. Projel kolem prchající bestie a zarazil jí sekeru do zad. Vzdor skočil a chytil další do zubů, překousl ji v půli a nechal zakrvácené zbytky skutálet se z kopce. Jeho švihající ocas přitom zasáhl dalšího protivníka a zlomil mu nohy. Padající bestii vzápětí rozdupala zvířata přijíždějících rytířů.

Jediná přeživší bestie zmizela ve stínu vstupu do nejbližšího stanu. Malus navedl Vzdora k němu a seskočil s připravenou sekerou v ruce. Za chvilku byl obklopen půltuctem rytířů, včetně Shevaela a lorda Suheira. „Dobrá práce, Suheire,“ zasalutoval Malus kapitánovi rytířů a pak oslovil shromážděné druchii. „Pamatujte, jdeme po mocné čarodějce. Nepochybně bude chráněna všemožnými magickými pastmi a vyvolanými nestvůrami. Až se k ní dostaneme, zajistíte ústupovou cestu a necháte mě, ať se s ní vypořádám.“

Suheir a ostatní rytíři kývli hlavami v přilbicích a šetřili si dech na další tvrdý boj. Malus pevně sevřel topor sekery slizký od krve. Tentokrát mi neunikneš, sestřičko, pomyslel si zachmuřeně. Mělas utéct, dokud jsi měla možnost.

„Dobrá,“ řekl. „Jdeme.“

Druchii přistoupili s připravenými zbraněmi k prvnímu stanu. Vchod byl matně osvětlený několika blikajícími olejovými lampami a vzduch naplňovala vůně pižmového kadidla. Uvnitř byly hromady kovu matně se třpytící ve slabém světle − kvalitní meče a potlučené zbroje, mnohé ještě špinavé od zaschlé krve a polepené kousky masa; také stříbrné talíře, číše a jiná cenná kořist získaná ve vydrancovaných strážních věžích. Lord Suheir si to s jistým pobavením prohlížel. „Legrační místo pro pokladnici,“ zamumlal.

„To jsou oběti pro čarodějku,“ odpověděl Malus. „Bestie a nájezdníci jí předávají nejlepší kousky lupu na znamení podřízenosti. Je to výraz moci, ne hrabivosti.“

„Zdá se, že tu čarodějku dobře znáte,“ prohodil Suheir.

„Víc, než bych chtěl,“ opáčil urozený a přešel k opačné straně stanu.

Visel zde závěs z červené plachtoviny. Malus se před ním zastavil, protože si nebyl jistý, co může být za ním. Mezi rytíři se protlačil Suheir a zvedl štít. „Já půjdu první,“ řekl tiše a opatrně přistoupil k zakrytému místu. Prohlédl si pozorně látku a její okraje. Nenašel nic zvláštního, a tak do ní sekl mečem, čímž odhalil bestii číhající ve skrytu za ní.

Rohatý válečník se vrhl s vřískotem na Suheira a sekl mu do hlavy kryté přilbicí. Suheir úder vykryl štítem a nízkým bodnutím meče propíchl bestii břicho. Válečník zavrávoral a zařval vzteky a bolestí. Kapitán rytířů ho bodl do podbřišku, takže se mu vnitřnosti vysypaly na trávu. Válečník se se zasténáním zhroutil na Suheira a ten ho štítem srazil stranou. Pak vstoupil do otvoru s Malusem za zády.

Druhá část stanu byla ještě tmavší a zakouřenější než předešlá. V každém rohu klečely schoulené skupinky o osmi členech, hlavy prosebně skloněné ke čtyřem cestičkám dělícím čtvercový prostor. Vedly ke čtyřem závěsům včetně toho, kterými druchii vstoupili. Suheir si prohlédl schoulené postavy, pak se nahnul blíž a do jedné dloubl mečem. „Mrtvý,“ zabručel. „Vypadají jako mumifikované bestie. Myslím, že to kadidlo zakrývá zápach.“

Malus mlčky přikývl a po zádech mu přejel mráz, když si vzpomněl na podobnou místnost v démonově chrámu na dalekém severu. „Jsme na správném místě,“ zašeptal. „Jděte k tomu otvoru na druhém konci stanu.“

Suheir ostražitě prošel kolem mumifikovaných mrtvol a seknutím rozevřel závěs na protějším konci stanu. Za ním se nacházel dlouhý obdélníkový prostor, osvětlený dvěma malými lampami s čarodějným světlem. Po obou stranách klečel trojřad postav a mezi nimi vedla úzká ulička. „Požehnaný vrahu,“ zaklel Suheir tiše a prohlédl si mumifikované služebníky.

Tentokrát to nebyly bestie, nýbrž druchijští urození, odění v otlučených zbrojích a roztrhaných zakrvácených kheitanech. Někteří měli končetiny a hlavy provizorně přišité zpátky na svá místa. Přilbice měli sejmuté, takže byly vidět otevřené rány na hlavě i výrazy strachu a bolesti na bledých obličejích.

„Další hold válečnému vůdci,“ zabručel Malus. „Už jsme blízko. Jdeme dál.“

Suheir se zhluboka nadechl a vážně přikývl. Pak prošel dlouhou uličkou. Na protějším konci tentokrát visely závěsy dva. Na indigové látce byly stříbrnou a zlatou nití vyšity záhadné znaky. Kolem portálu se vznášela aura neviditelné magie, která Malusovi zježila vlasy.

Urozený se obrátil na muže za sebou. „Počkejte tady,“ řekl. „Suheire a Shevaeli, pojďte se mnou.“

Obrnil se, prošel kolem kapitána rytířů a odhrnul těžkou látku. Ze všeho tady měl špatný pocit. Kde jsou sluhové? A stráže? Obával se, že stan byl opuštěn hned po začátku útoku a jejich statečný boj byl k ničemu.

Prošel závěsy do prostorného stanu vybaveného stoly, malými knihovnami a židlemi. Všude se vršily knihy, papíry a zažloutlé svitky. Na několika stolech hořely svíce a dvojice ohřívadel zalévala prostor načervenalým světlem. Na vzdálenějším konci seděla na malém stupínku v křesle s nízkým opěradlem osamělá postava v tmavém šatu s kápí.

Malus byl chvíli tak omráčený, že nemohl reagovat. Cítil intenzitu pohledu doutnajícího nenávistně z hlubin kápě.

„Je to past,“ prohlásil a věděl naprosto jistě, že ten dojem je správný. Nedokázal si představit, jak Nagaira mohla jeho útok předvídat, ale čekala tady, protože věděla, že sem přijde.

Malus pevně sevřel sekeru a vydal se na druhou stranu stanu. „Poslouchej mě, Tz’arkane!“ zasyčel. „Dej mi své dary!“ To byla jediná výhoda, kterou měl, a chtěl ji použít, jakmile se ocitne své sestře tváří v tvář. Nyní se modlil, aby dokázal rychlým úderem zabránit jakékoli léčce, kterou mu nastrojila.

V žilách mu zasyčela černá nákaza a rozšířila se mu pod kůží jako chladný oheň. Poháněný démonickým vichrem přeletěl celou místnost. S divokou kletbou na rtech udeřil vší silou do postavy v kápi.

Sekera hvízdla vzduchem, míříc přímo na hlavu zahalené postavy. Rychleji než mžiknutí oka se vynořila zpod černého šatu dvojice mečů a sekeru zablokovala; ze zvonící oceli vylétla sprška jisker. Postava vstala a volný šat z ní sklouzl, když bez námahy odtlačila Maluse ze stupínku.

Místo Nagairy stál Malus tváří v tvář ozbrojenému rytíři Chaosu ve zbroji druchijského typu, která však byla pokryta vzorem z rouhavých run napsaných krví. Z mezer očarované zbroje vyzařovalo rudé světlo pronikající i z očních průzorů zdobené rohaté přilbice. Dva druchijské dlouhé meče držely děsivou silou Malusovu sekeru v uctivé vzdálenosti. Šampion měl kolem krku těžký červenozlatý náhrdelník.

Vaurogův amulet! zasyčel Tz’arkan a zavlnil se Malusovi v hrudi.

A s tím past sklapla.

Kapitola dvanáctá

ŠTÍTY A KOPÍ

Druhý šampion, uvědomil si Malus s nejasnou hrůzou. Najednou velikost hordy Chaosu začala dávat smysl. Nagaira ji neshromáždila sama, ale spojila se s mocným válečným lordem a získala jej pro svou věc.

Vzduch v Nagaiřině stanu se zachvěl, jako by se v něm hýbali neviditelní duchové, a pak se z předpokoje za druchii ozval chór výkřiků a třesk oceli. V dálce zaslechl Malus řev, podobný zvuku dud, který se ozýval odevšad z neviditelného obzoru − bylo to kvílení válečných rohů, které na ně svolávalo hordu Chaosu.

Se vzteklým zaječením se Malus rozmáchl sekerou a zasypal šampiona Chaosu krupobitím strašlivých ran do hlavy, krku, hrudi a paží. Jiskry létaly a ocel zpívala, jenže šampion s nelidskou rychlostí každý jeho úder vykryl. Jeho meč pronikl skrz Malusův kryt a odrazil se mu od nárameníku. Druhý bodl vpřed jako útočící zmije a zasáhl urozeného do pravého zápěstí. Oba šampionovy meče zvonily a vířily v elegantním smrtícím tanci, kterým byl Malus i přes démonovy mocné dary zatlačován zpět.

Podařilo se mu toporem vykrýt bleskový úder na žaludek a udeřil směrem vzhůru. Doufal, že zasáhne šampiona do brady prohnutým horním okrajem sekery, jenže válečník v poslední chvíli úder odrazil a sekera neškodně sklouzla stranou. Urozený se bez zastavení hladce otočil na patě a máchl směrem dolů − mířil na pravé koleno, jenže šampion ten úder předvídal a pravým mečem ho snadno zablokoval. V témže okamžiku jeho levý meč proletěl kolem Malusovy hlavy, protože démonovy nelidské reflexy umožnily Malusovi včas couvnout. I s nimi si vysloužil mělký škrábanec na čele. Po lícní kosti mu začal stékat hustý pramen černé tekutiny.

Slýchal historky o fenomenální síle a zručnosti válečníků vyvolených bohy Chaosu, ale realita byla mnohem děsivější, než si dokázal představit. Dokonce i fanatici Khainova kultu, kteří uctívali umění zabíjet, se s šampionovou neobyčejnou obratností nemohli srovnávat. Malus rychle uvažoval. Oddělil se od protivníka a zoufale zapátral po něčem, co by boj zvrátilo v jeho prospěch.

Ta chvilka nesoustředěnosti mu málem byla osudná. Před obličejem se mu objevila špička meče − Malus v poslední chvíli uhnul a s překvapeným zasyčením uskočil, ale příliš pozdě si uvědomil, že to byl jen klamný výpad. Šampionův druhý meč opsal bleskurychlý oblouk a zasáhl ho do levé nohy těsně nad kolenem. Malusovi projela nohou ostrá bolest a koleno se mu podlomilo, takže klesl na udupanou zem. Dopadl těsně vedle dubového stolu uloupeného v jedné z vyrabovaných strážních věží. Šampion Chaosu využil své výhody a sklonil se nad Malusem jako útočící jestřáb.

Urozený zoufale sekl po jeho podbřišku v naději, že tím odvrátí útok, jenže úder byl špatně vyvážený a Malus se jím jen ještě víc odkryl. Šampionova pravá čepel se zvedla vysoko nad Malusovu přilbici, opsala smrtonosný oblouk a přerazila topor sekery těsně u Malusovy pěsti, jako by to byla jen tříska. Levý meč sjel dolů jako kulový blesk, urozený zvedl zbytek toporu a zachytil strašlivý úder vytvrzeným dubovým dřevem, které svíral tak zoufale, až mu zbělely klouby. Ostrá čepel topor rozsekla podruhé a udeřila urozeného do hrudního pancíře tak silně, až mu vyrazila dech.

Pak Malus zaslechl řev jako od vzteklého býka a zezadu se přes něj přehnal stín. Ocel narazila na ocel a zasršela sprška oranžových jisker, které líně klesaly dolů − to lord Suheir srazil při střemhlavém útoku na šampiona Chaosu jedno ohřívadlo. Mohutně stavěný kapitán rytířů sekl vší silou po šampionově přilbici, jenže ten se elegantně jako had prohnul dozadu, nechal čepel neškodně proklouznout kolem sebe a současně sekl pravicí. Úder se zdánlivě odrazil od Suheirova náloketníku. Pak Malus zahlédl, jak z toho místa vytryskl gejzír krve. Šampion bodl levým mečem a vrazil jeho hrot kapitánovi do boku. Čepel hladce projela skrz Suheirův pancíř a ponořila se na palec hluboko do jeho těla těsně nad pasem. Suheir chvíli vrávoral, pak sekl mečem, srazil šampionovu zbraň a vrhl se na něho se zvednutým okovaným štítem. Zdálo se, že šampion je poprvé za celou dobu překvapen, protože před Suheirovým býčím útokem ucouvl.

Maluse popadly za ramena něčí ruce a pokusily se ho zvednout. Urozený vzhlédl a uviděl Shevaelův bledý vyděšený obličej. Pohyby mladého rytíře se Malusovi, ovládanému démonem, zdály neobratné a pomalé. „Jak ho zabijeme?“ zasténal Shevael.

Ústup šampiona Chaosu byl rychlý, ale ne dost rychlý. Suheir ho se zařváním udeřil hranou štítu do hrudního pancíře a prohodil ho malou knihovnou. Malus popadl Shevaela za paži a vrávoravě vstal. Spolkl trpkou kletbu, když mu zraněnou nohou projela bolest.

O několik kroků dál Suheir tlačil na šampiona a bil ho štítem; ten jeho děsivé údery mrštně odvracel svým levým mečem. Pak, když se Suheir rozmáchl k dalšímu drtivému úderu, sekl ho šampion do paže se štítem a odklonil štít natolik, aby se svým pravým mečem dostal za něj a bodl Suheira do levého kolena. Zbroj kapitána rytířů nebyla očarovaná jako Malusova − kovové nýty praskly, pláty a myšky se rozbily a šampionův meč zajel hluboko do kloubu. Druchii s bolestivým křikem klesl na zdravé koleno a to zraněné si zakryl štítem. Šampion Chaosu vyskočil na nohy jako horská kočka a sekl po Suheirově hlavě.

Válečník Chaosu tak toužil kapitána dorazit, že si nevšiml stolu, který na něj Malus hodil, dokud nebylo příliš pozdě. Neměl čas uhnout ani se přikrčit, a tak mohl jen zvednout meče a rozseknout letící stůl na kusy.

Zvuky štípaného dřeva přehlušilo dunivé zařvání a třesk oceli o ocel. Šampion Chaosu zavrávoral půl kroku dozadu − a pomalu sklonil hlavu k druchijskému meči, který mu vyčníval z břicha. Suheir mu čistě a značnou silou probodl trup − čepel vyčnívala válečníkovi víc než stopu ze zad.

Přesto šampion nepadl. Na jeden děsivý okamžik oba válečníci ztuhli a hleděli na ránu způsobenou Suheirovým mečem. Po stříbřité čepeli pomalu stékala černá hustá tekutina. Potom se ozvalo zařvání, oba šampionovy meče se zableskly a Suheirova hlava zaduněla na udupané zemi. Kapitánovo tělo se převrátilo na bok a zem postříkala čerstvá krev. Šampion zabodl jeden meč do hlíny a oběma rukama sáhl po Suheirově meči, vyčnívajícímu mu z břicha.

Shevael poplašeně zakvílel a Malus ho odstrčil. Zaskřípal zuby bolestí a rychlým belháním překonal vzdálenost mezi nimi. Plameny se dostaly k zadní části stanu a začaly olizovat knihovny. Uhlíky vysypané z ohřívadla požár přiživovaly.

Mladý urozený se zapotácel, bledou tvář zkřivenou hrůzou a zuřivostí. Chvějící se rukou tasil i druhý meč a s hlubokým nádechem se mu na tváři rozhostil nadpřirozený klid. „Běžte, pane,“ křikl. „Budu krýt váš ústup.“

Shevaelův ponurý tón Maluse probral. „Ne, ty mladý blázne!“ vykřikl. „Nemáš naději −“

Ale mladý urozený neposlouchal. Se vzteklým výkřikem zaútočil na zmítajícího se šampiona a jeho meče splétaly smrtící vzorec. Šampion Chaosu před útokem couvl, zakopl o hromadu rozsypaných knih a Shevaelovy meče ho několikrát zasáhly do hlavy, hrudi a nohy. Jenže rány mladého urozeného byly spěšné a nepřesně mířené, a tak nedokázaly proniknout šampionovou těžkou zbrojí. Válečník Chaosu se narovnal a křečovitým pohybem si vytrhl Suheirův meč ulepený černou krví z těla. Shevael řval urážky a znovu se na něho vrhl, ale podcenil šampionovu obratnost. Když se k němu rozběhl, udeřil jej válečník hruškou Suheirova meče do obličeje a současně vymrštil levou paži a bodl Shevaela do krku. Ze strašné rány vytryskla jasně červená krev a mladík se zhroutil k zemi, kde bezmocně lapal po dechu.

Malus s trpkou kletbou konečně dosáhl svého cíle. Prsty v železných rukavicích sevřel mříž na druhém ohřívadle. Usychající krev na jeho rukavicích při tom doteku zasyčela. Pomocí démonické síly zvedl rozžhavenou nádobu a hodil ji na šampiona. Zasáhl jej plnou silou do hrudi. Válečník se s ohlušujícím třeskem a zasyčením spáleného masa svalil; tělo měl zasypané žhavými uhlíky a popelem. Uhlíky se rozletěly i kolem, propálily díry ve stěně stanu a zažehly rozházené papíry.

Malus přiskočil k Shevaelovi, ale tomu už přestávala téct krev z podříznutého hrdla a měl skelný a neostrý pohled. Urozený s mladíkem drsně zatřásl. „Neumírej mi tu, ty zatracený blázne!“ zavrčel, ale už bylo pozdě. Shevael obrátil oči v sloup a znehybněl.

Urozený trpce zaklel, stáhl Shevaelovi roh z krku a s chmurným pohledem mu rozepnul opasek s meči. Dal si jej kolem pasu. Stan už hořel ze všech stran, bylo tu hrozné horko a dusivý dým. Zakašlal a zvedl Shevaelovy meče právě v okamžiku, kdy se šampion Chaosu vzpamatoval a shodil ze sebe hořící ohřívadlo.

Malus potlačil vlnu černého vzteku, když se šampion zvedl. Po ničem netoužil tak, jako se tomu hnusnému válečníkovi pomstít, jenže teď na to nebyl čas. Ti zlosyni už spustili past a pokud nedostane své vojáky z tábora rychle, budou všichni pobiti. Raději přijde o svou duši Tz’arkanovým přičiněním, než aby utrpěl na své cti takovou skvrnu. S posledním nenávistným pohledem na šampiona Chaosu vyběhl Malus ven stejnou cestou, kterou sem přišel.

Když odtáhl závěs, naskytla se mu scéna jako z noční můry. Dlouhý obdélníkový stan se hemžil bledými postavami oživlých mrtvol. Druchijské mrtvoly, předtím prosebně klečící kolem úzké uličky, se na nějaký neviditelný povel probraly k strašlivému životu a zaútočily na rytíře, které tu Malus nechal. Mnozí posešívaní mrtví byli rozsekáni na kusy, ale jiní se krčili nad rozervanými těly rytířů a křídově bílé ruce měli slizké od krve a čerstvého masa. Sotva Malus překročil práh, několik obličejů s pokleslou čelistí se otočilo k němu. Urozený před těmi jatkami s rouhavou kletbou ucouvl.

Za jeho zády se šampion zvedl a posbíral si meče. Malus se rychle otočil, ale neviděl nic než plameny. Rychle dospěl k rozhodnutí. Zhluboka se nadechl, zvedl Shevaelovy meče a proběhl skrz hořící plachtovinu na levé straně.

Na okamžik ho obklopil žár a dusivý dým, ale vzápětí klopýtal temnotou vedlejšího stanu, v němž byly navršeny kožešiny a polštáře na spaní. Malus provrávoral na druhou stranu a sekl oběma meči do protější stěny. Ovanul ho chlad a urozený proskočil roztrženou látkou do nočního vzduchu. Temnotou prozářenou plameny se nesly výkřiky a divoké vytí, jak horda Chaosu vyrazila ze skrýší mimo tábor a řítila se na druchijské jezdce. Urozený věděl, že každá vteřina může být pro rozptýlené skupiny jezdců a pěšáků osudná, a proto přiložil Shevaelův roh k ústům a zatroubil co nejhlasitěji na ústup. Zopakoval to ještě třikrát, přičemž otočil roh k severu, východu a západu, pak mu ruka s rohem klesla k boku a Malus zamířil co nejrychleji k čekajícím rytířům. Jelikož Nagaiřin stan stále hořel, musel se Malus prosekat skrz další dva stany, které stály mezi ním a rytíři. Při tom odkopával z cesty hromady lebek i uloupeného zlata.

Konečně se vynořil, zakrvácený a špinavý, před nervózními rytíři. Stáli ve velkém kruhu otočení tváří ven a naslouchali ozvěně nepřátelského křiku. Čekali, až začne zabíjení. Dokonce i naugliři vycítili, že se blíží nebezpečí, hrabali v zemi a výhrůžně skláněli hlavy.

„Tady, Vzdore,“ zavolal Malus, když se vypotácel do kruhu. Rytíři na něj zírali jako na zjevení. „Můj pane!“ vykřikl jeden druchii. „Obávali jsme se nejhoršího −“

„To jste udělali správně,“ přerušil ho ponuře urozený a zastrčil si levý meč do pochvy. „Dovedl jsem nás přímo do pasti.“ nečekal ani, až si Vzdor dřepne, zhluboka se nadechl a vyšvihl se do sedla. Pro jistotu ještě jednou zvedl roh a zatroubil na ústup, což vyvolalo nedaleko ve tmě divoké vytí. „To je ono,“ vykřikl. „Semkněte se! Ustupujeme za kopiníky a nebudeme zastavovat kvůli nikomu a ničemu.“ Zvedl meč v pravici.

„Rytíři! Vpřed!“ řekl Malus a pobídl Vzdora do běhu, právě když s vytím vylezly do noci první skupinky bestií.

* * *

Malus a rytíři proletěli jako vítr vypáleným okrajem tábora Chaosu a ječící horda jim byla v patách. Přesně podle jeho slov zadupali a rozbili cokoli, co se jim postavilo do cesty. Meč urozeného vysílal do vzduchu nasyceného popelem silné proudy krve. Mordy nauglirů se leskly krví bestií a nájezdníků, kteří se té lavině oceli a šupin dostali na dosah.

Za formací skákal víc než tucet chladných bez jezdce; po ztrátě velitele následovali smečku. Rytíře strhly ze sedla útočící bestie nebo podlehli jejich sekerám či oštěpům. Každá ztráta byla ranou pro Malusovu pýchu, cejchem selhání, které pálilo víc než rána a ještě zhoršovalo tu katastrofu kolem.

Když unikli ze zakouřeného tábora, podíval se Malus na nízké kopce vepředu a nálada se mu trochu zlepšila. Stály tam dlouhé řady kopiníků a jejich štíty a hroty kopí se leskly ve světle ohňů. Pokud se udrží dost dlouho…

Malus ukázal mečem doleva a rytíři na to zareagovali. Obratně zatočili a projeli kolem pravého křídla kopiníků. Urozený zahlédl vytřeštěné oči mužů v první řadě, když cválali kolem nich, a vycítil strach, který mladé kopiníky svíral. Nikdo jim neřekl, co se děje, ale věděli, že se situace nevyvíjí dobře.

Urozený vedl rytíře dolů po odvráceném svahu kopce, kde zavelel zastavit. Napravo, asi padesát yardů od nich, stála skupina dvou set jezdců. Jedna korouhev ze šesti, odhadl Malus a spolkl kletbu, když další nenašel. Obrátil se na rytíře. „Kdo tu velí, když je lord Suheir mrtvý?“

Válečníci se po sobě tázavě podívali. Nakonec zvedl ruku drsně vyhlížející starší rytíř. „Já, můj pane. Dachvar z Clar Karondu.“

„Dobrá, Dachvare. Nyní velíš,“ řekl Malus. „Dej mužům pohov a postarejte se o zvířata. Očekávám, že vás budu brzy znovu potřebovat.“ Aniž by počkal na odpověď, obrátil Vzdora a vyrazil tryskem za kopiníky.

Tři jednotky stály v těsné formaci štít vedle štítu v horní čtvrtině svahu. Každý kopiník byl vybaven nejen kopím, štítem a krátkým mečem, ale také těžkou opakovací kuší a toulcem s černými šipkami. Zadní dvě řady je zrovna nabíjely. Urozený vyjel na hřeben a zjistil, že si lordi Meiron a Rasthlan prohlížejí vyjící a řvoucí dav válečníků Chaosu shromážděný na úpatí asi dvě stě yardů od nich. O kousek dál na opačném svahu uviděl Rasthlanovy autarijské zvědy; dřepěli tam v malých skupinkách, kouřili dýmky a potichu spolu hovořili.

Malus dojel k oběma velitelům a spěšně jim oplatil zasalutování.

„Máte pochvalu za rozmístění, lorde Meirone,“ řekl a prohlížel si z výšky nauglirova hřbetu rozestoupené jednotky kopiníků. „Doufal jsem, že vaše kopí nebudeme potřebovat, ale nyní se zdá, že zachráníte náš zadní voj. Nějaké zprávy o vozech nebo zbytku jízdy?“

„Žádné, můj pane,“ odpověděl Meiron vážně. „Je možné, že vozy uvízly v požáru zuřícím v nepřátelském táboře − už nějakou dobu jsme neslyšeli rachocení kol.“ Pokrčil rameny. „Pokud jde o jízdu, mohou být půl tuctu leguí daleko. Mnozí z těch mladých vojáků jsou jako vlčata − budou pronásledovat cokoli, co se hýbe.“

„Lord Irhaut myslí jako bandita z kopců, můj pane,“ zasáhl Rasthlan. „Vycvičil vůdce korouhví, aby se v případě velké přesily nepřátel stáhli a odvedli pronásledovatele od zbytku armády. Lord Meiron tím míní, že lehcí koně mohou být míle na západ a na východ, kam odvedou tolik vojáků Chaosu, kolik se jim podaří nalákat.“

Z výrazu Meironovy tváře bylo jasné, že nic takového říct nechtěl − byl zapáleným velitelem pěchoty, který jezdectvem pohrdal − ale Malus Rasthlanovo vysvětlení s přikývnutím přijal. „Pak se modleme k Temné matce, aby byl se svými muži úspěšný,“ řekl urozený zachmuřeně. „Protože to vypadá, že jsme tu už udělali všechno, co se dalo.“

V tu chvíli se z tábora Chaosu ozval kakofonický řev. Bestie zvrátily hlavy a vyly k měsíci zahalenému kouřem, tetovaní nájezdníci tloukli meči o štíty a vyvolávali jména svých rouhavých bohů. Každým okamžikem jejich počet narůstal, rozlévali se po svahu vzdáleného kopce jako příliv. Malus nedokázal velikost hordy odhadnout, ale bylo jasné, že jich je několikanásobná přesila. Hluk se přelil přes nastoupenou formaci kopiníků, kteří začali vystrašeně mumlat. Černá garda, držící střed linie, byla nehybná a mlčenlivá jako sochy a prostě čekala, až bitva začne.

Lord Meiron se obrátil na kopiníky a zařval drsným hlasem, který přehlušil ten řev: „Neustupujte, vy čubčí synové! Štíty vzhůru a hleďte před sebe! Ti zdegenerovaní mizerové sbírají odvahu k útoku na tenhle kopec, kde zahodí své životy! Kdybych byl světec, padl bych k zemi a děkoval Khainovi za tak hloupé nepřátele!“

Z nastoupených řad se ozvalo jásání a syčivý smích. Kopiníci hrozili zbraněmi směrem ke zvětšující se hordě. Lord Meiron se obrátil k Malusovi a hrdě se usmál. „Žádné obavy, můj pane,“ řekl. „My se o ta zvířata postaráme.“

„Beru vás za slovo, lorde Meirone,“ přikývl Malus, otočil Vzdora a sjel z kopce ke skupině jezdců. Lehká kavalerie byla sbírkou z různých korouhví. Jezdci byli viditelně vyčerpaní, na tvářích a zbrojích měli vrstvu krve a špíny. Když urozený přijel blíž, narovnali se v sedlech a seřadili koně do čehosi, co připomínalo formaci. Malus rychle dojel tak blízko, aby jej bylo slyšet, a křikl: „Hlídejte kopiníkům levé křídlo! Rytíři si vezmou pravé.“ Velitel jízdy zasalutováním potvrdil rozkaz a začal udílet povely. Urozený otočil Vzdora a vyrazil k čekajícím rytířům.

Než dojel k Dachvarovi, dali se válečníci Chaosu do pohybu. Vlnili se po dlouhém svahu jako krvežíznivý příliv, běželi, potáceli se a skákali kroutivými a plazivými pohyby, mávali primitivními zbraněmi nad ohyzdnými hlavami a řvali po krvi svých protivníků. Malusovi připadalo, že jich je víc než deset tisíc, a srdce se mu sevřelo děsem. K tomuhle nikdy nemělo dojít, pomyslel si trpce. Jak mohla Nagaira uhodnout jeho úmysly?

Země se otřásala pod dusotem tisíců nohou. Rohaté hlavy a zvednuté meče se černaly proti pekelné výhni hořícího tábora. Když byli první nepřátelští válečníci ve třetině cesty, uslyšel Malus drsný hlas lorda Meirona volat: „Sa’an’ishar!“ Mezi kopiníky to zašumělo, jak si připravili štíty a sklonili dlouhá kopí. Potom zaznělo: „Zadní řady! Namířit kuše!“

Řady vojáků ve zbrojích se zavlnily, když si druchii zvedli opakovací kuše na ramena a namířili k nebi. Lord Meiron zvedl meč. „Připravit… pal!“

Patnáct set kuší zadrnčelo a vzduchem zasyčel déšť černých šipek. Nikdo nemohl minout. Když šipky zasypaly dav nepřátel, vzteklé vytí se změnilo v bolestivé výkřiky, jak šipky trhaly mizerné zbroje válečníků Chaosu. Padly stovky lidí i bestií. Jejich těla rozdupal dav, jak se přes ně slepě hnal dál.

Útočící jednotky Chaosu se dostaly na úpatí kopce. Řadou se ozývalo rachocení, jak druchii rychle dobíjeli zbraně. „Připravit!“ vykřikl lord Meiron. „Pal!“

Do řad Chaosu vletěl další syčivý mrak šipek. Stovky dalších nepřátel byly zraněny nebo zabity, jejich těla se hromadila na úpatí kopce. Rozdivočelé bestie šplhaly po prostřílených mrtvolách stejně jako po raněných. Někteří se plazili po čtyřech, dychtiví dostat se k druchijské linii.

Opět zarachotily opakovací kuše a střelci se připravili na další salvu. Přední řady nepřátel už byly jen padesát yardů od nich. „První řady zakleknout!“ vykřikl lord Meiron a kopiníci poslušně klesli na jedno koleno. „Zadní řady pal!“

Útočníky skosila černá smrt. Šipky ze silných kuší proletěly nejbližšími nepřáteli skrz. První tři řady válečníků Chaosu se zapotácely jako podežnuté klasy, a dokonce i Malus zavrtěl nad tím masakrem v úžasu hlavou. Za necelou minutu se svahy kopců pokryly kobercem mrtvol.

Přesto se horda Chaosu hnala dál.

Její střet s linií kopiníků doprovázel tak silný třesk oceli o dřevo, že všechny ohlušil a odrážel se ozvěnou od okolních kopců. Sekery, kyje, meče a drápy bušily do štítů a přilbic. Druchijská řada pod drtivým náporem zakolísala. Pomalu se posunula o krůček dozadu, pak o další… a zastavila se. Malus zaslechl drsný hlas lorda Meirona, jak plive na vojáky zuřivé kletby. Černá garda odpověděla sborovým zařváním. Kopí se zablýskla a zabodla se do nepřátel, kteří se na ně tlačili. Zuřivé vytí se změnilo v bolestný křik, když druchijští vojáci uplatnili se smrtícím účinkem svůj výcvik a disciplínu.

Ale bude to stačit? Bestie a nájezdníci umírali po desítkách, jenže Malus ze svého vyvýšeného místa viděl kopiníky vytahované z řady a trhané na kusy nebo utlučené strašlivými ranami. Na křídlech byly největší ztráty; vlnila se jako obilí ve větru, když ranění muži vypadávali z řad a na jejich místa se přesouvali noví bojovníci. Útok Chaosu nepolevoval, z tábora stále proudili další bojovníci, kteří se zapojovali do boje. Kdyby jeden pluk couvl a dal se na útěk, ostatní dva by okamžitě podlehly přesile.

Bránit se dlouho nevydržíme, pomyslel si Malus. Jedinou možností je útok.

Tasil zakrvácený meč a obrátil se k Dachvarovi. „Musíme ulevit kopiníkům,“ řekl. „Rytíři se sešikují a zaútočí na ty mizery na křídle.“

„Ano, můj pane,“ přikývl Dachvar, otočil nauglira a projel kolem formace. „Seřaďte se do linie a připravte se k útoku!“ křikl a rytíři se okamžitě připravili k boji.

Malus se postavil do čela, obrátil Vzdora k východu a vedl formaci rytířů kolem úbočí kopce, aby jej obešli a udeřili na válečníky Chaosu z levé strany. Uběhly dlouhé minuty, než se formace při své velikosti přemístila. Malus pozorně naslouchal bitvě zuřící na svahu. Věděl, že každá minuta posunuje kopiníky k bodu, kdy se dají na útěk. Nakonec dal Dachvar z druhého konce linie znamení, že všechno je připraveno, a Malus zvedl meč. „Sa’an’ishar! Rytíři, do útoku!“ Sklonil meč, rytíři vzrušeně zařvali a pobídli zvířata do cvalu.

Neměli čas ani dost místa na to, aby formace zaútočila podle pravidel − rytíři se přehnali po svahu jako velká smečka vlků a vrazili do nepřítele jako drtivá změť drápů, zubů a oceli. Vzdor v běhu zadupal silnýma nohama dvě bestie do země a další ukousl hlavu. Malus bodl jinou bestii do zad a sekl mečem skákajícího nájezdníka přes krk. Dav se při útoku rytířů rozvlnil. Rytíři se prodrali dovnitř hordy, jejich zakrvácené meče se zvedaly a dopadaly, chladní vyhazovali zmrzačená těla do vzduchu. Meironovi kopiníci zajásali a zdvojnásobili své úsilí. Získali zpátky těch pár yardů země, o které ustoupili, a tlačili nepřátele dolů po svahu.

Sekery a kyje bušily Malusovi do nohou krytých zbrojí. Jedna bestie se pokusila vylézt Vzdorovi na krk; máchala kolem sebe čímsi připomínajícím sekáč a snažila se zasáhnout urozeného do hrudi. Malus sekl bestii do zápěstí, uťal jí pěst se zbraní a pak bodl vyjícího mutanta do hrudi. Jak tělo klouzalo z chladného zpátky do bouřícího davu, zanechávalo po sobě lesklou krvavou šmouhu, ale na místo zabitého se ihned vrhla další bestie. Malus zaklel a uštědřil útočníkovi několik sečných ran, i když nalevo cítil další pár rukou, které se ho snažily strhnout ze sedla. Útok rytířů způsobil nepříteli značné škody, ale bojovníci Chaosu se udrželi na dobytých pozicích, protože dostávali neustále posily a byli motivováni strachem ze svých strašlivých vůdců. Rytíři v mase těl uvízli, protože ztratili svou největší výhodu − pohyblivost. Brzy je nepřátelé udolají pouhou početní převahou.

Malus naznačil útok na bestii před sebou a očekával reakci. Když se na něj stvůra vrhla s namířeným mečem, bodl ji do krku. Bestie padla k zemi a dusila se krví. Urozený obrátil svou pozornost k hýkajícímu mutantovi, který ho tahal za levou nohu. Vzdáleně zaslechl z hlubin tábora Chaosu zlověstné hřmění. Jakou novou hrozbu na ně Nagaira posílá?

Rychlý pohled z kopce mu ukázal, že kopiníci přestali postupovat a bojují na svých původních pozicích. Pravé křídlo nemělo proti sobě po příjezdu rytířů náhle skoro žádné nepřátele. Což neznamenalo, že nepřátelé přestali bojovat; obklopili obklíčené rytíře a sápali se po nich s nenávistným šílenstvím. Sotva se Malus zbavil bestie nalevo, už dostal tvrdý úder do pravého boku. Začínal si zoufat a zvažoval, že zatroubí na ústup.

Pak najednou hřmění zesílilo a Malus zaslechl zprava hlasité třesknutí. Vzduchem se rozlehlo vystrašené vytí a křik. Zdálo se, že se celá nepřátelská armáda zachvěla jako jediný živý tvor. Malus zaslechl, jak kopiníci začínají jásat, a pak si všiml, že válečníci Chaosu se opravdu stahují a prchají do tmy na severozápadě. Rytíři pobídli chladné a pronásledovali je, sekali do prchajících nepřátel a zastavili se až na Dachvarův rozkaz.

Na svahu za Malusem se ozvalo zarachocení. Otočil se a uviděl jeden z válečných vozů, který jel s nimi od Černé věže. Urozený se vztyčil ve třmenech a uviděl dole pod kopcem další. Z obávaných kos na kolech jim kapala krev.

Vozataj přitáhl otěže páru chladných a rytíř stojící po jeho boku seskočil a pospíšil si k Malusovi. „Omlouvám se, že jsme se vám během útoku ztratili, můj pane,“ řekl rytíř vážně. „Byli jsme nuceni držet se těch zatracených klikatých stezek, a jakmile jsme je opustili, zdálo se, že nikdy nenajdeme správný směr.“

Malus se zaklonil v sedle, ztěžka dýchal a sledoval, jak poslední bestie mizí v kouři. „Tu ztrátu jsme zatraceně pocítili,“ konstatoval. „Ovšem váš návrat to více než vynahradil. Shromážděte své vozy, veliteli. Vytvoříte zadní voj. Kopiníci musí ustoupit na místo, kde se budou moci znovu zformovat, a máme stále malý prostor k dýchání.“

Rytíř zasalutoval a vyrazil spěšně ke svému vozu. Malus sáhl po válečném rohu a snažil se vzpomenout si, jaký je signál ke stažení vojska. Díky bohyni získali chvilku oddechu, ale stejně musí dostat zbytek armády do věže dřív, než je nepřítel rozdrtí.

Kapitola třináctá

DLOUHÁ KRVAVÁ CESTA

„Přicházejí znovu!“ vykřikl jeden z kopiníků hlasem zlomeným únavou a napětím.

Nájezdníci na koních se přelili přes hřeben kopce. Kopyta jejich štíhlonohých zvířat zvedala obláčky prachu, který se jezdcům lepil na holé paže a obličeje. Od jezdců bylo slyšet ječivé vytí, když na mírném svahu nabírali rychlost a hnali se přímo k potrhané linii stahujícího se druchijského vojska.

Kopí a štíty neohrabaně zarachotily, jak se vyčerpaní vojáci připravovali na další útok. Lord Meiron se rychle napil zředěného vína z kožené lahvice zavěšené u boku a chraptivě vykřikl. „Tentokrát nikdo nevystřelí! Schovejte si šipky, dokud nevydám rozkaz k palbě. Přední řady budou držet ty zatracené štíty zdvižené!“

Malus se zaklonil v sedle a pokusil se vytřít si z očí prach a únavu. Skupina jezdců byla tentokrát větší. Na kulhající druchijské vojáky prostě poslali další oddíl nájezdníků. Jejich útoky typu ‚udeř a uteč‘ byly stále častější a prudší. Od úsvitu se už po tisící otočil v sedle a zadíval se k jihu. Na Ghrondskou pláň se dostali s prvním slunečním světlem a pohled na vzdálenou věž je trochu pozvedl na duchu, jenže za poslední čtyři hodiny urazili sotva půl tuctu mil. Jezdci Chaosu je neustále pronásledovali, věšeli se jim na paty jako smečka vlků. Častost útoků tak stoupla, že kopiníci byli nuceni postupovat v bojové formaci − nepravidelné linii šest set yardů dlouhé.

Pochodovali celou noc, neustále obtěžováni skupinami jezdců Chaosu, které pokaždé zaútočily na zadní voj ustupující armády a pak se ztratily ve tmě. Většinu noci se poslední korouhev jezdectva usilovně snažila udržet nepřátelskou jízdu v uctivé vzdálenosti, ale koně už byli vyčerpaní. Malus si příliš pozdě uvědomil, že tohle je součást nepřítelovy strategie. Když se nájezdníci vrhli na čekající kopiníky, mohla druchijská jízda na vrávorajících koních kus za linií jen bezmocně přihlížet.

Lord Irhaut a jeho lehká jízda se během noci neobjevili. Malus držel stahující se jednotky na domluvených místech setkání co nejdéle, ale po ztracených jezdcích nebylo ani památky. Nakonec, na posledním místě setkání, byl urozený nucen učinit těžké rozhodnutí. Zavolal si lorda Rasthlana a nařídil jemu a autarijským zvědům oddělit se a najít rozprášenou jízdu, kterou mají dovést k hlavní části armády. Rasthlan rozkaz přijal stoicky, i když z jeho chování bylo zřejmé, že neočekává, že najde někoho z nich živého. Tehdy jej i zvědy viděl Malus naposledy.

Už mu došly nápady. Posledních pět hodin jediní jezdci, kteří přejeli popelavé hřebeny kopců, měli primitivní tetování a volali po druchijské krvi.

Nájezdníci se při útoku na druchijské kopiníky roztáhli do dlouhé linie. Divoké tetované obličeje řvaly jména hříšných seveřanských bohů a na hrotech krátkých oštěpů se lesklo odražené sluneční světlo. Druchii už věděli, že nájezdníci se na ně při útoku natlačí co nejblíž, pak bodnou oštěpy a zase odcválají − stáhnou se zpátky na hřeben, kde se připraví k dalšímu střetu. Během několika prvních útoků to druchii nájezdníkům drsně opláceli, vítali je salvou šipek z kuší, které srážely koně i jezdce. Jenže brzy začaly zásoby šipek docházet. Vytáhli z vozů veškerou zbývající munici, ale i tak už měli střelivo sotva na několik salv.

Vozy už dávno určili na převoz raněných. Naugliři byli děsivými zbraněmi, ale Malus je nehodlal hnát za hbitými koňmi nájezdníků. Stejně jako lehká jízda mohli rytíři a vozatajové jen sedět a sledovat, jak na ně Chaos znovu a znovu útočí.

Nájezdníci se přihnali blíž, zahaleni do oblaků popelavého prachu, a ječeli jako mučené duše. Když byli na dvacet yardů, linie kopiníků si dřepla jako jeden muž a zvedla potlučené štíty, aby si chránila hlavy.

Nájezdníci se se zuřivými výkřiky rozjeli a obloukem vrhli na druchijské vojáky oblak černých oštěpů. Oštěpy staccatově zabušily na zdvižené štíty; některé se odrazily od zakřivených přilbic nebo sklouzly po ramenou krytých zbrojí. Tu a tam některý válečník vykřikl a zhroutil se s oštěpem zabodnutým v těle.

Když dopadl poslední oštěp, Malus se trochu uvolnil. Viděl, že kopiníci udělali totéž, narovnali se, sklonili štíty a čekali, až se jezdci otočí a zamíří zpátky na hřeben.

Jenže ti to tentokrát neudělali. Během půl vteřiny minuli místo, kde se vždy obraceli, a Malus viděl, že je něco špatně. Než jeho unavené mysli došlo, co se děje, bylo pozdě.

Nájezdníci znovu zařvali, tasili meče a sekery a najeli v plné rychlosti do druchijské linie. Ať už úmyslně nebo pouhým štěstím zaútočili na jeden z nejhůře zdecimovaných pluků a ten pod jejich náporem zakolísal. Vojáci nebyli na náhlý útok připraveni. Přední řady s křikem padly pod údery vyjících válečníků Chaosu. Zadní řady propadly panice; muži se začali odtrhávat a prchat do pomyslného bezpečí k nedalekým vozům.

„Bohyně je seber!“ zavrčel Malus. Obrátil se k rytířům. „Dachvare! Na ně!“

Dachvar unaveně tasil meč. „Rytíři jsou připraveni, můj pane,“ řekl vážně. Půlku obličeje a krk měl zčernalé od zaschlé krve po zásahu oštěpem během noci. Mezi rytíři se už šířily rozkazy a muži se připravovali na boj. Po noci strávené útěkem dychtili prolít nepřátelskou krev.

Vyděšení kopiníci odhazovali zbraně a s hrůzou prchali před řádícími nájezdníky. Malus uvítal černý vztek, který se mu rodil v srdci a plnil mu končetiny silou zrozenou z nenávisti. „Sa’an’ishar!“ zavrčel. „Do útoku!“

Vzdor skočil se zabručením kupředu, protože toužil po koňském mase. Nájezdníci měli dost rozumu, aby zaútočili na vzdálenějším konci linie, dál od unavených rytířů, ale útočící chladní tu vzdálenost překonali během deseti vteřin. Nájezdníci zprvu nedbali na to, že se na ně řítí zkáza, protože propadli vražedným orgiím − a pak už bylo příliš pozdě.

Malus nechal Vzdora řídit se vlastní hlavou a tasil obě dlouhé čepele. Nauglir skočil na vůdcova koně a jediným kousnutím mu rozdrtil páteř. Špinavý koník s ohavným výkřikem padl k zemi. Jezdec s divokou kletbou seskočil a ve stejném okamžiku mu Dachvar, který jel kolem, rozsekl hlavu.

„Jeď, Vzdore, jeď!“ křičel urozený a pobízel chladného koleny i ostruhami. Chladný se vrhl se vzteklým řevem na dalšího koně, chytil jej za přední nohu a ve spršce krve mu ji ukousl. Kůň v kotrmelcích padl, vřískal a zmítal se. Nauglir skočil přímo na něj, kousal a trhal mu záda a zadek.

Bušení kopyt donutilo Maluse otočit hlavu − zleva zezadu se na něj hnal jeden z nájezdníků. Urozený popadl otěže do levé ruky a vší silou s nimi škubl, aby nauglira donutil pustit kořist a otočit se k blížící se hrozbě. Podařilo se mu to jen z poloviny, obrátil chladného jen kolmo k útočícímu jezdci. Nájezdník si musel vybrat mezi uhnutím před nauglirovými čelistmi, čímž by se dostal daleko od Maluse, nebo obratem v opačném směru, při němž by riskoval úder nebezpečným ocasem nauglira, ale měl by šanci zasáhnout jeho jezdce. Nájezdník vycenil zuby jako démon a rozhodl se pro to druhé.

Malus přivítal střet s najíždějícím útočníkem divokým výkřikem, sekl levou rukou koni po otěžích a pravou bodl po barbarových očích. Otěže praskly jako nitka, ale jezdec odrazil druhý meč ocelovým okrajem svého kulatého štítu. Pak se se smíchem rozmáchl sekerou a Malus cítil, jak ostří dopadlo těsně nad jeho klíční kost. Sekera se od očarované zbroje odrazila; o šest palců výš a projela by mu hrdlem až k páteři.

Vzdor zařval a otočil se na místě. Chňapl koni po zadku, ale nájezdník přinutil svého koně najet chladnému do boku a dál dorážel na Maluse. Sekera se znovu snesla na Malusovu hlavu, jenže tentokrát zachytil zahnutou hlavici levým mečem a pokusil se ji stáhnout k sobě. Jeho unavené ruce však byly slabší, než si myslel, a nájezdník měl svaly jako z pružinové oceli. Barbar se nepřestal smát, pak něco zavrčel ve svém bestiálním jazyce a stáhl sekeru zpátky, čímž Maluse málem strhl ze sedla. Další, co Malus uviděl, byla poškrábaná železná puklice barbarova štítu, která ho udeřila do obličeje. Urozený zařval bolestí a vzteky, oslepený úderem, a máchl pravým mečem v oblouku, který končil na koňských žebrech a nájezdníkově noze. Oba bolestně zařvali, ale přesto nájezdník dál tahal sekerou za Malusův levý meč.

Urozený nemohl dýchat, protože měl ústa plná krve z rozbitého nosu. Zamrkal, aby vyhnal z očí slzy bolesti, a vzhlédl, zrovna když nájezdník zvedl zakrvácený štít a namířil na jeho krk. Malus se s výkřikem otočil v pase a bodl po nepříteli volnou čepelí. Hrot zajel barbarovi do boku těsně pod okraj širokého koženého opasku. Jezdec ztuhl a konečně se přestal smát. Po tmavé čepeli stékala hustá rudá krev; Malus zaťal pěst a otočil mečem v ráně. Pak trhnutím vyrval zbraň ven a mrtvý jezdec sklouzl ze sedla.

Kůň bez jezdce vyrazil pryč. Malus se narovnal v sedle a přejel si hřbetem levé rukavice po brnícím obličeji. Už bylo po boji; hrstka přeživších nájezdníků mířila k hřebenu. Rytíři seděli na nauglirech v poli posetém mrtvými koňmi i lidmi. Z Černé gardy se ozvalo unavené zajásání, ale brzy se ztratilo v hřmění od severu.

Malus se zamračil, podíval se k hřebenu a uviděl, že se na obloze převalují černopurpurové mraky, ve kterých přeskakovaly bledé blesky. Chladný vítr páchnoucí krví vířil prach a drásal obličeje potlučeného druchijského vojska.

Nyní byl důvod vytrvalých nájezdů jasný. Nájezdníci zpomalili ustupující armádu, aby ji horda mohla dohnat a pobít.

Lord Meiron křičel divoké kletby na zbytek rozprchlého pluku a sháněl muže zpátky do řady. Rytíři obrátili svá zvířata dozadu k bitevní linii a neklidně se ohlíželi po hřebeni na severu. Malus se zastavil a zvažoval rizika. Podíval se k jihu na vzdálenou siluetu věže. Tak blízko. Tak zatraceně blízko.

Na okamžik se ztratil v chmurných myšlenkách, a tak ho Meironův hlas vylekal. „Omlouvám se, můj pane,“ řekl Meiron mrzutě. „Kapitán pluku byl jedním z prvních mrtvých. Velení jsem převzal já osobně a ujišťuji vás, že se už neobrátí k nepříteli zády.“

Urozený obrátil pohled k hřebenu. „Vypukne bouře, lorde Meirone.“

„To vidím, můj pane,“ řekl Meiron klidně.

„Nemáme mnoho času,“ pokračoval Malus. „Řekl bych, že k věži je to ještě pět mil. Jak rychle dokážou vaši muži běžet?“

„Běžet, můj pane?“ opáčil velitel pěchoty. „S běháním jsme skončili. Ne, musíme se jim postavit.“

Malus se střetl s Meironovým pohledem. „To nemůžeme,“ řekl. „Rozsekají nás na kusy. Tamhleto je hlavní část hordy.“

„Já vím, můj pane. Proto nemá smysl utíkat. Dostali nás. Pokud poběžíme, jejich jezdci nás udupají.“ Lord Meiron se napřímil „A já jsem nikdy před nepřáteli neutíkal, natož před takovými zvířaty. Teď s tím začínat nebudu.“

Malus přimhouřil černé oči. „Mohl bych vám to rozkázat.“

Meiron ztuhl. „Pak byste ze mne udělal vzbouřence, můj pane,“ řekl. „Raději byste měl vzít nauglira a ty vaše švihácké jezdce a odjet. Myslím, že už nemáte času nazbyt.“

Mezi oběma druchii přeběhl pohled plný porozumění. Malus přikývl. „Dobrá, lorde Meirone,“ řekl temně. „Na tohle nezapomenu a přísahám, že ani nepřítel ne.“

Druchijský lord vážně přikývl. „Beru vás za slovo, Malusi z Hag Graefu. V tomhle životě i v tom příštím.“ Bez dalšího slova se velitel pěchoty otočil a odešel ke svým mužům.

Malus ho sledoval s trpkostí v srdci. „V tomhle životě i v tom příštím,“ zamumlal sám pro sebe a zatáhl za otěže. Pobídl Vzdora do klusu a zamířil k čekajícím rytířům. S náskokem se oddíly na zvířatech dostanou do věže v bezpečí. Styděl se za to, že v koutku duše je rád, že unikl z Nagaiřiny pasti.

Za tohle zaplatíš, sestřičko, pomyslel si. Přísahám u Temné matky. Za každého zabitého muže budeš trpět stonásobně.

Dojel k Dachvarovi a rytířům a pronesl několik tichých rozkazů. Pak se obrátil a odjel k lehké jízdě. Té nařídil okamžitě odjet. Když vyrazili, vydal se k vozům a i je uvedl do pohybu. Poslední, kdo vyjel, byli rytíři a za nimi sám Malus.

Černé mraky se už převalily přes hřeben a zamířily neúprosně na jih k věži. Oblohu křižovaly blesky a dusily hřměním muže ve zbrojích.

Poslední, co Malus z kopiníků zahlédl, byla řada rovných zad a houština kopí namířených na bouři valící se od severu. Zahlédl Meironovu širokoplecí postavu, jak stojí v přední řadě s očima upřenýma vpřed a očekává příchod nepřátel.

V zadní řadě kopiníků se mladí druchii nechápavýma očima v bledých obličejích ohlíželi přes rameno za odcházejícími koňmi a naugliry.

* * *

Bouřkové mraky doprovázely sklíčené jezdce celou cestu k věži, pronásledovaly je s bledými blesky a hromovým klením. Dojet k vysokým černým zdem trvalo skoro hodinu. Malus se celou dobu ohlížel přes rameno a přemýšlel, jestli Meiron a jeho muži stále bojují.

Když jezdci dorazili k bráně, viděli, jak vnější hradby lemují vážné obličeje. Vedle strážnice spatřil Malus na hradbách vlát čtyři korouhve; jejich látka se ve slabém větříku ochable vlnila. První byl černý útes na bílém poli obklopený stříbrným kruhem, pak modrý praporec s třemi černými stěžni. Mezi nimi byl šedý praporec se vzpínajícím se tmavě zeleným nauglirem a nad tím vším se tyčila zlatá korouhev ztraceného Nagarythu se symbolem draka a koruny.

Malekith dorazil se svým vojskem a armády Clar Karondu, Hag Graefu a Černé archy Naggoru přijely s ním.

Při dlouhé cestě na sever si představoval, jak se vrátí k věži v čele vítězné armády a bude naslouchat fanfárám znějícím z hradeb. Hlavu své sestry ponese před sebou. Ale vracel se poražen, se zbídačelým zbytkem válečníků, které vedl. Cítil na sobě tíhu pohledu všech vojáků, když vedl Vzdora stranou a sledoval svou zdecimovanou armádu, jak vchází do pevnosti. Když zmizel i poslední rytíř, ozval se od strážnice truchlivý chór rohů. Urozený se otočil v sedle a spatřil, jak bílou pláň zalévá černý příliv pochodujících jednotek. Nagaiřina horda se dostala k Černé věži.

Se zaskřípáním mohutných závěsů se začala brána pevnosti zavírat. Malus se podíval k severu a pak pobídl nauglira, aby vjel dovnitř.

Zbytek vojáků čekal na seřadišti za branou nastoupený v přehlídkových řadách po obou stranách středové cesty. Uprostřed náměstí čekal jediný druchii sedící na mohutném černém koni. Malus unaveně dojel ke starému generálovi. Dokonce i Vzdor byl příliš vyčerpaný, než aby začenichal směrem ke koni.

Nuarc měl složené ruce na hrušce sedla a prohlížel si urozeného hodnotícím pohledem. „Vypadáš, jako by tě někdo protáhl řeznictvím,“ řekl bez úvodu.

„Hořícím řeznictvím,“ opravil ho Malus a vrátil generálovi pohled.

K Malusově překvapení Nuarc vážně přikývl. „Znám to místo,“ řekl tiše. Opět nasadil úřední výraz. „Malekith si přeje vyslechnout si tvé hlášení.“

„Ano, to očekávám,“ povzdechl si Malus. Na zakrvácené tváři se mu rozhostil trpký úsměv.

Nuarc se zamračil. „Něco tě pobavilo?“

„Přemýšlím o tom, že tisíc statečných druchii právě přišlo o život, abych mohl bezpečně dorazit na svou popravu,“ řekl Malus. „Veďte mě, Nuarku. Nenechme Černokněžného krále čekat.“

* * *

Nuarc Malusovi nabídl, aby se šel umýt, ale ten to s neradostným úsměvem odmítl. Jen ať Černokněžný král a shromáždění lordi vidí, co jim budoucnost přinese, pomyslel si.

Generál vedl unaveného Maluse vnitřní branou do vysoké věže. Malus kráčel nejistě jako batole. Až pozdě si uvědomil, že seděl dva dny v sedle. Je div, že ho nohy vůbec poslouchaly.

Všiml si, že necítí bolest ze zranění. Zkusmo si prohmatal hlavu a koleno. Obojí se zásluhou démonovy černé nákazy hojilo dost rychle. Napadla ho poněkud zvrhlá myšlenka, kolik asi bude kat potřebovat úderů, aby mu uťal hlavu. A bude se jeho tělo ještě několik hodin poté zmítat jako hadí?

Nuarc se na urozeného zvědavě ohlédl přes rameno. Zasmál se snad nahlas? Nevzpomínal si.

Generál ho dovedl k vysokým dvojitým dveřím zdobeným znaky Ghrondu. Dvacet černě oděných Nekonečných si Maluse bez zájmu prohlédlo, pak se dveře otevřely a byl vpuštěn dovnitř.

Malekith ho studoval planoucíma očima ze železného trůnu, který byl stejně působivý jako ten v Naggarondu. Trůnní sál byl větší než Dračí dvůr, aby pojal několik stovek urozených a jejich vazalů. U paty pódia stála čtyři honosná křesla postavená do půlkruhu. Čtyři druchijští urození odění v celé své válečnické nádheře vyskočili na nohy, když Malus s Nuarkem kráčeli sálem a jejich kroky se rozléhaly ozvěnou. Malus na sobě cítil jejich pohledy jako cejchovací železa, ale po tom, čím si v poslední době prošel, na něj ten žár neudělal velký dojem.

Okamžitě poznal lorda Myrchase. Drachau Černé věže byl bledý vzteky, ale v černých očích se mu zaleskl strach, když byl Malus přiveden před shromážděné panstvo. Nepochybně si vzpomněl na náš rozhovor u věže, pomyslel si urozený, a obává se, že ho stáhnu s sebou. Vcelku rozumný předpoklad.

Pak Malus poznal druchii stojícího vedle Myrchase a ucítil, jak mu srdce poskočilo. Na okamžik si myslel, že se z propasti vrátil pomstychtivý stín jeho otce Lurhana. Poznal otcovu zbroj a meč Slachyr, prastarou zbraň vaulkharů z Hag Graefu, ale obličej muže, který jej nesl, byl cizí. Naposled, když svého bratra Isilvara viděl, měl tvář nazelenalou, měkkou a plnou dolíků po desetiletích dekadentního života. Nyní byla otylost pryč, zanechala po sobě ostré kosti a hluboko zapadlé oči, které se leskly téměř dravčí nenávistí. Černé vlasy spoutané dráty se skrytými háčky a ostny mu držel z čela zlatý kroužek. Kolem šlachovitého krku měl těžký zlatý hadrilkar doprovodu Černokněžného krále. Malus si všiml, že Isilvar nosí pod nákrčníkem vysoký límec. Nepochybně proto, aby mu těžké zlato nepoškrábalo jemnou kůži, pomyslel si urozený sarkasticky.

Vedle Isilvara stál štíhlý druchii oblečený v jasně modrém šatu a stříbrné zbroji. Jako jediný ze všech urozených v místnosti hleděl na Maluse jinak než s nenávistí nebo vztekem. Malus si domyslel, že je to drachau Clar Karondu, jediný z vládců šesti měst, kterého se mu loni nepovedlo smrtelně urazit. Drachau ho pozoroval pobaveně, jako by si nebyl jistý, kvůli čemu je všechen ten povyk. Malusovi chvíli trvalo, než mu došlo, že vládce Clar Karondu je opilý.

Naproti lordu Myrchasovi stála vysoká postava s úzkými rameny ve zbroji vykládané stříbrem a zlatem. Měla úzký obličej a hranatou bradu − tento hezký muž Malusovi okamžitě připomněl jeho matku Eldire. V očích Balnetha Balea nebylo nic, jen černý příliv nekonečné nenávisti.

Pokud shromáždění lordi očekávali, že se pod jejich sžíravými zraky bude tetelit strachem, byli zklamáni. Uštědřil jim jen krátký pohled a plně se soustředil na postavu sedící na trůnu. Když došel k patě pódia − obklopen kruhem nenávistných lordů − pomalu klesl na jedno koleno. „Přišel jsem na váš rozkaz, Vaše strašlivé Veličenstvo,“ řekl prostě.

„Splnil jsi můj příkaz, Malusi z Hag Graefu?“ zeptal se Malekith hlasem syčícím ze zdobené přilbice jako vzduch z uzavřené výhně.

„Žiju, abych sloužil, strašlivé Veličenstvo.“

„Pak mi řekni, co vše jsi učinil.“

A tak začal vyprávět. Od příjezdu do Černé věže až po neúspěšný útok na Nagaiřin tábor. Nevynechal nic důležitého − ke svému překvapení dokonce ani to, co souviselo s hrdinstvím a sebeobětováním lorda Meirona a jeho kopiníků. „Díky jejich odvaze tu mohu stát a seznámit vás s fakty, Vaše strašlivé Veličenstvo,“ dokončil Malus své hlášení. „Stydím se, že jsem odvedl tolik vašich nejlepších válečníků na smrt.“

„Tak, a teď se zatraceně odsoudil sám!“ prohlásil lord Myrchas a ukázal na urozeného obviňujícím prstem. Jakmile bylo jasné, že ho Malus nehodlá udělat obětním beránkem, drachauovo chování se vrátilo k původní aroganci. „Zasluhuje tentýž osud jako lord Kuall! Kuall alespoň nezahodil životy deseti tisíc našich nejlepších mužů!“

„Co víme, klidně mohl ty muže odvést na smrt jako součást plánu, který vypracovali spolu s Nagairou,“ řekl nový vaulkhar Hag Graefu. Isilvarův hlas, kdysi hedvábný a kluzký, byl nyní ještě horší než Nuarkovo chraptění. Ten zvuk donutil Maluse se pousmát, i když stále držel tvář opatrně skloněnou k zemi. „On a moje sestra se oddávali pletichám po celé roky, Vaše strašlivé Veličenstvo. To on přivodil loni na jaře mému městu tu hroznou zkázu a to on zmrzačil našeho drachaua, takže se ještě nezotavil. Je jasné, že spolupracoval s Nagairou na zkáze Hag Graefu a věřím, že nyní strojí úklady, aby zničil Černou věž a možná vyštval i vás. Měl by být okamžitě zabit!“

„Pokud má zemřít, Vaše obávané Veličenstvo, nechť se tak stane mou rukou!“ ozval se Balneth Bale. Samozvaný Černokněžný pán Černé archy se postavil vedle Maluse s rukama zaťatýma v pěst. „Vlákal mého syna a jeho armádu do zkázy před brány Hag Graefu. Je to záležitost krevní msty!“

„Nechte Balnetha Balea, ať ho zabije, obávané Veličenstvo!“ přisadil si Isilvar. „Ať pomstí svého syna a msta mezi našimi městy tak skončí!“

Ale Malekith žádosti svých vazalů zjevně neposlouchal. „Co mi povíš o tom druhém šampionovi Chaosu?“

Malus pokrčil rameny. „Nemám co dodat, Vaše strašlivé Veličenstvo. Jeho přítomnost v Nagaiřině stanu pro mne byla překvapením. Ale je mocný − má známky přízně bohů Ničivých sil a jeho tělu se nedá obyčejnými zbraněmi ublížit. Předpokládám, že on je skutečnou hlavou hordy. Válečníci slouží jemu, zatímco on sám slouží Nagaiře.“

„Jak velké je vojsko stojící proti nám?“

Malus se zarazil. Nyní věděl, jak se cítil Rasthlan před několika dny, když mu položil tutéž otázku. „Odhadoval bych, že nepřítel má stále kolem sta tisíc válečníků, Vaše obávané Veličenstvo.“

To číslo umlčelo i Isilvara. Malus slyšel zaskřípání oceli o ocel, jak Černokněžný král otočil hlavu k Nuarkovi. „Co naše armáda?“

„Byli jsme schopni shromáždit čtyřicet čtyři tisíc vojáků, Vaše obávané Veličenstvo; osmnáct tisíc z Naggarondu, dva tisíce z Černé archy a po deseti tisících z Hag Graefu a Clar Karondu, plus ještě dva tisíce žoldáků posbíraných z přístavu v Městě lodí. Když započítáte Malusovy ztráty, je zde posádka kolem čtrnácti tisíc mužů. Takže dokážeme dát proti Nagaiřině armádě dohromady padesát osm tisíc bojeschopných − to je víc než dost, aby její vojsko mohlo na našich hradbách vykrvácet. Až dorazí posily z Karond Karu a Har Ganethu, budeme moci zatlačit nepřítele k hradbám pevnosti a zničit ho.“

„Pokud Nagaira nezasáhne svou magií,“ řekl Isilvar temně. „Nebo pokud nebudeme čelit zradě zevnitř.“

To už bylo na Maluse příliš. Byl potlučený a zraněný, fyzicky vyčerpaný a začínala ho bolet kolena. S bolestivým úsilím se narovnal. „Pokud si Vaše strašlivé Veličenstvo přeje mě zabít, tak s tím skoncujme,“ řekl. „Uznávám své selhání v poli. Jaké je vaše rozhodnutí?“

Chvíli bylo ticho. Dokonce i Malekitha zřejmě zarazila Malusova upřímnost. „Já žádné selhání nevidím,“ prohlásil Černokněžný král nakonec. „Přivedl jsi Nagairu k Černé věži, jak jsem nařídil.“

„Ale, Vaše strašlivé Veličenstvo,“ namítl Myrchas. „Přišel o polovinu armády −“

„Přišel o ni?“ řekl Černokněžný král. „Ne. Použil je jako válečný lord, který musí splnit svou povinnost, bojoval s nepřítelem, který napadl naše království. Nic z toho jste vy neudělali.“

„Ale… snad nemáte v úmyslu dosadit ho jako vaulkhara Ghrondu!“ vykřikl Myrchas. „To nepřijmu, ne po všech těch urážkách, které uštědřil ostatním lordům.“

„Ne. Nebude vaulkharem Černé věže,“ řekl Malekith. „Už nebude velet armádě v poli.“ Černokněžný král se naklonil na trůnu a natáhl k Malusovi ruku podobnou spáru. „Místo toho jej jmenuji svým šampionem, aby se střetl s nepřáteli státu a zabíjel je na můj rozkaz.“

„To nemůžete myslet vážně,“ zaslechl Malus někoho říkat. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, že to pronesl sám.

„Je mým rozhodnutím, Malusi z Hag Graefu, jmenovat tě šampionem. Na své zbroji poneseš tři tyranovy zlaté lebky, aby přátelé i nepřátelé věděli, že bojuješ mým jménem. Čest království leží na tvých ramenou. Nezraď ji, nebo na tebe padne hněv Temné matky.“

„Já… slyším a poslouchám, Vaše strašlivé Veličenstvo,“ odpověděl Malus a uklonil se před trůnem. Nebyla to skutečná odměna, jak věděl, nýbrž další fáze Malekithovy hry. Byl příliš unavený, než aby poznal, jaká je strategie Černokněžného krále. Odmítnout ale stejně nemohl.

„Jak to,“ řekl Isilvar a jeho přeskakující hlas byl plný neskrývaného vzteku. „Spáchal vážné zločiny proti království a osobně proti vám, Vaše strašlivé Veličenstvo. Jak to, že nejen že žije dál, ale je hoden takové pocty?“

„Žije proto, že to poslouží cílům Černokněžného krále,“ ozval se z druhé strany síně kovový hlas. Ze stínů tiše vyklouzla Morathi, s očima jiskřícíma chladnou hrozbou a autoritou. „Je to lekce, ze které byste se měli poučit vy všichni.“

„Co mé nevěsty, Morathi?“ zeptal se Malekith na čarodějky zavřené v konventu Černé věže.

„Jsou to hloupé holky se slabou vůlí,“ odpověděla Morathi opovržlivě. „Přesto zvládnou nějakou tu drobnější práci, než obléhání skončí. V jejich výcviku jsou mezery, které budu muset vyplnit.“

„Učiň tak,“ řekl Černokněžný král a znovu se podíval na své vazaly. „Nyní jděte a připravte se na nadcházející útok. Zatímco tu mluvíme, Nagaiřini válečníci obkličují město. Služte mi dobře a vaše odměna bude skvělá.“

Nikdo ze shromážděných lordů se nezeptal, jaká je alternativa.

Kapitola čtrnáctá

TZ’ARKANŮV CHRÁM

Pustiny Chaosu, první týden zimy

Za zastíněným portálem velkého chrámu čekala inkoustová tma pulzující rouhavou mocí. Vířila a kroužila kolem Maluse, který vrávoral v úzkém procesí a odtahoval se od posedlých drachii, kteří jako by prosili u démona, co v něm žil.

Od té doby, co byl naposled uvnitř, se chrám hodně změnil. Ne, měnil se − těžkými kameny protékala mocná energie projevující se jako bodání na jeho studené pokožce. Tz’arkan se bolestivě nafukoval ve zmučeném těle urozeného a síly pracující uvnitř budovy na to reagovaly a podřizovaly se démonovým přáním.

Malusovo tělo se pohybovalo vlastní vůlí a hnalo ho vpřed jako oživlou mrtvolu. Na druhém konci procesí došel do chrámové předsíně. Úzkou uličku do velkého sálu lemovalo více než sto postav oblečených v ceremoniálním šatu. Klečely tu poslušně tak dlouho, že se těla rozpadla na prach a zůstala jen zkamenělá slupka kožených součástí oděvu a kostí s vyrytými runami. Pamatoval si, jak je viděl poprvé a jak uvažoval, jaká strašlivá hrůza mohla donutit chrámové služebníky tisknout čela k zemi tak dlouho, dokud nezemřeli.

Nyní to věděl až příliš dobře.

Zvuk podpatků na zaprášené mramorové podlaze se dutě rozléhal, když Malus kráčel mezi řadami zatracených. Najednou uslyšel zašelestění, jako by drcení prastarého pergamenu a praskání ztvrdlé kůže. Srdce se mu divže nezastavilo, když uviděl, jak se řady služebníků pomalu trhaně narovnávají. V hlubinách kápí jim vířil prach a usazoval se na duchovných obrysech kostlivých obličejů. Z očních důlků zářilo zlověstné zelené světlo a přízračná ústa se pohybovala v tichém opěvování jejich vracejícího se pána. Po botách a lemu šatu mu šátraly nepřirozené ruce. Tz’arkanova krutá vůle odměřovala každý Malusův krok a koupala se v strašlivém vzývání těch zmučených duší. Na druhém konci místnosti zaskřípala rezavá ocel − ozbrojenci stojící na stráži zasalutovali rezavými meči. V průzorech přileb jim zářily zelené ohýnky a runy zapracované do zbroje Chaosu praskaly magickou energií.

Vidíš, Temná čepeli? Tohle je jen záblesk nadcházející slávy. Mrtví na můj pokyn povstanou a živí vydají své duše, aby utišili můj nezměrný hlad. Tohle jsou jen maličké ukázky zázraků, které by mohly být tvoje, kdyby sis prostě zvolil sloužit mně.

Šel dál kolem zmučených duchů, do další velké síně s oltáři čtyř bohů severu. Za každým oltářem stála modla zobrazující jednu z Ničivých sil; Tz’arkan vedl Maluse k Slaaneshovi a přinutil urozeného před tím ohavným božstvem pokleknout. Rukama psal klikaté znaky a rty tvořily nečistá slova, která nikdo smrtelný neměl vyslovit. Z hrdla mu vybublávala černá krev a stékala po bledých lících, jak se jej démon snažil přinutit účastnit se vzývání Velkého požírače. Rituál stále pokračoval, až měl Malus strach, že se mu rozpadnou zuby a rty roztají jako lůj; jeho utrápená mysl křičela po osvobození.

Další zvuk, který poznal, byl démonův smích, krutý a chladný, ozývající se mu v mozku. Jsi tak slabý, Temná čepeli. Tak slabý. Tohle je takzvaný hrdina z Ghrondu? Tvoje mysl nedokázala pochopit ani pouhé díkuvzdání akolytů. Když si pomyslím, jaký potenciál jsem v tobě kdysi viděl…

Tz’arkan vytáhl Maluse na nohy a přinutil ho jít dál do velkého klenutého prostoru, kde čekal ohnivý most.

Malusův bledý obličej zasáhl strašlivý žár; zápach síry ho štípal v nose a vysušoval jeho rozbolavělé hrdlo. Sama země vztekle řvala v obrovském otevřeném prostoru, zmítána zlobou nepřirozeného tvora lapeného v místnosti nahoře. Na druhém konci, asi padesát yardů daleko, stála socha okřídleného démona, přikrčeného na spárech a zalitého zasmušilou rudou září z ohnivého jezera za jeho zády. Svalnatý, člověku podobný démon s vrčícím zvířecím obličejem vypadal v porovnání s hrůzami, které viděl během obléhání Černé věže, skoro komicky.

S každým krokem se horko útočící na jeho pokožku zvětšovalo a s každým krokem zřejmě narůstala i děsivá energie démona. Tz’arkanova moc vyzařovala z jeho těla; cítil, jak mu uniká z pórů jako jed a vsakuje se do tmavých kamenných stěn a zamořuje je zevnitř.

Ozvalo se vzteklé zapraskání a z obrovské rozsedliny za čekajícím démonem vytryskl oblak roztaveného kamene. Malus si matně vzpomínal, že když naposled šel po vznášejícím se schodišti, byla řeka z roztaveného kamene stovky stop pod úrovní náměstí. Nyní bublala a vzdouvala se pouhé tucty stop od okraje. Ten žár byl nesnesitelný. Malus cítil, jak se mu připaluje kůže a s každým mělkým nadechnutím ho píchá v plících. Snažil se proti žhavému vzduchu přivřít oči, ale démon ho držel v nemilosrdném stisku a nutil ho jít dál k ohni.

Brzy se vůbec nemohl nadechnout. Z potrhaného šatu mu stoupaly pramínky kouře a bál se, že mu prasknou oči. Bojoval proti démonově vládě, snažil se tím víc, čím blíž byl k tomu infernu.

Tz’arkan potěšeně zasyčel. Tvůj strach je sladký. Nic není tak lahodné jako poslední křeče smrtelníků! Ale já ti nedovolím zemřít, Malusi, ještě ne.

Na okraji stěny se ozvalo vzteklé zasyčení a erupce páry. Z roztaveného kamene se vyhouply obrovské balvany seřazené v klikatých řadách. Jejich povrch se leskl žárem a do moře pod ním odkapávaly pramínky tekutého ohně. Vytvořily tak vznášející se schodiště k výběžku skály, který visel ze stropu obrovské jeskyně. Za ním, jak Malus věděl, ležela místnost chrámových čarodějů, pak místnost s dary a démonovo vězení.

Kůže mu hořela. Cítil, jak se mu pálí vlasy. Plíce se mu svíraly a bolestně volaly po doušku studeného vzduchu, oči měl suché jako starou kůži. Přesto nedokázal vzdorovat démonovu ocelovému stisku.

Chce mě zlomit, pomyslel si Malus. Nakonec, tady si chce zajistit nade mnou svou nadvládu. I teď se bojí, že bych mu mohl zmařit plány. Malus se zaměřil na tento poznatek a čerpal z něj naději, i když mu tělo ničila palčivá bolest a byl nucen se pohybovat podle příkazů nelidské vůle.

Urozený vylezl na schody skryté v bocích démonovy sochy a všiml si žhavého sálání na okrajích kamenných křídel. Mysl mu nedostatkem vzduchu odmítala pracovat, ale jeho tělo se chovalo jako dřevěná loutka, když ztěžka skákal z jednoho plujícího kamene na druhý.

Za kameny bylo vytesáno kamenné schodiště ozdobené tucty nahých zmítajících se postav. Matně si vzpomínal na tělo natažené na schodech, s předloktími rozříznutými od zápěstí po loket. Kéž by vzal mlčenlivé varování té mrtvoly na vědomí!

Démon ho pomalu a bolestivě vlekl dál, nahoru po schodech a do márnice svatyně čarodějů. Zde si pět šampionů Chaosu postavilo své komnaty pro sebe a své služebníky. Tytéž služebníky, kteří se na sebe nakonec vrhli s myslí zlomenou démonovými machinacemi, když marně čekali na návrat svých pánů; pozabíjeli se navzájem v kanibalských orgiích.

Když si na to vzpomínal, udivilo ho, jak byl slepý ke strašlivým znamením, které měl přímo před očima. Byl takový blázen − a jaká troska se z něj stala!

Démon ho hnal prázdnými, krví zbrocenými pokoji plnými trosek, které tu zůstaly po zuřících bojích. Po několika minutách se urozený zarazil a zamračeně přejel pohledem po podlaze pokojů, kterými prošel, nahlédl do matně osvětlených chodeb. Kam se poděla těla? Rozpadla se na prach, jakmile démon vyslovil tu ohavnou kletbu?

Nakonec dorazil k rampě popsané stovkami run a ozdobené šklebícími se alabastrovými lebkami, na jejímž konci byly dvoukřídlé dveře z ryzího zlata. Při pohledu na ně Maluse zachvátila stejná hrůza, jako když odsouzenec uvidí kůl. Za těmi dveřmi ležel vstup do démonovy komnaty a konec jeho strašlivé pouti.

A tak to skončí, pomyslel si malomyslně. Prošel jsem sám Pustinami Chaosu, bojoval s vyznavači temných kultů a piráty, velel armádám i flotilám a vybojoval bitvy o osud celých měst. Nedávno jsem měl ve svých rukou celé království. Ale tady to skončí, jdu jako ovce na porážku. Z toho by se i ten nejzuřivější druchii rozplakal.

Nezbylo mu nic. Zoufale se snažil vyždímat z mozku nějaký trik, nějakou strategii, která by démonovi podrazila nohy, jenže už bylo příliš pozdě. Jak by mohl bojovat s takovým tvorem, když nedokázal zvládnout ani vlastní poničené tělo?

Démon ho hnal na rampu. Zlaté dveře na dokonale vyvážených závěsech se pod dotykem neviditelných rukou otevřely.

Za nimi zaslechl Malus chrastivé zašustění prastaré tkaniny a skřípání vyschlé kůže. Byla to těla, uvědomil si. Těla mrtvých učenců a služebníků.

Vidíš? Mrtví povstanou a slouží těm, co jsou toho hodni.

Tz’arkan ho přinutil překročit práh a vstoupit mezi klanějící se mrtvoly vysušené tokem času. Zvedaly hlavy, aby pohlédly na svého nesmrtelného pána, a jejich vyschlé rty se roztahovaly v šíleném přemrštěném šklebu. Kostlivé prsty se přikrčily jako spáry a oční důlky zíraly na pekelné divy mimo vnímání smrtelníků.

Zde jsou tví sluhové, Temná čepeli, prohlásil démon posměšně. Pomohou ti učinit to, co je třeba, protože nezbývá mnoho času.

Nemrtví služebníci se s šustěním a škrábáním rozestoupili, když urozený procházel mezi nimi. Šourali se na pahýlech zmrzačených nohou po leštěné mramorové podlaze a klikyhácích ochranných kouzel, které držely tisíce let démona ve vězení, poháněni toutéž nelítostnou vůlí jako on. Křehký šat se jim třepetal ve vlnách neviditelné moci pulzující ve vzduchu. Zastavili se před vysokými čedičovými dveřmi, po jejichž stranách stály mohutné sochy okřídlených démonů, a čekali na jeho příchod. Ve stínu vyčkávajících otroků vířily postavy z hnědého prachu, krčily se a poklekaly před Malusem. Vzpomněl si na ohavné mumie, které ležely v mučivém položivotě před týmiž dveřmi. Nikdy nenaleznou klid smrti kvůli kouzlům, které je lapily jako past.

Když Malus překročil první obloukovou stříbrnou linii, ucítil, jak jeho tělem projel třas. I když byl už předtím prochladlý, nyní měl pocit, jako by zamrzl v ledu. Jeho ducha ovíjely síly, kterým stěží dokázal porozumět. Uvažoval, zda až démon pozře jeho duši, zůstane tady lapen mezi těmi strašlivými ochrannými kouzly.

Hluboko v černém zoufalství beznaděje mu však zablikala drobná jiskřička nápadu. Stěží se na ni odvážil pomyslet, napůl se obával, že mu démon čte myšlenky. Malus se zamračil. Bylo by to možné? Odváží se?

Měl na vybranou?

Nemrtví služebníci otevřeli černé dveře a uvedli Maluse do chladné záře místnosti s dary. Obrovský sál obsahoval bohatství tuctů vypleněných království, dávno ztracených v čase; mince a drahokamy, desky a tesané sochy − víc bohatství, než by člověk dokázal za život utratit. Dokonce i teď, přes tu hroznou tíseň, mu pohled na pokladnici rozechvěl lakotné srdce.

Ale žádný z divů navršených v pokladnici se nemohl vyrovnat obrovskému krystalu, který dominoval středu místnosti. Měl nepravidelné fazety a byl větší než člověk. Ležel na nízké železné trojnožce. Obrovský kámen zářil měkce pulzujícím modrým světlem, což byla vzhledem k černému zlu uloženému uvnitř podivně fascinující barva.

Přejel pohledem na malý, skromný podstavec o několik kroků dál. Teď už je rok prázdný, pomyslel si zachmuřeně. Roztřesenýma rukama si stáhl železné rukavice a malomyslně se zahleděl na rudý kámen na svém prstu. Kdyby měl skutečnou odvahu, raději by si uřízl prst, než by odsud odešel s tímhle na ruce!

Služebníci se šourali mezi tou nádherou a hledali nástroje, které démon žádal. Malusovo tělo se zazmítalo, jak nad ním démon upevňoval svou úděsnou nadvládu. Ty artefakty, maličký druchii, rozkázal Tz’arkan. Polož je a připrav se na rituál.

Malusovi pokleslo srdce a mohl se jen dívat, jak jeho tělo poslouchá démonovy rozkazy jako pes. Položil sedlovou brašnu opatrně na kamennou podlahu a vytáhl čtyři artefakty, zabalené každý zvlášť do špinavé látky. Nejdřív Praanův osmiúhelník, pak Kolkuthův idol a Torxusovu dýku. Nakonec vybalil Vaurogův amulet a srdce mu zchladlo při pomyšlení na utrpení, které při jeho získání prodělal. Ze všeho, co byl nucen udělat při získávání Tz’arkanových artefaktů, ho právě cena, kterou zaplatil za tenhle, bude děsit navždy. Jako poslední sáhl na opasek pro meč Chaosu.

Ne, nařídil démon tvrdě, až Malusovi vytryskla z očí a uší černá krev. O tu zbraň se postarají sluhové.

Dvě mrtvoly poklekly vedle Maluse a vytáhly dlouhý černý meč z pochvy. Když sáhly na planoucí čepel, začalo se jim z vysušených rukou kouřit.

Malus sledoval, jak služebníci pokládají meč vedle ostatních artefaktů. Přiblížila se další dvojice sluhů. Jeden nesl urnu ze zlata zdobenou spirálovými runami. Druhý držel tabulku z prastarého omšelého kamene pokrytou řádky rouhavého písma.

Vezmi tu urnu, řekl démon. Sundej víko a já ti ukážu, co je třeba udělat.

Pokusil se s tím bojovat, jako odsouzenec zápasí ve stisku svých katů. Ale jeho železná vůle jej poprvé zradila. Malus bezmocně sledoval své ruce, jak berou těžkou urnu mrtvole z rukou a sundávají víko. Uvnitř byl šedý prach páchnoucí kryptou.

Ucítil démonovu radost. Kosti mých mučitelů, řekl. Posbírané ze všech koutů světa. Všech pět šampionů, kteří mě uvěznili, bylo rozemleto k naplnění této nádoby. Až na toho intrikánskěho hlupáka Ehrenlishe − nakonec jsem získal vše kromě jeho lebky. Ale tohle bude stačit.

Tz’arkan popostrčil Maluse ke krystalu. Vysyp prachem znak přesně tak, jak ti nařídím, přikázal. Tohle musíš udělat sám, Temná čepeli. Nemohu tě nutit. Postupuj podle mých pokynů. Závisí na tom tvá duše.

V tu chvíli se démonův stisk uvolnil − ta změna byla tak náhlá, že se Malus zapotácel a nespadl jen díky veškerému vypětí své vůle. Přejel pohledem k černé čepeli ležící na kameni jen několik stop od něj.

Ani to nezkoušej, řekl démon. Zastavím tě dřív, než uděláš jediný krok, a pak tě donutím trpět tak, že si to ani nedokážeš představit. Pamatuješ si na komnatu s oltáři? To byl jen lehký polibek ve srovnání s tím, co dokážu, když se doopravdy rozzlobím. A v konečném důsledku bys měl na záchranu své věčné duše ještě méně času. Tak začni.

Pokyny proudily do mozku urozeného jako ledová špína. Zalapal po dechu při ohavných obrazech proplouvajících mu myslí a sáhl do urny pro hrst prachu.

Kapitola patnáctá

VLÁDCOVÉ MRTVOL

Černá věž v Ghrondu, o čtyři týdny dřív

Úder hromu rozechvěl stěny pevnosti jako úder kladiva, až mnozí obránci schovali hlavu mezi rameny a vykřikli strachy. Zaburácení, které otřáslo zemí, téměř přehlušilo vysoké kvílení rohů vykřikujících z reduty ječivá varování. Malus se u paty hradby zvedl a vyhlédl do blesky ozářené tmy. Do tváře jej udeřil prudký páchnoucí vítr a zamotal mu volně visící prameny zpocených vlasů.

Na popelavé pláni vládla tma. Počítal vteřiny a čekal na světlo bledého blesku. Tam! Oblohou proletěl ohnivý záblesk a ukázal valící se příliv netvorů útočících na hradby.

„Sa’an’ishar!“ křikl na kopiníky dřepící u hradby vedle něj. „Vstaňte! Jsou tady!“

Nyní už bylo dunění blížící se armády slyšet i přes zuřící bouři. Blýskání nad jejich hlavami ještě zesílilo, zahnalo stíny a odhalilo blížící se útočníky méně než dvacet yardů od paty hradby. Země už byla pokrytá těly nájezdníků a bestií − Malus viděl, jak se z redut nalevo i napravo snáší na ječící hordu déšť černých šipek. Rohaté polonahé bestie řvaly a klopýtaly probodány smrtícími projektily. Některé běžely dál, zatímco jiné padly na zakrvácenou zem a v křečích umíraly. Kypící masa útočníků se přesto hnala dál nezpomalena smrtícím krupobitím. Nad řadami sveřepě se tvářících barbarů se pohupovaly dlouhé žebříky. Když byl nosič žebříku zabit, na jeho místo okamžitě nastoupil jiný. Někteří šli dál, i když jim z těla trčely dvě nebo tři šipky, hnáni kupředu krvežíznivostí a požehnáním jejich děsivých seveřanských bohů.

Malus tasil meč a stiskl rty do úzké zachmuřené linky. Zbroj už měl pokrytou zaschlou krví a páchnoucími tělesnými tekutinami a paže měl od zabíjení jako z olova. Nevzpomínal si, jestli je tohle třetí nebo čtvrtý útok. Právě teď nevěděl ani, jestli je den nebo noc. Mraky valící se před postupující hordou zahalily Černou věž jako rubáš a úplně zakryly bledé severské slunce. Jakmile boj začal, ztratil čas všechen význam.

Se sténáním a trpkými kletbami se druchijská setnina přidělená k obraně této části hradeb pomalu zvedala na nohy. Jejich modré oděvy a lehké kheitany oblíbené u druchijských korzárů svědčily o tom, že je to oddíl z Clar Karondu. Když začal první útok, hořeli vojáci nadšením, ale teď byli vyčerpaní, zasmušilí, špinaví a zakrvácení. Nasadili si na paže potlučené štíty a zvedli zbraně − každý třetí válečník nesl opakovací kuši, zatímco ostatní tasili krátké meče. Zkusili, jak to klouže mezi loužemi zasychající krve na dlažbě, a pak bedlivě pozorovali blížící se nepřátele, aby viděli, kam nejspíš opřou žebříky. Kolem řady probíhal mladý druchii a rozhazoval z dřevěného vědra piliny. Nasákne do nich krev na zemi, než dojde k nejtužšímu boji, ale stejně jich nebylo dost.

Malus se zaklonil a zadíval se na hradby, aby si ověřil, že všichni vojáci jsou na nohou. Všiml si několika párů nohou trčících z řady v ležící poloze a doběhl k nim. „Vstávej, kopiníku,“ zabručel urozený a klekl si vedle vojáka. Voják byla mladá žena, povolaná k boji na základě Malekithovy válečné výzvy. Neměla žádné viditelné zranění, ale tvář měla bílou jako křída a promodralé rty. Nejspíš jí úder kladiva nebo kyje rozbil něco v těle a vnitřní krvácení ji zabilo ve spánku. Malus popadl mrtvou za kroužkovou zbroj, odtáhl ji k vnitřní straně hradby a svrhl ji přes okraj. O čtyřicet stop níž na dlažbě už ležela hromada mrtvol. Muži svlékali těla ze zbrojí, odebírali jim zbraně a tahali je k výhním. I v tomto chladném klimatu by mohli mrtví rozšířit nákazu, která by mohla snadno zdecimovat obranu pevnosti.

Zbytek řady vypadal připraven, alespoň co viděl. Každou z osmi částí hradby držel jeden pluk, rozestoupený na dvě a půl míle mezi mohutnými redutami. Velitel pluku hlídal vzdálenější konec řady, zatímco tomu Malusovu dřív velel jeho zástupce. Jeho mozek byl teď ale rozstříknutý po výklenku pár yardů napravo. Když byl důstojník zabit, stál urozený nedaleko a bez přemýšlení se postavil na jeho místo. To se stalo během druhého útoku a už tam zůstal.

Když jej Malekith jmenoval svým šampionem, nedal mu žádné rozkazy. Neměl pod svým velením žádné vojáky − nepřidělili mu ani doprovod − až se zdálo, že na něj ve spěchu a zmatku před blížícím se útokem zapomněli. Vrátil se tedy do svých komnat, kde zastihl sluhy připravující mu jídlo a vanu s horkou vodou. Sledoval kováře, jak mu na zbroj připevňují tři zlaté lebky. Ty lebky ho označovaly jako šampiona Černokněžného krále; byl teď athlan na dyr − ten, co bere hlavy. Podle Maluse to z něj dělalo lákavý cíl pro každou rohatou hlavu a barbara, který přelezl hradby.

Nicméně když rohy začaly kvílet, navlékl si zbroj a vydal se k hradbám.

Doufal, že útok povede Nagaiřin šampion. Válečník, kterému pomáhal Vaurogův amulet, bude doslova ničícím strojem na městských hradbách, ale Malus doufal, že s pomocí dostatečného množství kopiníků ho udrží na zemi tak dlouho, aby mu strhl artefakt z hubeného krku. Pak budou moci rozsekat toho bastarda na kusy a pověsit hlavu v přilbici na hradby. Potom už najde způsob, jak vyklouznout z pevnosti a vydat se na cestu do Pustin.

Jenže zatím nic nešlo podle plánu. Šampion se v ječícím davu vůbec neukázal a většina válečníků na hradbách pozorovala Maluse s otevřeným odporem a nepřátelstvím. Kopiníci z Černé věže věděli o jeho katastrofální výpravě na sever a vinili ho ze ztráty svých přátel i velitele, lorda Meirona. Ale to ještě nebylo nejhorší − když Malus šel po hradbách, narazil na válečníky z Černé archy a Hag Graefu, kteří v něm po nešťastných událostech z minulého jara viděli odporného zločince. Klidně byli schopni bodnout ho do zad nebo shodit z hradeb, ať už byl Malekithův šampion, nebo ne. Zůstal u pluku z Clar Karondu prostě proto, že pro ně byl jen další důstojník.

Kušiníci na hradbách nyní pálili a Malus slyšel o čtyřicet stop níž výkřiky umírajících. „Žebříky!“ vykřikl jeden z válečníků a urozený se rozběhl k hradbám, aby se podíval, kolik žebříků bylo vztyčeno na jeho části.

Byly jen dva − jeden blízko reduty napravo a druhý téměř deset yardů nalevo. Ostatní žebříky už byly problémem někoho jiného. Rychlonozí barbaři už šplhali nahoru, někteří s vrhací sekerou v zubech. Také mnozí u paty hradeb házeli sekerami nahoru po obráncích, ale ti si jich příliš nevšímali.

„Kuše zamířit na žebříky!“ křikl urozený, i když to ani nebylo třeba. Muži na této části hradeb znali svou práci dokonale. Šipky z jejich kuší a ze střílen z nedaleké reduty srážely útočníky ze žebříků. Nájezdníci nebojácně postupovali v dešti černých šipek a šplhali dál, i když byli několikrát zasaženi. Když už nemohli šplhat, prostě seskočili ze žebříku dolů a během pádu křičeli nebo se smáli jako šílenci. Ostatní pak začali šplhat na hradby s dvojnásobným nasazením.

A nakonec se tam dostanou. Vždycky se jim to povedlo, přes všechny strašné ztráty, které při tom utrpěli. Kuše nemohly střílet nekonečně rychle a šampioni Chaosu se nebáli smrti. Řada válečníků se pomalu, ale jistě přibližovala palec po palci k hradbám.

„Čtyři muži ke každému žebříku!“ zařval Malus a vyrazil vpřed, aby přivítal prvního nepřítele, který vyleze na hradby. Vojáci se poslušně semkli kolem každého konce žebříku a byli připraveni zaútočit na nepřátele z několika stran. To nebyl souboj ani elegantní šerm − byla to čistá řezničina, jejímž účelem bylo zabít útočníky co nejrychleji a nejefektivněji. Pokud se jim podaří zabránit nepříteli, aby pronikl na hradby, budou zabíjet útočníky, jak budou přicházet.

Najednou ve vzduchu zabzučelo půl tuctu vrhacích seker, které se zableskly v krátkých třpytivých obloucích. Hodili je barbaři na horním konci žebříku. Zachrastila ocel a voják vedle Maluse se bez hlesu zhroutil − sekera mu prorazila přilbici a zůstala trčet zaseklá v jeho čele. „Štíty nahoru, zatraceně!“ křikl urozený. „Pozor na sekery!“ Sám natáhl ruku a přezkoumal řemínek na nové přilbici. Malus přilbici nenáviděl, ale byla to ta lepší ze dvou možností.

Na konci žebříku se objevil obličej šklebící se jako démon. Malus k němu s výkřikem přiskočil a těsně se tak vyhnul vržené sekeře namířené na jeho hlavu. Jeho náhlý pohyb zkazil barbarovi mušku, a než mohl tasit meč, vrazil mu Malus ten svůj do krku. Barbarovi vytryskla na tetovaný hrudník krev, jenže lezl dál. Kopiníci na něho zaútočili z obou stran, bodali do něj a sekali. Malus se mezi ně prodral a strčil do zakrváceného trupu nepřítele, který se pustil a zřítil se dolů.

Jenže válečníkovy poslední vteřiny získaly čas těm za ním. Malusovi sklouzl po břiše krytém zbrojí hrot meče. Pak bestie sklonila rohatou hlavu a udeřila urozeného čelem do hrudi. Náraz Maluse odhodil o několik stop a ječící válečník rychle vyskočil na hradby. Druchijští vojáci se kolem něho shlukli a bodali a sekali do něj krátkými meči. Malus řvoucí vzteky se vrhl do té vřavy, překvapil válečníka v polovině pohybu a sekl ho z boku do krku. Kopiníky postříkala horká krev a rohatý bojovník zavrávoral. Jeden kopiník se k němu vrhl a chtěl ho dorazit, jenže bestie měla k smrti ještě daleko. S vřeštivým výkřikem sklonila krátký meč, bodla útočícího kopiníka do pravého stehna a přeťala mu hlavní tepnu. Druchii s výkřikem padl a zoufale si svíral smrtelnou ránu, zatímco jeho druhové vráželi bestii meče do zad.

Pak se dostal na hradby barbar a přeskočil přes umírající bestii rovnou k Malusovi, obličej zkřivený šílenstvím a paže natažené ke smrtícímu objetí. Urozený znechuceně zavrčel a ztřeštěnému útoku se hladce vyhnul. Pak se vrhl ke klopýtajícímu šílenci a skopl ho přes okraj vnitřních hradeb. Umírající druchii se snažil odplazit dál od bitevní vřavy. Na rozsypaných pilinách po něm zůstávala velká krvavá šmouha.

Na dlažbu padl druchii zápasící s barbarem ozbrojeným dýkou. Malus k nim přiběhl, zapřel se nohou o barbarova záda a rozpoltil mu lebku. Nahoru se dostali další dva válečníci Chaosu a na žebříku už čekal třetí, který si vyhlížel vhodné místo. Urozený pořádně zaklel, vrhl se do vřavy a názorně použil oba dlouhé meče.

Bestie, zápasící s jedním z kopiníků, padla s krkem rozťatým až k páteři. Druhá se zhroutila s hrotem Malusova levého meče v ledvinách. Válečník na žebříku skočil na uvolněné místo, jenže Malus na něj už čekal. Když barbar skočil, proběhl pod ním a bodl nahoru na jeho nechráněné břicho. Barbar zaječel a ťal sekerou urozeného do zad, jenže magií posílená zbroj silný úder zadržela. Malus se se skřípáním zubů potácel pod vahou umírajícího bojovníka, ale vzpomněl si na svou nenávist, vzepřel se a hodil nehybné tělo na dalšího útočníka deroucího se nahoru po žebříku. Překvapený nájezdník se s křikem zřítil dolů.

Ani další se nahoru nedostal, protože se mu do hlavy zabodla šipka z kuše. Obránci získali několik vteřin oddychového času. „Semkněte se!“ křikl Malus. Ukázal na bezvládné tělo smrtelně zraněného druchii. „Odtáhněte ho někdo z cesty! Rychle!“

Rychle zkontroloval další žebřík. Tam to měli obránci pevně v rukou; zatím se nikdo z útočníků nedostal na hradby živý.

K Malusovu žebříku přiběhli další kopiníci. Urozený, lapající po dechu, jim ustoupil z cesty, aby mohli odpočatí vojáci zaujmout jeho místo. Přejel si rukou v železné rukavici přes ústa a nevědomky si po nich rozetřel krev nepřátel. Matko noci, já bych pil, pomyslel si.

V tu chvíli uslyšel pronikavý tón z reduty napravo. Zamračil se a snažil se rozeznat jeho význam − a pak uslyšel hrdelní řev a bolestivé výkřiky pocházející ze sousední části hradeb. Malus vyplivl rouhavou kletbu, otočil se a rozběhl se k železným vratům reduty jen několik kroků napravo. Zabušil na ně jílcem meče a křikl na druchii na druhé straně. Závory se okamžitě odsunuly a těžké dveře se otevřely.

Urozený se protáhl kolem hlídky u dveří a rozběhl se dlouhou úzkou chodbou, která spojovala dva úseky hradeb. Z druhé strany se ozývaly výkřiky a pokyny od kušiníků a mužů od katapultů, kteří stříleli zevnitř opevnění. Hlasitě oznamovali zásahy a žádali další munici. Prošel kolem sudů s vodou, v nichž byly dlouhé těžké šipky se skleněnými koulemi na hrotu. Koule zářily zlověstnou zelení − byly to nebezpečné výbušné střely s dračím ohněm, které tu měli pro případ, že by nepřátelská horda vyslala na hradby obry nebo jiné velké tvory.

Chodba se táhla skoro padesát yardů a pak zahnula ostře doprava. Ještě dalších padesát yardů a urozený dorazil k dalším železným dveřím, střeženým dvojicí nervózních druchii. Z druhé strany na ně zoufale bušily ruce a jílce mečů. Hlídka uviděla Maluse přicházet a postavila se do pozoru. „Nepřítel se dostal na hradby,“ začal vysvětlovat jeden z nich.

„Slyšel jsem roh,“ odsekl Malus. „Otevři dveře a nech mě projít.“

Oba druchii zaváhali − a pak uviděli děsivý výraz urozeného. Jako jeden muž se otočili a odtáhli těžké závory.

Téměř okamžitě se začali do dveří cpát zpanikaření obránci. Malus zavrčel vzteky, otevřel železnou bránu dokořán a zařval na muže na druhé straně: „Stát, vy mizerní psi!“ A zakrváceným tělem jim zastoupil cestu.

Vyděšení kopiníci při pohledu na tu strašnou postavu rychle ustoupili a Malus se okamžitě postavil na uvolněné místo. Dveře se za ním zabouchly a závory dopadly na svá místa. „Kam si vy darebáci myslíte, že jdete?“ zuřil urozený. „Jste tu proto, abyste bránili hradby, nebo při tom zemřeli. Takový je rozkaz Černokněžného krále!“

Ale okamžitě viděl, že situace je skutečně velmi vážná. Hradby u reduty byly poseté mrtvými a umírajícími kopiníky a nahoru lezli stále další nájezdníci. Mezi Malusem a urputným bojem stálo padesát kopiníků namačkaných ke stěně reduty. Bylo vidět, že nepřítel tvrdě postupuje i jinde a snaží se dostat na jednu z ramp, které vedly do města. Kdyby k tomu došlo, nikdo by už nájezdníky nedokázal zastavit.

Rampa, ke které se nájezdníci tak usilovně snažili dostat, se nacházela kus napravo od Maluse. Bránil ji jen neuspořádaný houf vyděšených kopiníků. „Postupte kupředu, zatraceně!“ zavelel urozený. „Tady vzadu žádné bezpečí nenajdete! Pokud vás nezabije nepřítel, udělám to já!“

Muži zaváhali a zvážili své možnosti. Jediný pohled na Maluse jim prozradil, že to urozený myslí smrtelně vážně a nebude váhat svou hrozbu uskutečnit. Jeden starší válečník oznámil: „Náš velitel je mrtvý, urozený, a nás není na odražení nepřátelského útoku dost.“

Malus pomyslel na to, že by povolal posilu z reduty, ale rychle to zavrhl. Odstrčil dva kopiníky stranou, zkontroloval ulici u paty rampy a uviděl nejméně dvě stovky druchii, kteří probírali hromady těl u paty hradeb. „Kdo je to?“ zeptal se a ukázal na ně mečem.

Rozčilený voják se podíval dolů. Přes svůj strach pohrdavě ohrnul rty. „Žoldáci,“ odpověděl. „Přístavní chátra najatá drachauem z Clar Karondu. Kapitán Thurlayr je nechtěl mít na hradbách. Řekl, že mrchožrouti jako oni jsou dobří jen na odtahování mrtvol.“

Malus nevěřícně zavrtěl hlavou. „Právě takové názory Thurlayra zabily, vojáku,“ vyštěkl. Popadl ho za předek drátěné košile a přitáhl si ho blíž. „Jak se jmenuješ?“

Válečník se mu podíval do černých očí a zbledl. „Euthen, můj pane.“

„Tak teď jsi kapitán Euthen,“ zasyčel Malus. „Postarej se o tyhle hlupáky, a než se vrátím, ať jste zpátky v bitvě, nebo tě vlastnoručně shodím z hradeb. Rozumíš?“

„A… ano, pane. Rozumím, pane.“

„Tak do toho, kapitáne,“ křikl Malus a pustil ho. Aniž by počkal na odpověď, prošel kolem dalšího kopiníka a seběhl po rampě k žoldákům.

Přístavní krysy vypadaly jako korzáři, což Malus viděl už z dálky. Muži měli na sobě otrhané šaty různých barev, lehké kheitany a černěné drátěné košile. Jejich zbraně tvořily různorodou sbírku včetně ukořistěných vrhacích seker a dýk nájezdníků. Přibližně polovina žoldáků se zabývala těly pod hradbami a brala jim nejen zbroje a zbraně, ale také všechny cennosti. Viděl, jak jeden druchii rutinním pohybem usekl dýkou prsteníček druchijského důstojníka a − a pak jej upustil do hromady mrtvol pod svýma nohama. Zbytek žoldáků seděl na dlažbě a hráli kostky nebo dračí zuby, aniž by se nechali rušit bitvou zuřící na opevnění nad nimi.

„Seřaďte se!“ houkl Malus na hrdlořezy. „Nepřítel je na hradbách a je čas, abyste si zasloužili svůj žold!“

Korzáři pohlédli na urozeného, jako by mluvil cizím jazykem. Okrádač mrtvol, který hledal mezi mrtvolami useknutý prst, se na Maluse zamračil. „Nemáme to dovoleno,“ křikl. „Tady ten −“ ukázal na důstojníkovu mrtvolu „− řekl, že nejsme hodni toho ‚stát mezi skutečnými vojáky‘.“

„Navíc,“ zahihňala se jedna korzárka a zachřestila kostkami, „tady je to mnohem bezpečnější.“

„Moc dlouho nebude, pokud se nepřítel dostane na rampu!“ vyštěkl Malus. „Těžko ty svoje mizerné drobné utratíte, když budete viset na korouhevní tyči bestií! Takže zvedněte zadek a pojďte za mnou!“

Hrdlořezové se na sebe podívali a zvážili své možnosti. Malus nečekal na odpověď − hádat se s nimi by jen oslabilo jeho už tak otřesenou autoritu, takže bylo lepší jednat tak, jako by očekával, že uposlechnou. Otočil se, utíkal k rampě a zakrátko byl odměněn překvapivě profesionálními rozkazy štěkanými zdola. Alespoň někdo ví, co dělá, pomyslel si Malus.

Nahoře vypadala situace skutečně zle. Chaos už dobyl asi patnáct yardů hradeb a postupoval dál. Euthen dokázal nahnat kopiníky zpátky do boje, ale bylo jich příliš málo, než aby dokázali víc než držet nepřítele dál od nejbližší rampy.

Malus si mezi nimi razil cestu. „Utvořte klín!“ křikl a odstrčil loktem klejícího kopiníka do hrubé podoby žádané formace. „Širší! Až k okrajům předprsně!“

Urozený se spolehl na to, že vojáci poslechnou jeho rozkaz, a tak spěchal na místo, kde bude hrot klínu. Našel tam kapitána Euthena, jak se statečně potýká se šklebícím se nájezdníkem se dvěma sekerami v uzlovitých rukou. Přicházející Malus nájezdníka sledoval a čekal na znamení, že hodlá znovu zaútočit. Euthen se nájezdníka pokusil seknout do nohy, jenže barbar po něm s příšerným zavytím skočil, ťal ho jednou sekerou do levého ramene a druhou mu vyrazil z ruky krátký meč, který krouživým pohybem odletěl přes předprseň. Zatímco se válečník zabýval bezbranným Euthenem, Malus přiskočil a bodl ho čistě do srdce.

Válečník klesl s kletbou na rtech na dlažbu. Malus popadl zraněného Euthena za límec a postrčil ho mírně směrem k rampě. „Válečníci z Clar Karondu!“ vykřikl a zvedl meč. „Utvořte za mnou klín!“

Než to dořekl, vrhl se na něho s divokým řevem zrzavý barbar a obouručním mečem mu sekl po hlavě. Malus pohyb včas zahlédl a opovržlivě zasyčel. Sehnul se a vstoupil ráně do cesty. Meč mu prošel neškodně nad hlavou a Malus bodl oběma svými meči válečníka do břicha. Muž se strašlivým výkřikem padl a urozený prošel kolem něj blíž k houfu nepřátel. „Vpřed!“ zavelel.

A kopiníci překvapivě poslechli. Nyní měl Malus nepřítele na třech stranách, ale muži nalevo a napravo mířili na vojáky před sebou. Válečník přímo před Malusem zavrčel a sekl po něm sekerou; urozený útok vykryl levým mečem a druhým současně rozsekl stehno válečníkovi po své pravici. Zraněný nájezdník zavrávoral a nejbližší kopiník ho dorazil bodnutím do krku. Když barbar se sekerou zaútočil znovu, Malus útok vykryl tentokrát pravým mečem a druhým bodl nájezdníka nalevo. Pak se soustředil čistě na barbara se sekerou, levým mečem zablokoval jeho zbraň a pravý mu vrazil do oka.

Začala jatka, druchii chladně a metodicky snižovali počet bojovníků Chaosu. Malus věděl, že kdyby se jim povedlo probojovat se k žebříku, mohli by zabránit dalším nepřátelům, aby lezli na hradby, takže by ty, kteří se už dostali nahoru, přemohli díky početní převaze.

Kopiníci teď spolupracovali a vytrvale postupovali vpřed. Vedle urozeného padali vojáci, ale okamžitě je nahradili další. Po necelých deseti yardech už nezbyli skoro žádní kopiníci, ale Malus viděl, že na jejich místo nastoupili olupovači mrtvol. Žoldáci byli jasně ve svém živlu, na stísněné prostory a boj tělo na tělo byli zvyklí z palub lodí. Nájezdníky sráželi k zemi zákeřnými seky na nohy nebo po krku. Občas Malus zaútočil na muže vlevo nebo vpravo od sebe, a když se podíval zpátky na nepřítele před sebou, hroutil se k zemi s vrhací sekerou zaraženou v hlavě.

Nakonec se probili k žebříkům a snížili počet nájezdníků na hradbách na necelý tucet − a v tu chvíli to začalo být skutečně nebezpečné. Nájezdníci si uvědomili, že jsou v pasti, a jednomyslně se rozhodli vzít co nejvíc nenáviděných nepřátel s sebou.

Na Maluse se vrhl ječící válečník se zakrváceným mečem v pravé a potlučeným štítem v levé ruce. Měl divoké oči a od úst mu odletovala pěna. Bušil do urozeného tak zuřivě, že se mu dařilo bránit se jen s největším úsilím. Pokusil se muže vyvést z tempa bleskovým úderem na oči, ale nájezdník ho prostě vykryl okrajem štítu a dál bušil do Malusovy obrany.

Urozený se na šíleného válečníka soustředil natolik, že si nevšiml, když muž nalevo uklouzl v kaluži krve a padl na jedno koleno. Mužův protivník triumfálně zakrákal a máchl těžkým válečným kladivem − po Malusově hlavě.

Ten šok ho přemohl. V jednu chvíli zápasil ve smrtícím boji se šíleným válečníkem a v další se hroutil k zemi. Narazil na dlažbu nejdřív nosem. Jeho mozek nemohl pochopit, jak se tam dostal.

Vřava se mu přehnala nad hlavou. Všechno se rozmazalo − jediné, co cítil naprosto jasně, byla tenká stružka černé krve, která mu stékala po tváři.

Já krvácím, pomyslel si hloupě a uvědomil si, že nejspíš zemře.

Ale místo sekery nebo meče dopadajícího na jeho hlavu uviděl jen několik palců od svého obličeje podpatek druchijské boty. Hluk pokračoval a bota se pohnula, přesunula se jinam a byla nahrazena další.

Ležel a sledoval, jak boty dupou a kloužou kolem něj. Připadalo mu, že to trvá velmi dlouho. Až když mu příboj v uších začal mizet, uvědomil si, že nebyl zabit.

Příští věc, kterou zaregistroval, byly hrubé ruce, které ho popadly a převrátily na záda. „To je ta nejzatracenější věc, co jsem kdy viděl, když dovolíte, kapitáne,“ řekl hlas. „Připomíná mi jednoho zatraceného bláznivého urozeného, kterého jsem kdysi znal −“

Ruce ho otočily a Malus zjistil, že hledí do šklebícího se obličeje s tmavýma očima. Ty zjizvené rysy okamžitě poznal a pobaveně zamručel.

„Hauclire, ty zatracený darebáku,“ řekl. „Kde je to víno, o které jsem žádal?“ A s tím celý svět zčernal.

Kapitola šestnáctá

DÉMONI A HRDLOŘEZOVÉ

Malusovi šplíchla do tváře studená voda. S kašláním a prskáním se probral. Opíral se o tvrdý kámen hradeb a všude kolem se válely kusy těl a černaly se kaluže krve.

Před ním klečela postava a držela otevřenou láhev s vodou. „Promiňte, že vás budím, pane,“ řekl Hauclir klidně, „ale vypadá to na nový útok, a tak si nemůžeme dovolit luxus pospávat po malé ráně do hlavy. My dva si spolu musíme promluvit, dokud je to ještě možné.“

Malus se pokusil vytřít si vodu z očí. Když konečně zase viděl, zjistil, že si ho Hauclir pozorně prohlíží a věnuje pozornost hlavně obličeji a krku. Bývalý kapitán gardy byl oblečený stejně jako ostatní žoldáci, i když jeho šaty měly lepší střih a byly lépe udržované. Kheitan měl ze silné a pevné trpasličí kůže. Kromě něj měl obvyklou kroužkovou košili a krátký meč v naolejované pochvě. V pravé ruce mu volně visel dlouhý uzlovitý obušek.

Urozený zmateně potřásl hlavou. „Myslel jsem, že se mi to zdálo,“ zamumlal hluše. Zašátral prsty a promnul si jednu stranu hlavy.

„No, mě napadlo totéž,“ odtušil Hauclir suše. Zkřivil rty do sarkastického šklebu, ale tmavé oči měl chladné a tvrdé. „Teď se vás nebudu vyptávat, jak jste se stal z psance šampionem Černokněžného krále. Zažil jsem, jak ta vaše prokletá mysl pracuje, a už mě nic nepřekvapí. Raději mi řekněte, ale upřímně, proč od chvíle, co jste opustil Karond Kar, považujete za vhodné zradit každého muže ve svých službách.“

Malusův výraz ztvrdl. Neuctivý tón jeho bývalého vazala ho přinutil se naježit. „Zatraceně, byl jsi můj vazal!“ vyštěkl. „S tvým životem jsem mohl naložit, jak jsem uznal za vhodné! Žádné vysvětlení ti nedlužím.“

Jenže Hauclira Malusův pánovitý tón nevystrašil. Po zjizveném hranatém obličeji se mu začal zvolna šířit nebezpečný úsměv. „Rozhlédněte se kolem, můj pane. Myslíte si, že se opíráte o zeď své vysoké věže v Hagu? Ne, sedíte na bojišti v krvi a vyhřezlých vnitřnostech a nejbližší šlechtic na dvě míle daleko leží na dně toho příkopu spolu s ostatními mršinami. Právě teď vlastním tuhle část hradeb, takže budete hrát podle mých pravidel. Tak si vyslechněme váš příběh, můj pane, a raději by měl být dobrý, nebo vás hodím přes tu zatracenou zeď taky.“

Tón bývalého vazala byl lehký, dokonce veselý, ale Malus se mu podíval do očí a uviděl v nich planout vztek. Vůbec nepochyboval, že Hauclir míní vážně každé slovo. Takže pokrčil rameny a řekl svému bývalému vazalovi všechno.

Nebo se o to alespoň pokusil. Nedostal se daleko za démonovu kletbu, když na hradbách začala výt druhá vlna útočníků. Malus byl nucen počkat, až Hauclir se svými druchii odrazí útok. Sebrali mu zbraně a stejně si nebyl jistý, jestli by dokázal vstát.

Dvakrát je přerušil nepřátelský útok, než se Malus dostal k místu, kde se jeho stezka naposled zkřížila s Hauclirovou. Bývalý vazal seděl unaveně opřený o hradby vedle Maluse a oškrabával si zaschlou krev z hubeného obličeje. Dlouho nic neříkal. „Démon, říkáte?“

Malus přikývl. „Démon.“

Hauclir zabručel. „No, to vysvětluje vaše oči. A to, že se vám po ráně tím zatraceným kladivem hlava nerozprskla po dlažbě.“

Urozený si povzdechl. „Nepopírám, že to má jisté výhody.“

„A vážně jste netušil, že ve Vaelgorské pevnosti je váš otec?“ zeptal se bývalý gardista. „Kdo jiný jste myslel, že by to mohl být?“

„Mohl to být kdokoli, Hauclire. Lurhanova korouhev nad pevností nevlála. Víc by dávalo smysl, kdyby to byl Isilvar, který se spikl s mou sestrou.“

Hauclir zdráhavě přikývl. „Ano. Předpokládám, že máte pravdu.“ Podíval se úkosem na svého bývalého pána. „Ale uvědomujete si, že teď mám ještě pádnější důvod přehodit vás přes hradby?“

Malus rozpřáhl ruce. „Chtěl jsi pravdu, Hauclire. Můžu dostat zpátky své meče?“

„To určitě ne. Jste zatracený hostitel démona!“

„Pro Temnou matku, Hauclire!“ vyštěkl Malus. „Mám v sobě démona od chvíle, co jsem se vrátil ze severu. Pokusil jsem se tě byť jedinkrát zabít? Ne. Vlastně jsem z tebe udělal boháče.“

„Než jste ovšem porušil základní zákony země a já jsem o všechno zase přišel.“

Urozený si založil pevně ruce na hrudi. „To tě mám prosit o odpuštění? Co ode mne chceš, Hauclire? Udělal jsem to, co jsem musel. Myslíš, že by sis na mém místě vedl lépe?“

„Bohové hlubin, můj pane. Nevím,“ odpověděl bývalý gardista. Povzdechl si. „Po pravdě řečeno, nezasáhlo mě to tak tvrdě jako jiné. Silar to odnesl nejhůř, on a Arleth Vann. Dolthaic byl jen vzteklý, že přišel o všechno to zlato.“

Malus zamyšleně přikývl. „Arleth Vann si myslel, že po bitvě u Hag Graefu odejdete všichni na moře.“

Bývalý vazal pokrčil rameny. „To byl Silarův a Dolthaikův nápad. Já jsem jen šel s nimi. Už jsem nemohl zůstat v Hag Graefu, tak proč ne? Ti dva se vydali na moře den poté, co jsme sem došli. Vyhledali majitele Stínové čepele; Dolthaic řekl, že zná kapitána z plavby předešlého léta. Zeptali se, jestli chci jít taky, ale já jsem už měl moře dost. Takže jsem zůstal v docích a bral jsem příležitostné práce. A pak jsem se zapletl s těmito krysami,“ ukázal na žoldáky sedící v diskrétní vzdálenosti. „Obírali jsme cestovatele přes most o mýtné, když do města dorazil Malekithův povolávací rozkaz. Drachau tehdy posbíral většinu band. Určitě doufá, že nikdo z nás nepřežije, aby se vrátil a špinil jeho vzácné město.“

Malus přikývl. Sáhl na zem a sebral promáčklou přilbici. „Takže se zdá, že ti vděčím za svůj život.“

„Už zase.“

Urozený se široce usmál. „Ano. Už zase.“

„Neočekáváte, že vám budu zase sloužit, že ne?“ zeptal se Hauclir. „Už nejsem váš vazal, můj pane. Ne po tom všem.“

Malus zavrtěl hlavou. „Technicky vzato jsem přes všechnu tu nádheru pořád vyhnanec. Nemohl bych tě nutit dodržet slib, ani kdybych chtěl.“

„Ale pořád potřebujete mou pomoc,“ řekl Hauclir.

„Opravdu?“

„Ale ano, můj pane, potřebujete. A vy to zatraceně dobře víte.“

Urozený rozpřáhl ruce. „Zdá se, že ti nic neunikne. Dobrá, řekni si cenu.“

Hauclir dělal, že přemýšlí. „Ten šampion Chaosu má amulet, který potřebujete, je to tak?“

„Správně.“

„A stan vaší sestry byl plný kořisti, že?“

„Než shořel na popel, byl.“

Bývalý gardista přikývl. „No, očekávám, že vás cesta zase zavede do její blízkosti, než tohle všechno skončí,“ řekl zamyšleně. „Já a mí muži pobereme všechno, co uneseme, a jsme vám k službám.“

Urozený se na Hauclira překvapeně podíval. „Ty jsi blázen. Uvědomuješ si to?“

„Moje matka mi to říkala taky,“ odpověděl. „Jsme dohodnutí, nebo ne?“

Malus přikývl. „Dohodnutí.“

„Tak dobrá,“ zvedl se Hauclir. „Půjdu to říct chlapům.“

Urozený sledoval, jak jeho bývalý vazal odchází, a pak udiveně potřásl hlavou. Neměl tušení, kdo na té dohodě vydělá víc, ale najednou cítil, že jeho šance získat amulet a dostat se z Černé věže živý prudce stouply.

Někdy později si Hauclir vzpomněl a vrátil Malusovi oba meče. Rubíny z jejich hlavic byly šikovně vydloubnuté.

* * *

Nedlouho po dvanáctém útoku se vířící tma najednou rozplynula a obránci pevnosti unaveně zamrkali v bledém světle časného rána. Městem zněl jásot, jelikož vojáci brali sluneční světlo jako znamení, že obléhání skončilo, jenže unavení válečníci na hradbách uviděli poprvé tábor nepřátel a zjistili, že jejich utrpení teprve začíná.

Horda Chaosu se utábořila na širokém pásu země, který obklopoval opevněné město. K obloze stoupaly pramínky kouře ze stovek kuchyňských ohňů a ve velkých ohradách na kraji tábora byla stáda seveřanských koní. Na zaprášené zemi se pořád něco pohybovalo, tmavé postavy pospíchající za svými úkoly připomínaly loupeživé mravence. Malus hleděl na tábor naproti své části hradeb a užasle zavrtěl hlavou. To těm zatraceným bestiím nikde není konec?

Když se naklonil dost daleko, aby viděl za redutu napravo, zahlédl indigově zbarvené stany podobné těm, které vypálil před několika dny. Kolem nich bylo něco zdeformovaného, jako když se tetelí horký vzduch kolem výhně. Tam budou Nagaira a její šampion.

Oči ho bolely a kručelo mu v břiše. Neumyl se Temná matka ví jak dlouho. Většina žoldáků tvrdě spala. Leželi na špinavé dlažbě se zbraněmi položenými na prsou. Za poslední dva dny se seznámil s většinou nájemných zabijáků. Nikdo z nich nepoužíval jméno, jen přezdívku, aby bylo pro městskou hlídku nebo kohokoliv jiného těžší je vystopovat s pomocí magie. Setkal se s profesionálním zabijákem jménem Sekáč, kapsářem, který neměl štěstí a jmenoval se Deset palců, hráčkou jménem Kapsářka a mnoha dalšími. Urozený se nakonec dozvěděl, že Hauclirova přezdívka je Klepy klep, což Maluse pobavilo.

Ze začátku byla hrdlořezů asi stovka, ale po odvrácení minimálně sedmi útoků se jejich počet zmenšil na šedesát pět. Skoro polovina z nich byla lehce či vážně zraněná. Nejspíš existovali sluhové a ranhojiči, kteří měli odnášet raněné vojáky, ale od chvíle, kdy si vzal na starost tuhle část hradeb, nikoho takového neviděl. Už jim taky dávno došly šipky do kuší. Malus se pokusil využít svou autoritu a získat z reduty další, ale kapitán ve službě mu je prostě odmítl vydat a prohlásil, že by to musel odsouhlasit lord Myrchas. Urozený o tom dál nediskutoval. Čím méně se bude muset dohadovat s tím hnízdem hadů v citadele, tím lépe.

Jakmile pochopil, že jim nikdo nepošle žádné zásoby, vyslal některé talentovanější lupiče do města opatřit jídlo a pití. V tom byli žoldáci poměrně úspěšní, protože se vrátili s pečeným kohoutem, vařenými vejci, čerstvým chlebem, sýrem a několika lahvemi slušného vína. Malus se na nic neptal a oni byli rádi, že nemusí nic vysvětlovat.

Tři hodiny po rozednění Malus zrovna popíjel z jedné lahve, když se rozlétly železné dveře vzdálenější reduty a do slunečního světla vyšla velitelsky vzpřímená postava v lesklé zbroji. Nuarc přecházel pomalu, ale rozhodně po hradbách a prohlížel si chrápající žoldáky pohledem, v němž se mísilo pobavení se vztekem. Pár hrdlořezů, kteří byli vzhůru, oplácelo generálovi pohled zpříma jako smečka hladových vlků.

Když došel k Malusovi, překvapení v jeho očích ještě zesílilo. „U Temné matky!“ prohlásil. „Začínali jsme si myslet, že tě zabili. Nikdo tě ve tvém obydlí už několik dnů neviděl.“ Nuarc trhl hlavou směrem k žoldákům. „Co tu ve jménu Požehnaného vraha děláš uprostřed téhle chátry?“ zeptal se. Pak zvážněl a naklonil se blíž k urozenému. „Nedrží tě tu jako rukojmí, že ne?“

Ta poznámka Maluse po dlouhé době upřímně rozesmála. „Ne, můj pane. Ví velmi dobře, že ze mne nic nekouká.“ Naklonil hlavu ke generálovi. „Procházka na sluníčku, generále?“

Nuarc se na široce se usmívajícího urozeného podíval. „Jdu se podívat, na co se nepřítel chystá, a zjistit, jak to na hradbách vypadá,“ řekl temně. „A hlavně jsem potřeboval vypadnout od těch vřeštících hlupáků v citadele, abych řekl pravdu.“

Malus zvedl ukradenou láhev. „Mohu vám nabídnout trochu vína, generále?“ Dost ho překvapilo, že ji Nuarc přijal a zhluboka se napil, než mu ji vrátil zpět. To gesto Maluse okamžitě přimělo vystřízlivět.

„Jak zlá je naše situace, můj pane?“

Generál se automaticky podíval na žoldáky ležící o pár stop dál, aby se ujistil, že jsou mimo doslech. „Mohlo by to být lepší,“ připustil. „Už hradby držíme skoro tři dny, ale vojáci to dost schytali. Nejvíc postižené jednotky byly vystřídány, ale docházejí nám zásoby.“

„Vystřídány?“ pronesl Malus. „My jsme tu už dva dny! Nikdo nám nepřinesl jídlo ani munici a nikdo sem neposlal sluhy pro raněné.“

„Protože nikdo neví, že tu jste,“ opáčil generál zachmuřeně. „Nikdo ze žoldáků není na armádním výstrojním seznamu a nikdo v citadele nedokáže zatraceně myslet dál, než sahá jeho zápisník.“

To Maluse šokovalo. „Chcete říct, že tomu nikdo nevelí?“

Nuarc zavrtěl hlavou. „Každý drachau myslí jen na svou čest a prestiž. Neustále intrikují jeden proti druhému a nehodlají spolupracovat na obraně města. Vytyčili si, která část hradeb patří kterému drachauovi, a na ostatní ani nepomysleli.“

„Ale… to je absurdní!“ vykřikl Malus. „Co na to říká Černokněžný král?“

Generál pokrčil rameny. „Sleduje to a čeká, který lord se prosadí. To je jeho způsob. Jenže Myrchas je příliš plachý, Isilvar příliš nezkušený, Balneth Bale je příliš slabý a Jhedir z Clar Karondu věčně opilý. Jediná dohoda, ke které Myrchas, Isilvar a Bale dospěli, je to, že při první vhodné příležitosti máš být odsouzen k smrti. Naštěstí pro tebe se nemohou dohodnout na způsobu popravy.“

Malus omámeně potřásl hlavou. „A co posily?“

Nuarc se zhluboka nadechl. „Případné vojsko z Karond Karu to sem má daleko, i kdyby zabavili každou volnou loď a pluli na západní pobřeží Moře zášti,“ řekl. „Neočekáváme je dřív než za týden nebo dva. Oddíly z Har Ganethu by tu ale už měly být. Nikdo neví, co způsobilo jejich zpoždění.“

Malus by se odvážil hádat, ale asi bylo moudřejší zůstat zticha. Dlouze se napil z láhve a poválel víno po jazyku. „Lituji, že jsem armádu připravil o deset tisíc vojáků,“ řekl trpce.

„Nesmysl,“ vyštěkl generál. „Udělal bych totéž. Byl to dobrý plán, ale očekával jsi od něj příliš mnoho.“

Urozený to uvážil a přikývl. „Dobrá. Co myslíte, že bychom měli udělat teď?“

„Já?“ zeptal se Nuarc poněkud překvapený tou otázkou. Rozhlédl se po nepřátelském táboře a teprve pak odpověděl. „Já bych stáhl armádu k vnitřním hradbám.“

Malus zamrkal. „Ale pak bychom byli v pasti.“

„Jsme v pasti už teď, chlapče,“ odsekl generál. „Vnitřní hradby jsou vyšší a je potřeba bránit menší obvod. Mohli bychom častěji střídat vojáky, a přesto by byl nepřítel nucen zaplatit vysokou cenu pokaždé, když by se přes ně zkusil dostat. Máme dost zásob, takže nás Nagaira nemůže vyhladovět. Rozumně vzato, čas není na její straně. Naši válečníci se právě vracejí domů z moře a během měsíce bude čelit mnohem silnější armádě urozených pochodujících od jihu.“ Generál pokrčil rameny. „Ale nikdo se mě na názor nezeptal.“

Urozený se znovu napil a podíval se k obloze. „No, alespoň svítí sluníčko.“

„Já vím. To mi dělá největší starosti,“ řekl generál.

„A proč, můj pane?“ zeptal se Malus.

„Protože doteď tvoje sestra vynaložila tolik úsilí na to, aby město zahalila tmou. Podle Morathi ji to stálo hodně sil, zejména když musela čelit Morathi a městskému konventu čarodějek.“

„Morathi bojuje proti Nagaiře? Toho jsem si nevšiml.“

„Myslíš, že všechny ty blesky byly práce tvé sestry?“ zeptal se Nuarc. „To nedává moc smysl, když někdo vydává všechnu energii na to, aby udržel okolí ve tmě, že?“

„No, asi ne,“ odpověděl Malus zahanbeně.

„Takže tak. Plýtvá silami proti Morathi a čarodějkám už tři dny − a teď tohle.“ Nuarc lehce zvedl hlavu, skoro jako by čenichal. „Něco se chystá, chlapče. Nagaira mění taktiku.“

A vtom to uslyšeli. Malus pro to neměl slov − byl to strašný kvílivý trhavý zvuk, který rozechvěl vzduch, a přesto nebyl jeho součástí. Jednou věcí si byl Malus jistý − přicházel od Nagaiřina stanu.

Tz’arkan okamžitě zareagoval a jeho démonická energie se zavlnila Malusovi pod kůží. Tvoje sestra získala skutečně mocné dary, zasyčel. Otevřela bránu mezi světy.

„Mezi světy?“ zamumlal Malus. Pak pochopil. „Chaos,“ řekl Nuarkovi. „Nagaira vyvolává bouři Chaosu. Vyvolává nestvůry, které pošle na hradby!“

V tu chvíli zazněly poplašné rohy z reduty. Žoldáci se okamžitě probudili a ostražitě se zvedli. „Potřebujeme šipky do kuší,“ řekl urozený. „Rychle!“

Starý generál přikývl. „Dohlédnu na to,“ řekl a pospíšil si do nedaleké reduty.

Malus tasil meč. „Vstaňte, vlci!“ zavolal na hrdlořezy. „Ti darebáci znovu zkoušejí své štěstí!“

Hauclir rychle prošel kolem řady a štěkal na své muže rozkazy. „Co se děje?“ zeptal se s mečem a obuškem v ruce.

Urozený se na něj prázdně podíval. „Pamatuješ se na ostrůvek Morhaut?“

„Ach, zatraceně,“ zbledl Hauclir.

Dveře v redutě se otevřely a Nuarc jimi vystrčil dva vojáky. Každý z nich nesl soudek šipek. „Nabijte kuše! Rychle!“ zaječel Malus. „Nemáme moc času.“

A měl pravdu. Než to dořekl, uslyšel těžké zadunění katapultu na redutě a něco, co nebylo ze světa smrtelníků, zařvalo a zaštěbetalo, ale před jejich pohledy to zakrýval šikmý bok reduty. Všichni na předprsni se otočili za tím zvukem a ve tvářích měli děs.

Kapitola sedmnáctá

TAH A PROTITAH

Ta plazivá věc, která se vynořila zpoza rohu reduty, byla ohavný spletenec svíjejících se svalů a beztvarých kostí velký jako nauglir. Tlamy, které byly stěží víc než svalovými trubicemi lemovanými zuby ostrými jako dýky, se kroutily jako hadi nad svalnatým tělem a mocnými pažemi s ostrými čepelemi, jež švihaly a bodaly do vzduchu a nepříčetně se sápaly po kořisti. Z břicha monstra trčela střela z katapultu a tělo mělo zahalené šlehajícími zelenými plameny. Tvor se připlazil na několik kroků ke zdi a vydal šílené, bolestné zakvílení. Pak se zhroutil do hořící, scvrkávající se masy.

Jásání hrdlořezů rychle utichlo, protože bylo jasné, že ten nezemský tvor tu rozhodně není sám.

Zpoza reduty vyběhla tlupa menších tvorů, skákala, plazila se, odrážela se a cupitala s ohavnou dravčí elegancí. Proběhli kolem hořícího tvora Chaosu a zamířili přímo k hradbám pevnosti. Pohodili holými hlavami a hladově zavřískali na obránce nahoře. Za nimi se plazily tři větší a silnější stvůry, které vztekle řvaly, jak táhly svá těla po popelavé zemi.

Zocelení hrdlořezové vykřikli jako vyděšené děti, když se hemžící se smečka Chaosu dostala k hradbám a začala lézt nahoru jako pavouci. „Zůstaňte tady, vy psi!“ zařval Malus. „Kuše! Tak tu jen tak nestůjte! Střílejte!“

Několik kušiníků pobídnutých neúprosným tónem Malusova hlasu přistoupilo k předprsni a vypálilo na netvory lezoucí nahoru po zdi. Dvě šipky zasáhly cíl a shodily dvě vřískající stvůry dolů, kde tvrdě narazily a stočily se do klubíčka jako mrtvý hmyz. Žoldáci povzbuzení důkazem, že stvůry mohou zemřít stejně jako kdokoli jiný, posbírali trochu kuráže a připravili si zbraně.

Opět zaduněly těžké katapulty z reduty a na plazíjící se obry se snesly dva proudy zeleného ohně. Jedna střela s dračím ohněm minula a rozbila se na zemi do louže ohně, ale druhá zasáhla cíl. Planoucí netvor se plazil dál, přestože umíral, a jeho kvílení se přidalo ke kakofonii útočící na smysly obránců.

Znovu se ozvaly válečné rohy a válečný křik zněl nad celou severní částí pevnosti. Malus potichu zaklel a vyrazil k vnitřnímu okraji předprsně. Vyklonil se, kam až se odvážil, a zahleděl se na část hradeb na druhé straně pravé reduty. Hradby kus za ní byly dějištěm zoufalého boje, v němž kopiníci zápasili se zuřivou smečkou tvorů Chaosu. Za kopiníky se nacházela severní strážnice. Malus nepochyboval, že právě tam mají nestvůry namířeno. Kdyby strážnice padla, byly by celé vnější hradby ztraceny.

S pištěním a řevem se začaly první stvůry Chaosu škrábat přes hradby a vrhat se na čekající žoldáky. Jeden druchii padl k zemi s nohatým tvorem omotaným kolem trupu a jeho meč trčel té potvoře z břicha. Další nestvůra dřepěla na hradbách a švihala chapadly pokrytými tlamami s ostrými zuby po dvojici hrdlořezů. Malus uviděl, že Hauclir srazil útočící nestvůru těžkým obuškem a nato ji rozsekl krátkým mečem. Deset palců zvedl kuši a vystřelil naslepo. Šipka se zaryla dalšímu netvorovi do těla. Jiný žoldák zaječel bolestí, když mu jeden z netvorů vrazil přední nohy zakončené čepelemi do očí.

Přes hradby se pořád valila další a další monstra. Předprseň zkrápěla krev druchii i tělesné tekutiny nestvůr. Malus zahlédl v otevřených dveřích reduty Nuarka, jak čistě rozsekl útočící nestvůru runovým mečem na dvě půlky. „Potřebujeme posily!“ zaječel na něho přes okolní rámus. „Dlouho to tu neudržíme!“

Jenže Nuarc zavrtěl hlavou. „Nedostanou se sem včas,“ zařval a bodl další bestii, která stiskla jednomu žoldákovi krk. „Buď hradby udržíme s tím, co máme, nebo je neudržíme vůbec!“

K čertu s těmi hlupáky v citadele, pomyslel si Malus. Ty jejich malicherné intriky Nagaiře jen nahrávají.

V tu chvíli zafoukal přes redutu prudký vítr a udeřil Maluse do obličeje. Ucítil síru a starou krev a uslyšel vzdálené zašustění křídel. Instinkt ho přiměl zareagovat dřív, než mu nad hlavou přeletěla první vlna okřídlených netvorů. „K zemi!“ zaječel na Nuarka, vrazil do staršího druchii a strhl ho ke stěně reduty právě ve chvíli, kdy se na předprseň vrhla záplava řvoucích okřídlených tvorů, sekajících po zápasících druchii dlouhými zubatými ocasy. Někteří popadli nic netušící žoldáky do drápů a bezmocně křičící je přehodili přes hradby. Obránci, na které se teď útočilo ze dvou stran, začali ztrácet odvahu a začali před kvílejícími netvory ustupovat.

Malus se vzteklým zavrčením Nuarka odstrčil. „Ani krok zpátky!“ zařval na své muže. „Můžete stát a bojovat, nebo utíkat a zemřít! Zabijte ty odpornosti dřív, než zabijí ony vás!“ Na vyděšené kušiníky křikl: „Sestřelujte ty prokleté létající potvory ze vzduchu!“

Obránci pod bičem jeho slov znovu zdvojnásobili své úsilí, ale Malus věděl, že to dlouho nevydrží. Ještě jeden takový útok a dají se na útěk.

Dlouhý štíhlý tvor se šesti nohama a zubatým otvorem místo hlavy rozsápal nejbližšího žoldáka a pak se vrhl na urozeného. Malus zaklel, zachytil nestvůru hrotem meče a přehodil ji přes hradby. Okřídlení netvoři zaútočili znovu, ale tentokrát se jich několik zřítilo z oblohy se šipkami zabodnutými v bledých tělech. Malus usekl jednomu křídlo, když letěl kolem, a tvor narazil v plné rychlosti do zdi reduty. Křídlatci strhli z předprsně dalšího žoldáka, ale tentokrát padali k zemi žoldák i netvor s žoldákovou dýkou zaraženou v hrudi.

Malus vycítil, že se válečné štěstí začíná vracet na stranu žoldáků. Nad hradbami se už neobjevovali další rychlí tvorové, žoldáci se vzpamatovali a společně útočili na stvůry, které na hradbách zůstaly.

Pak uslyšel zakvílení z druhé strany hradeb a srdce mu pokleslo. Zapomněl na ty dvě obří obludy.

Rozběhl se k předprsni a vykoukl přes ni − a bleskově strhl hlavu zpátky. Jedna z oblud už byla skoro na dosah. Při lezení vzhůru za ní zůstávala cestička ze žlutého slizu. Druhá se přitiskla ke stěně reduty, aby se vyhnula palbě z katapultů, a už byla taky skoro nahoře. Malus zklamaně udeřil pěstí do kamene hradeb. Nedokázal si představit, co jiného než střela s dračím ohněm by ty obludy dokázalo zničit.

Pohled mu padl na otevřené dveře reduty. Možná by katapulty vůbec nepotřeboval.

Malus vběhl do reduty. Dva strážci, kteří stávali u dveří, očividně uprchli nebo možná byli zabiti, když stvůry Chaosu zaútočily poprvé. Běžel ještě kus dlouhou chodbou, až narazil na sud s vodou, v němž spočívaly dvě střely do katapultů se skleněnou koulí dračího ohně na hrotu. Vytáhl dlouhé střely ven − snažil se, aby s nimi neťukl o sebe − a pospíchal ven stejnou cestou, kterou sem přišel.

Nuarc, který na něj čekal u dveří, vyděšeně ucukl. „Co tu s tím ve jménu Vraha děláš!“ zeptal se.

„Hubím havěť,“ odpověděl Malus, právě když se první obří nestvůra se zakvílením vynořila nad okrajem hradeb.

„Ustupte!“ zaječel Malus na žoldáky, kteří se i bez varování snažili dostat co nejdál od švihajících chapadel nestvůry. Pak potěžkal jednu střelu jako oštěp, udělal dva rychlé kroky a hodil ji nestvůře na bok.

Střela se při krátkém letu k cíli zakomíhala. Rychleji, než by Malus považoval za možné, si nestvůra střely všimla a srazila ji ze vzduchu paží zakončenou kosou. Při tom skleněnou kouli rozbila a sama se pokropila tekutými plameny. Netvor začal ječet a zmítat se v agonii, syčel jako tuk ukápnutý do ohně, až se nakonec zřítil z hradeb a padal k zemi jako kometa.

Ještě než první monstrum dopadlo, vyhlédl Malus s druhou střelou opatrně přes hradby. Okamžitě po něm sekla chapadla s kosami a minula jeho obličej o pouhé palce. Obluda byla jen několik stop pod ním, klapala čelistmi a plazila se neúprosně vzhůru. Urozený zůstal s krutým úsměvem stát a pečlivě namířil. Vlastně stačilo střelu nechat spadnout dolů. Během okamžiku i druhá stvůra Chaosu hořela a syčela u paty hradby jako hromada škvařícího se tuku.

Poslední z menších netvorů s sebou při umírání vzal dalšího žoldáka − kousek odtud padal z hradeb křičící druchii, který stále bodal do obludy, jež se mu pokoušela rozervat hrudník. Malus sledoval netvora i oběť, jak se řítí dolů, a mlčky poděkoval Temné matce za to, že je konec.

Opřel se o hradby a přehlédl okolní jatka. Mezi kalužemi sražené krve a páchnoucích černých tekutin ležela těla nebo jejich části. Žoldáci zvedali raněné, ale bylo jich málo. Ani ne před třemi minutami bojovalo po boku urozeného šedesát pět žoldáků, a nyní jich s bídou napočítal třicet. Přelétl pohledem potlučené hrdlořezy, jestli nenajde Hauclira. Bývalého gardového kapitána objevil na druhém konci hradeb, kde se usilovně snažil žoldáky připravit na případný další útok.

Nuarc stál jen o několik kroků od něj, opřený zády o stěnu reduty, a kouskem hadru si otíral z meče černou tekutinu. „To bylo o vlásek,“ konstatoval generál. „Přinést ty střely s dračím dechem bylo pořádné bláznovství. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

Malus se unaveně ušklíbl a chystal se odpovědět, když vtom zakvílel válečný roh strážnice naléhavou melodii. Nuarc ztuhl a Malus zahlédl, jak mu v tmavých očích probleskl strach. „Co je to?“ zeptal se ho.

Nuarc jen potichu zaklel, upustil hadr a vyrazil. Malus se k němu přidal a sledoval jeho pohled směrující ke smrtící scéně odehrávající se na vedlejších hradbách.

Tvorové Chaosu se hemžili na opevnění jako lesklá záplava, přebíhali přes roztrhané mrtvoly obránců a hnali se po dlouhých rampách do města. Na druhém konci hradeb bušili dva netvoři do železných dveří, které vedly do strážnice, a zuřivě jimi lomcovali.

Za netvory stál se zakrváceným mečem v ruce Nagaiřin šampion Chaosu.

Jeho výrazná postava byla obklopena menšími netvory, kteří se mu drželi za patami jako smečka loveckých psů. Co hůř, více než tucet bojovníků Chaosu ve zbroji bylo připraveno za šampionem a čekali, až dveře povolí. Malus sledoval, jak se od paty hradeb s těžkým pleskáním křídel zvedlo šest nočních můr a každá z nich nesla ve spárech dalšího válečníka.

Malusovo srdce pokleslo. Útok na jejich část hradeb byl jen klamný manévr, který je měl zaměstnat, aby nemohli strážnici přispěchat na pomoc. Zase ho přelstili. „Hauclire!“ vyštěkl. „Nech nastoupit vlky! Teď! Musíme se dostat ke strážnici −“

„Na to zatraceně není čas,“ procedil Nuarc mezi zuby sevřenými vzteky. „Tví muži jsou unavení a nepřítel získal pevný záchytný bod. Než byste se dostali ke strážnici, roztrhali by vás na kusy.“

„Mohu donést další dračí dech −“

„A co uděláš? Hodíš ho na nepřítele a pak vlezeš do plamenů? Trochu rozumu, chlapče!“ vyštěkl Nuarc. „Pamatuješ, jak jsem říkal, že by bylo snazší bránit vnitřní hradby? Musíme ustoupit, než ti mizerové otevřou vnější bránu, nebo to už nestihneme vůbec. Jdeme!“

Aniž by počkal na odpověď, rozběhl se Nuarc po hradbách a volal na žoldáky, aby šli za ním. Přístavní krysy, které se právě dostaly na svou hranici odolnosti, opouštěly pozice velice ochotně. Malus se nenávistně zadíval na nepřátelského šampiona, který měl u sebe jedinou věc, kterou urozený potřeboval, aby získal zpět svou duši, a byl zjevně schopen předčit ho v každém ohledu.

Zatímco zíral na svého nepřítele, šampion se narovnal, jako by dokázal číst urozenému myšlenky, otočil hlavu v přilbici a zadíval se na něho.

Malus zvedl meč a namířil jej na šampiona. „Ještě to neskončilo,“ řekl zlověstnému válečníkovi, spolkl trpký hněv a rychle se vydal Nuarkovi v patách.

* * *

„Nejdřív nás připraví o deset tisíc mužů a pak nás připraví o vnější hradby pevnosti!“ křičel Isilvar a ukazoval obviňujícím prstem na Maluse. „Říkám vám, je spřažený s Nagairou. Jak jinak lze vysvětlit takovou neschopnost?“

Vaulkhar a tři drachauové seděli na křeslech s vysokými opěradly a sametovými polštáři v audienčním sále, menším, než byl velký sál v základech Černé věže. Na stole s mramorovou deskou ležely zbytky bohatého oběda, který však byl kvůli katastrofě zapomenut. Lord Myrchas si Maluse chladně prohlížel a otáčel v bledých prstech tilejský hrozen. Černokněžný pán Balneth Bale okázale studoval pergamenovou mapu vnitřní pevnosti rozloženou na stole, ale kolik z ní skutečně viděl mezi těmi tácy, talíři a číšemi, se nedalo říct. Lord Jhedir z Clar Karondu se Isilvarově tirádě zasmál a napil se vína.

Ve stínu za čtveřicí lordů seděl sám Malekith s prsty propletenými a rudým světlem zářícím z průzorů rohaté přilbice. Černokněžný král neřekl ani slovo od chvíle, co Maluse zavolali, aby podal hlášení. Urozený stál vzdorně na konci dlouhého stolu s Nuarkem za zády. Vazalové a sluhové se tiše plížili kolem stěn. Na severním konci místnosti byl vysoký klenutý průchod na úzký balkon, z něhož bylo vidět na vnitřní hradby a město za nimi. U průchodu stál Hauclir a malým nožíkem si lhostejně čistil nehty. Při tom ale sledoval vše, co se dělo uvnitř i venku.

„Nebyl jsem si vědom, že by mi bylo svěřeno velení obrany vnějších hradeb,“ zasyčel Malus. Na rozdíl od bohatě oděných lordů se dostavil na audienci, jen co v citadele našel místo pro přeživší žoldáky. Měl na sobě hlavně ocel, krev a černou tekutinu. „To možná vysvětluje, proč na vnějších hradbách nikdo neměl nejmenší tušení, co se děje, ani nedostal žádné rozkazy nebo pokyny, když padla severní brána. To by určitě vysvětlovalo, proč jsme na mé části hradeb nedostali jídlo, munici ani lékařské ošetření po celé dva dny, kdy jsem ji se svými muži bránil. Kéž bych to jen věděl, drahý bratře. Možná bych zachránil hradby a jen Temná matka ví kolik našich mužů!“

Ústup k vnitřním hradbám začal dobře; posádka Černé věže byla s tímto manévrem dobře seznámená; plány na něj vypracoval lord Kuall, bývalý vaulkhar, a pravidelně jej procvičovala. Ale jakmile brána padla a horda Chaosu se začala hrnout do města, převládla panika a zmatek. Bez jasně určeného velení tu nebyl nikdo, kdo by vytvořil zadní voj, který by zadržoval útočníky, aby se ostatní mohli dostat do bezpečí. Co hůř, pluky z Malekithovy armády se musely potýkat s protichůdnými rozkazy jednotlivých drachauů, kteří veleli tak, že nejdřív mysleli na sebe a teprve potom na ostatní, pokud vůbec. Ústup se rychle změnil na otevřený boj. Pluky z téhož města se spojily a nechaly své rivaly za sebou. Celé oddíly zůstaly obklíčené ve městě a byly vyhlazeny, a dokonce se vyskytly zprávy o tom, že nejméně ve třech případech druchijská vojska bojovala mezi sebou, aby unikla nepříteli.

Nuarc a Malus udělali, co mohli, shromáždili rozprášené jednotky a vytvořili jakýs takýs zadní voj, kterému se podařilo udržet hlavní cestu k vnitřním hradbám snad tři hodiny, než byli konečně nuceni ustoupit. V tu chvíli neměl Malus tušení, jestli udělali dobře, nebo ne. Stmívalo se a urozený jen stěží věřil, že ještě před osmi hodinami stál na vnějších hradbách. Byl unavený tak, jak ještě nikdy nebyl, a v tuto chvíli nechtěl nic než roztrhat bratrovi krk holýma rukama.

Isilvar čelil Malusovu planoucímu pohledu bez jediného mrknutí. „Faktem je, že jsi na hradbách byl − vlastně podle tvého hlášení jste celou dobu byli blízko hlavního nepřátelského útoku. Je zajímavé, že jsi neudělal nic, abys ten útok zastavil.“

„Já jsem tam byl,“ vrátil mu to Malus. „Kdes byl ty? V koupeli? Zabrušoval sis zuby? Zatraceně, jsi vaulkhar Hag Graefu, nejmocnější válečný lord nejmocnějšího města v Naggarothu. Víš alespoň, jak se používá ten meč, co nosíš?“

Isilvar vyskočil na nohy a tmavé oči se mu zaleskly. „Předvedu ti to, jestli chceš.“

„Měl jsi šanci mi to předvést v sálech zakázaného kultu pod Nagaiřinou věží,“ odpověděl Malus se zlomyslným úšklebkem. „Ale utekl jsi jako vyděšený jelen. Říkal sis tehdy, že utíkáš v zájmu Slaaneshe a jeho kultu, nebo sis nechal vymýšlení výmluv na později?“ Naklonil se přes okraj stolu. „Myslel bych si, že pokud tu někdo má zkušenosti v intrikaření s Nagairou, jsi to ty.“

Vaulkhar zbledl − Malus si nebyl jistý, jestli strachem nebo vzteky. „Na… na něco takového nemáš důkazy!“ zachraptěl a nevědomky zvedl ruku k hrdlu.

„Vsadíš se, drahý bratře?“ řekl Malus a v koutcích rtů mu zahrál krutý úsměv. Všiml si, že Myrchas, Bale, a dokonce i Jhedir vrhají na vaulkharovu chvějící se postavu dlouhé pohledy.

Na druhém konci mramorové podlahy si odkašlal Hauclir. Když Malus nezareagoval, zkusil to znovu, tentokrát hlasitěji.

Urozený se na něj podíval. „Je ti dobře?“ zeptal se ledově.

„Celkem dobře, můj pane,“ opáčil Hauclir a narovnal se. Bývalý kapitán gardy ukázal nožem na balkon. „Myslím, že tohle byste možná chtěl vidět.“

„Nepřipadám ti snad dost zaneprázdněný, Hauclire?“ vyštěkl Malus a ostře máchl rukou směrem ke shromážděným lordům.

„Ano, můj pane, ale −“

„Může to počkat?“

Hauclir se zamračil. „No, asi ano.“

„Tak mě s tím obtěžuj později!“ podíval se na něj podrážděně Malus.

Hauclir si založil paže na prsou, zamračil se na svého bývalého pána, ale pak pokrčil rameny. „Jak si přejete,“ řekl a otočil se zpátky k průchodu.

Malus se obrátil zpátky k Isilvarovi a snažil se vrátit k původní myšlence. Isilvar na něj stále hleděl zpoza stolu s rukou na jílci meče. Vypadal teď mnohem klidnější, všiml si urozený zamračeně.

Ale než mohli pokračovat, z otevřeného průchodu vedle Hauclira se ozvala hromová rána. Všichni kromě Malekitha vyskočili na nohy.

Malus se ustaraně podíval na Hauclira. „Co to u Vnější temnoty je?“ vykřikl.

Bývalý gardista se na něho sarkasticky podíval. „Očividně nic důležitého,“ opáčil rozmrzele.

Malus se se zavrčením vrhl k průchodu s Nuarkem za zády. Dokonce i Isilvar a drachauové se zvedli z křesel.

Malus zpražil pohledem svého drzého bývalého vazala a vstoupil na balkon. Z výšky, ze které se mu zatočila hlava, pohlédl na vrchol vnitřních hradeb a řady mužů nastoupených k její obraně. Za nimi hořely budovy vnějšího města a klikatily se mrtvolami pokryté ulice, v nichž se teď hemžily bandy drancujících bestií a opilých žoldáků.

Na rozlehlém náměstí několik set yardů od vnitřní brány uviděl Malus něco, z čeho se mu sevřelo srdce. Dlouhé řady bestií vlekly po ulici dva obrovské katapulty na jejich palebné pozice. Vrhací rameno třetího obléhacího stroje už bylo natažené k dalšímu výstřelu. Nad strážnicí se zvedal oblak prachu v místech, kam dopadla první střela z katapultu.

Nuarc vedle Maluse potichu zaklel. „Museli se shromažďovat pod příkrovem té zatracené tmy,“ zamumlal. „Tvoje sestra je vynalézavější, než jsem si myslel.“

„Postrádá válečnické zkušenosti, ale je sečtělá,“ připustil Malus chmurně. „Myslíte, že s tím mohou strážnici zbořit?“

„Samozřejmě že ano,“ zabručel válečný lord. „Potřebují jen čas a munici a obojího mají nadbytek.“

Malus bojoval s vlnou frustrace. Nagaira mu nedala šanci popadnout dech ani na chvilku. Nemusel situaci zvažovat dlouho − došlo mu, co je třeba udělat. Otočil se na podpatku a vešel zpátky do místnosti. Isilvar a drachauové se od něj odtáhli, jako kdyby měl mor.

Urozený se obrátil k lordu Myrchasovi. „Je tady tunel?“

„Tunel? Co tím míníte?“

„Vede z citadely do vnějšího města nějaký tunel?“ vyštěkl Malus. „Určitě musí existovat způsob, jak vyslat přepadové oddíly v případě, že byly vnější hradby prolomeny.“

Drachau z Černé věže začal mluvit, ale pak se zarazil. Zmateně se zamračil.

„Pro Temnou matku, Myrchasi! Vy to nevíte?“

Než se mohl drachau ztrapnit ještě víc, ozval se Nuarc. „Je tady tunel. Kdysi jsem ho viděl, když jsem studoval plány citadely.“

Urozený úsečně přikývl. „Tedy dobrá. Veďte nás, můj pane,“ řekl Nuarkovi a pak pokynul Hauclirovi. „Pojďme shromáždit muže.“

Jenže Malusovi zastoupila cestu postava ve zbroji. Isilvar se svého nevlastního bratra skoro dotýkal nosem. „Kam si myslíš, že jdeš?“ zavrčel s rukou na jílci meče.

Malus udělal vztekle krok kupředu, jednou rukou popadl Isilvara za zápěstí a druhou ho odstrčil. Vaulkhar se sesypal na hromadu s pochvou s mečem pod sebou.

„Zatímco se tady budete rozvalovat, loupat si hrozny a hádat se jako staré báby, já se hodlám postarat o ty katapulty,“ zavrčel. „Než se vrátím, nepochybně si najdete spoustu výmluv, které zdůvodní vaše čisté ruce a zbabělá srdce.“

Isilvar zbledl vzteky, ale neodpověděl. Malus mu posměšně zasalutoval, vztekle se podíval na ostatní drachauy a pokynul Nuarkovi, aby ho vedl. Vyšli z místnosti ven.

Černokněžný král to ze stínu všechno sledoval a vedl sám se sebou mlčenlivou poradu.

Kapitola osmnáctá

DRAČÍ DECH

„Ach, pro Temnou matku!“ zasyčel Hauclir popuzeně a držel otevřený vak z pytloviny tak, aby žoldáci viděli na cinkající obsah. „Kdo z vás tupců si myslel, že bude dobrý nápad nechat Deset palců nést zápalnou bombu?“

Hrdlořezové se na sebe ostýchavě podívali. Ve světle čarodějného světla v Malusově ruce vypadali jako tři uličnické stíny. Kapsářka na bývalého kapitána gardy zamrkala. „Deset palců upustí jen to, co se snaží ukrást,“ řekla tak hlasitě, aby to bylo slyšet po celé řadě vojáků. „Navíc jsme si mysleli, že kdyby začal hořet, nikdo by ho nepřehlédl.“

Rozlehl se syčivý smích. Malus zjistil, že je pro něj těžké se široce nešklebit. Byli dvacet stop pod zemí na konci mílového tunelu z citadely do vnějšího města, přímo uprostřed krvežíznivé hordy Chaosu. Tunel se zdál být dobře postavený, hranaté kameny jeho stěn byly potažené kluzkým tmavým mechem a slizem, ale všichni pozorovali nadehtované trámy držící nízký strop s očividnými obavami. I mizerný pokus o humor byl vítaný.

„Tobě se to snadno řekne, Kapsářko. Tobě nic nedluží,“ odpověděl Hauclir. Opatrně sáhl do vaku a po jedné vytahoval koule s dračím dechem. Každá skleněná koule byla zabalena do silné vrstvy surové bavlny, aby nebyla vidět výrazná zelená záře a její nestálý obsah byl v bezpečí. Rozdal zápalné bomby mezi členy skupiny − jednu dostala Kapsářka, jednu Sekáč, jednu Malus, jednu si nechal sám − a poslední s očividnými obavami vrátil Deseti palcům. Mladý zlodějíček přijal smrtící kouli s veškerou uraženou důstojností, kterou se mu podařilo předstírat.

„Já si vezmu jednu navíc,“ řekl Malus a natáhl ruku. „A nezáleží na tom, jestli ti něco dlužím.“

„Velmi dobře, můj pane,“ řekl Hauclir a podal mu kouli. Urozený opatrně uložil zápalné bomby na dno brašny na opasku a naposled pohlédl na přepadovou skupinu. Bylo to jen sedm žoldáků včetně Hauclira. Malus měl dojem, že menší skupinka by mohla mít lepší šanci dostat se k obléhacím strojům tak blízko, aby na ně mohla hodit koule a v následujícím zmatku vyklouznout. Tři hrdlořezové měli u sebe kuše a Malusovi se podařilo zabavit ze zbrojnice citadely jednu pro sebe. Hauclir ho ještě ujistil, že Sekáč a Kapsářka mají lehký krok a pohotové nože.

„Dobrá,“ řekl urozený, otočil se a zvedl čarodějné světlo, aby osvětlil úzkou šachtu na konci tunelu. Do udusané hlíny byly zaražené zrezavělé železné skoby tvořící žebřík až k povrchu. „Podle Nuarka to vede do skladiště ve čtvrti zbrojířů. Jakmile budeme venku, žádné světlo ani zbytečné řeči.“

Kapsářka na Maluse pomalu mrkla a usmála se jako kočka. Alabastrovou kůží a ostrými rysy připomínala Malusovi maelithii. Černé oči a naostřené zuby ten dojem nijak nevylepšovaly. „Bez obav, můj pane,“ pronesla s drsným přístavním akcentem. „S takovými záležitostmi už máme jisté zkušenosti.“

„Jenomže obvykle se do skladišť vloupáváme, ne z nich vylézáme,“ řekl Deset palců. Byl ze žoldáků nejmladší a měl dlouhý hubený obličej a velké neklidné oči.

„Tak jdeme,“ zabručel Sekáč a napjal prsty v rukavicích. Nájemný vrah byl menší než průměrný druchii a měl tmavší pokožku, což mu dodávalo exotický vzhled. Obličej měl zjizvený po neštovicích, které dostal jako dítě, a jeho pravé ucho vypadalo, jako by mu ho ožvýkaly krysy. Malus by si myslel, že je neozbrojený − nikde u něj neviděl ani nůž.

Urozený se zhluboka nadechl a přikývl. „Sekáči, Kapsářko, jdete první. Podívejte se, co je nahoře, a nahlaste mi to.“

Sekáč lezl šachtou po skobách jako první. Kapsářka se pohybovala opatrněji a šplhala za ním pomalu. Když oba hrdlořezové vylezli šachtou nahoru, zhasl Malus čarodějné světlo a položil je opatrně na podlahu tunelu. Obrátil se k Hauclirovi. „Teď budeme jen doufat, že nahoře na padacích dveřích nestojí bedna se železnými tyčemi,“ zamumlal.

Čekali mlčky v naprosté temnotě, potichu dýchali a pozorně naslouchali. Malus si myslel, že seshora slyší slabé zaskřípání dveří a vzdálené tiché zvuky − snad hlasy? Zadržel dech. Byli už ve skladišti válečníci Chaosu?

Zvuky umlkly a zůstalo jen ticho.

Tma a ticho zahalily Maluse jako plášť, a tak zůstal sám jen se svými myšlenkami − a s démonem.

Když Malus neměl žádné smyslové vjemy, více si uvědomoval jeho fyzickou podobu. Okamžitě ucítil na svých ramenou únavu a mysl se mu zamlžila. Měl hlad, zpola zahojené drobné rány ho bolely, ale ty pocity byly chladné a jaksi vzdálené, jako kdyby pocházely zpoza kamenné zdi.

Napjal ruce a cítil, jak mu drhnou o vnitřek železných rukavic, ale i tenhle pocit byl utlumený. Poplašeně sáhl a dotkl se svého obličeje. Chladnou ocel rukavic cítil na tváři jako tupý tlak. Jeho srdce se vystrašeně rozbušilo a ucítil, jak na to démon zareagoval slabým pohybem. Tentokrát však neměl pocit, jako by se mu v hrudi svíjeli hadi − démon se mu pohyboval v celém těle jako leviatan klouzající mu pod kůží.

Nebyla to bariéra oddělující Maluse od jeho těla − byl to Tz’arkan sám. Démon ho ovládl víc, než by si dokázal představit. Jako by se role obrátily a Malus byl nyní jen vyhnaným duchem pohybujícím se v těle, které nebylo jeho.

Démonova přítomnost se okamžitě vytratila, jako když se šelma zastaví v půli kroku. Malus zaťal zuby a přinutil se uklidnit, aby zpomalil trhaný tlukot srdce. Tz’arkan si dobře všímal jeho reakcí. Očividně nechtěl, aby si Malus uvědomil, nakolik ho ovládá. Ale proč?

Odpověď se nabízela sama. Meč Chaosu. Měl moc zvrátit démonův vliv. Tz’arkan se nepochybně bál, že kdyby urozený věděl, jak moc ho démon ovládá, dohnalo by ho to k tomu, aby znovu pozvedl planoucí čepel. Dokud zůstával meč Chaosu v pochvě na Vzdorově hřbetě, měl démon navrch − a jak si urozený s hrůzou uvědomil, měl i větší svobodu činů, než by měl v tom druhém případě.

Noční můry, uvědomil si. Co když jsem ve spánku nechodil? Co když se mnou démon pohybuje jako s loutkou?

Najednou se ozvalo shora zdušené volání a zvuk běžících nohou. Malus uslyšel tlumený výkřik, který se mu ozval skoro nad hlavou − pak zarachotilo něco kovového. Cinkalo to šachtou celých těch dvacet stop až dolů. Při pádu to křesalo jiskry ze skob. Malus a hrdlořezové s kletbami vydechli, když předmět dopadl na podlahu tunelu a s ťuknutím se zastavil urozenému u nohy.

Malus se sehnul a zatápal rukama po zemi. Prsty v kovové rukavici zacinkaly o předmět − sevřel v ruce jílec meče.

Nahoře se něco slabě pohnulo. „Nikde nic,“ zašeptala Kapsářka.

Urozený se zamračil do tmy. „Má smysl dál šeptat?“ zeptal se normálním hlasem.

„Nevím. Možná,“ odpověděl mu hlas hráčky. „Opatrnosti není nikdy nazbyt, ne?“

„Určitě ne,“ zabručel Malus. „Jdeme nahoru. Pokus se neshodit nám nic na hlavu.“

Urozený lezl jako první. Sáhl po železné skobě a začal se pomalu v naprosté tmě soukat vzhůru. Ruce nalézaly skoby snadno a Malus zvažoval, jestli mu je vede démon, který má smysly ostřejší než on.

Když vylezl nahoru, zjistil, že temnotu trochu zředila oranžová záře, v níž vystupovaly ostré obrysy tmavých předmětů. Nahmatal okraj šachty a vytáhl se z díry ven. Zjistil, že na něj o několik kroků dál čeká temný stín Kapsářky. Kolem skrytých tajných dveří stály v úhledných řadách velké bedny, zřejmě naplněné železnými tyčemi a plechy. Vedle Kapsářky leželo tělo nájezdníka, jehož zjizvené ruce byly natažené k padacím dvířkům.

„Narazili jsme na skupinku těch zvířat, jak si nad malým ohněm tam za těmi bednami opékají maso,“ zašeptala druchii. „Sekáč a já jsme jich většinu dostali, ale jeden si asi odskočil vyčůrat se. To jeho meč spadl do šachty.“

Malus se narovnal a rozhlédl se. Byli blízko přední strany budovy a oranžová záře pocházela z ohníčku nájezdníků i z mnohem větších ohňů, jejichž záře pronikala otevřenými dveřmi dovnitř. Urozený potichu přeběhl přeplněný prostor skladiště a opatrně vyhlédl ven. Po setmění založila horda Chaosu ohně po celém městě a ze skladišť na jeho okraji stoupaly sloupy dýmu a plameny. Skladištěm se proháněl teplý hladový vítr rozhánějící kouř. Malus měl dojem, že horký vzduch s sebou přináší slabý řev hordy oslavující své vítězství.

Na chvíli mu nedaleké ulice připadaly prázdné. Malus si ulehčeně vydechl. Ohlédl se na Kapsářku. „Kolik bylo těch nájezdníků?“

„Pět, včetně tohoto,“ řekla.

Urozený přikývl. „Svlékněte jim pláště a kožešiny. Budeme je potřebovat.“

Když se Kapsářka dala do práce, začal z šachty vylézat první žoldák. Malus zatím hlídal, znovu si procházel svůj bojový plán a hledal možné slabiny. Po debaklu na severu byl rozhodnut neposkvrnit svou čest dalším drahou porážkou.

Za chvilku stál Hauclir vedle něj. „Jsme připraveni, můj pane,“ řekl tiše.

Malus přikývl a přidal se k ostatním. Z hromady, kterou nashromáždila Kapsářka se Sekáčem, si vzal první špinavou kožešinu, která mu přišla pod ruku. „Hauclire, ty a kušiníci si na sebe oblečete tohle,“ řekl a omotal si páchnoucí kožešinu kolem ramen. „Kapsářka, Sekáč a Deset palců se budou držet uprostřed skupinky.“

Hauclir znechuceně ohrnul ret, ale poslušně zvedl zakrvácený plášť. „Tohle nikoho neošálí.“

„Pokud se budeme držet stranou, mohlo by to stačit,“ řekl Malus. „Musíme jen ve tmě vypadat podobně jako oni, abychom nevyvolali podezření, než se dostaneme na náměstí.“

Jakmile byli Hauclir a kušiníci oblečeni do oděvů nájezdníků, vydala se skupinka na cestu. Opatrně se plížili ztemnělými ulicemi vystlanými mrtvými těly. Východ z tunelu byl na jih od citadely, takže byli přinuceni strávit skoro tři hodiny na cestě oklikou přes vnější město, než se konečně dostali na dostřel k obléhacím strojům.

Horda Chaosu úplně obklíčila vnitřní pevnost a zaplavovala vnější město jako příliv šílených sarančat. V některých částech hořely požáry a v ještě nedávno spořádaných čtvrtích teď řádily vyjící bandy nájezdníků a bestií, které kradly a ničily všechno, co jim přišlo do cesty. Noc trhaly výkřiky hrůzy a bolesti; když vnější hradby padly, nepřítel získal stovky zajatců a nyní si na nich všemi myslitelnými způsoby ukájel své zvířecí choutky. Malá skupinka se v takovém pandemoniu mohla pohybovat, aniž by vzbudila něčí pozornost − jen jednou se k nim dostala skupina nepřátel tak blízko, aby si je mohla dobře prohlédnout, ale ty zastřelili dřív, než stačili vyvolat poplach. Kapsářka, Sekáč a Deset palců si vzali jejich kožešiny a pokračovali v postupu.

Chvíli po půlnoci konečně dorazili na náměstí s dobývacími stroji. Mohutné katapulty střílely bez ustání už hodiny; každý dobývací stroj měl velikost městského domu. Spočívaly na obrovských okovaných kolech a držely pohromadě pomocí železných kolíků silných jako holenní kosti. Na natahování palného ramene stroje bylo potřeba téměř stovky otroků a dalších padesát pracovalo na nakládání stroje balvany nebo kusy zdiva vážícími stovky liber. Na silných zdech vnitřní strážnice a vysoké bráně už byla vidět poškození. Nuarc měl pravdu − časem ty dobývací stroje pevnost rozboří.

Naneštěstí pro ně, pomyslel si Malus se zlomyslným úsměvem, jejich čas už vypršel.

Přepadová skupinka zalehla ve vypleněných kasárnách asi dva bloky severně od náměstí, tak blízko, že slyšela práskání bičů dozorců a střelbu z katapultů. Malus si ještě naposledy promyslel poslední části plánu. Zdály se být v pořádku. Všechno jde podle plánu, pomyslel si urozený. Očividně mi něco uniká. Po chvíli kývl na Sekáče.

„Můj pane?“ řekl hrdlořez a dřepl si tiše vedle urozeného.

„Chci, abys propátral náměstí,“ řekl Malus. „Dosud jsme měli štěstí, ale říkám si, kolik nám ho asi ještě zbylo. Jdi se podívat, jestli se neděje něco neobvyklého.“

„Máte pravdu, můj pane,“ zabručel Sekáč a zmizel ve tmě. Přepadový oddíl se mezitím usadil ve stínech a snažil se odpočívat.

Uběhla další hodina a půl. Noc byla stále chladnější, čím byla blíž k ránu, a dlažba se leskla tenkou vrstvou jinovatky. Malusovi to připomnělo běh ročních období a posledních pár zrnek písku, které mu zbývají v démonových přesýpacích hodinách. Bojuje snad špatnou bitvu? Riskuje život pro obránce pevnosti, zatímco by měl hledat Vaurogův amulet a zmizet na sever. Takhle mu zbývalo už jen pár dnů, než začne ubírat z času nezbytného k tomu, aby se dostal do vzdáleného Tz’arkanova chrámu.

Na okamžik byla jeho nepříjemná situace a nepříjemná situace pevnosti jedno a totéž. Dokud jsou Nagaira a její šampion obklopeni armádou, jsou v bezpečí. To se bude muset změnit.

Hauclir a několik hrdlořezů spali zahaleni ve špinavých pláštích, když se Sekáč konečně vrátil. Usadil se vedle Maluse. „Je to léčka,“ řekl druchii zjizvený od neštovic. „Na západní straně náměstí čeká v kasárnách stovka nájezdníků a na střeše mají hlídku.“

Hrdlořezové si začali mumlat. Hauclir se okamžitě probral. „Očekávají, že udeříme u katapultů?“

„Samozřejmě,“ přikývl Malus. „Vědí, že si nemůžeme dovolit nechat je takhle nás ostřelovat.“ Možná dokonce očekávají, že ten nájezd povedu já, uvědomil si najednou. Což bych samozřejmě udělal. Zamyšleně si zamnul špičatou bradu. „Přesto jsme ve výhodě.“

„Protože víme, kde je ta léčka nastražená,“ řekl Hauclir.

„Přesně,“ souhlasil urozený. Podíval se na Sekáče. „Všichni ti muži jsou v jedné budově?“

Vrah přikývl. „Nebýt té hlídky, nezjistil bych, že tam jsou. Bez světel, bez ohně − je to chytrá smečka.“

Malus si to promyslel. Musel udělat konečné rozhodnutí. „Dobrá,“ řekl nakonec. „Hauclire, vezmi Sekáče a kušiníky a obejděte je ze západu. Až budete na místě, zabijte hlídku a pak dračím dechem zaútočte na ty čekající muže. To bude signál pro nás, abychom zahájili útok na obléhací stroje.“

„Pro nás?“ řekla Kapsářka a podívala se na Deset palců. „Cože, jen my tři?“

„Stovka nájezdníků, kteří se pečou zaživa, by mohla účinně odlákat pozornost,“ odpověděl Malus chladně. „My bychom se mohli dostat na náměstí a najít vhodný cíl pro naše koule s dračím ohněm. Pak se v tom zmatku vytratíme a vrátíme se do tunelu.“

Kapsářka s hrůzou zavrtěla hlavou. „To nejde. To je sebevražda.“

Ale Malus se usmál. „Ale vůbec ne. Jestli jsem se něco naučil, tak to, že s drzostí se dostanu dál než s čímkoli jiným. Dělejte to, co já, a dostaneme se tam.“ Na další námitky už nečekal a kývl na Hauclira. „Vezmi si své muže a jděte,“ řekl. „Dáme vám půl hodiny na to, abyste se dostali na pozici.“

Hauclir beze slova vstal a kývl na kušiníky. Za chvilku je Malus viděl, jak mizí v zastíněné uličce na západě.

Kapsářka a Deset palců posbírali zbraně a setkali se s Malusem ve dveřích. „Je stejně šílený jako vy, můj pane,“ řekla a kývla směrem, kterým zmizel Hauclir.

Malus se žalostně usmál. „Kdysi sloužil urozenému, který si liboval v pošetilém riskování. Byl to naprostý šílenec. Asi to na něm zanechalo stopy.“

Druchii se zamračila. „Opravdu? Mělo mi to dojít. To je ale lhář!“

Malus se na ni zmateně podíval. „Jak to?“

Pokrčila rameny. „Řekl nám, že jeho bývalý pán byl hrdina, proradnější a mazanější než kdokoliv jiný.“

Úsměv urozeného zmizel. „Nemohl se víc mýlit,“ pronesl najednou znepokojeně. „Jdeme. Musíme se dostat blíž k náměstí.“

Tři druchii se drželi ve stínech dlouhé ulice, aby se dostali blíž k obléhacím strojům. Řady otroků procházely kolem nich a táhly vozy naložené balvany do velkých katapultů. Nájezdníci na koních bičovali otroky a pobízeli je divokými kletbami. Kdykoli se jezdec přiblížil, zavedl Malus hrdlořezy do nejbližší budovy, dokud neprojel kolem.

Dostat se kolem dvou bloků na okraj náměstí jim trvalo skoro dvacet minut. Čekala tu malá skupinka nájezdníků − očividně hlídala vjezd do široké ulice − která si podávala ukořistěný měch s vínem a bručela na sebe ve svém bestiálním jazyce. Urozený odvedl oba žoldáky do hlubokého stínu nedaleké uličky. „Počkáme tady,“ zašeptal. „Připravte si koule s ohněm. Až začne rozruch, já si vezmu katapult nalevo. Deset palců, ty si vezmeš ten uprostřed a Kapsářka ten napravo. Miřte na natahovací bubny − i kdyby měli magické prostředky na udušení plamene, při troše štěstí ty provazy stačí přehořet a vyřadit tak katapulty z provozu. Potkáme se na druhé straně náměstí a vrátíme se k tunelu.“

Když k tomu došlo, neměli na čekání čas. Napravo zaslechli vhúš a sbor divokých výkřiků. Najednou se nájezdničtí jezdci hnali kolem nich a mířili k náměstí tak rychle, jak je koně dokázali nést. „Teď!“ zasyčel Malus a vyrazil na ulici za jezdci. Viděl sálající zelenou záři na západě v místech, odkud se ozýval rámus. Hauclirova skupina splnila úkol s veškerou jeho brutalitou.

Nájezdníci střežící vstup na náměstí pobíhali sem a tam a vyli jako vzteklí mrtví, rozpolcení mezi rozkazy a touhou vyběhnout do boje. Nevšímali si jezdců ani malé skupinky válečníků, která jim běžela v patách. Otroky obsluhující stroje sehnali rozzuření dozorci do tří skupin a odvedli je dál na náměstí, pryč od obléhacích strojů. Malus se otočil a kývl na hrdlořezy. Namířil si to ke katapultu vlevo a cestou lovil v brašně skleněnou kouli.

Když běžel kolem jedné skupinky otroků, dozorce se otočil a podíval se na něj; křikl přitom otázku v jejich štěkavém jazyce. Malus se rozběhl ještě rychleji. Mezi prsty pravé ruky mu probleskovalo zelené světlo.

Dozorce zaječel znovu, tentokrát ještě ostřejším tónem. Malus vycenil zuby a zavrčel. Už jen tucet yardů.

Jakkoliv byl rychlý, Kapsářka byla rychlejší. Na druhém konci náměstí propuklo peklo, jak první katapult zachvátily plameny. Nájezdníci začali poplašeně křičet a Malus zahodil opatrnost a vyrazil k cíli co nejrychleji.

Za urozeným se ozval vzteklý křik a uslyšel dunění okovaných bot. Doběhl k zadní části katapultu a pokračoval dál k mohutnému navíjecímu mechanismu vepředu. Druhý katapult se už také koupal v syčivých plamenech.

Právě když se dostal na konec katapultu, vkročil mu do cesty válečník Chaosu s dvěma krátkými sekerami. Malus ho střelil z kuše do tváře, napůl se otočil na patě a hodil skleněnou kouli na navíjecí buben vysoko nad sebou.

Sklo se rozbilo a tekutina uvnitř se vznítila s řevem a oslepujícím zeleným zábleskem. Kolem Maluse se prohnala rázová vlna jako když se nadechne obr. Jednu děsivou chvíli měl Malus pocit, že ho to táhne k ohni. Zavrávoral, ale znovu získal rovnováhu a vyrazil k druhému konci náměstí, co mu nohy stačily.

Nyní bylo celé náměstí zalité zeleným ohněm. Kolem hlavy mu hvízdla hozená sekera a Malus co nejrychleji zacloumal nabíjecí pákou na kuši. Ochranný stín byl vzdálený dvacet yardů, ale jemu to připadalo jako dvacet mil.

Napravo od urozeného zaklapala na dlažbě kopyta. Jezdec pobízel koně s divokýma očima směrem k němu a potěžkával v ruce oštěp. Šipka kuše zapadla s hlasitým cvak na místo a Malus se zastavil jen na tak dlouho, aby kuši zvedl a střelil nájezdníka do hrudi. V tu chvíli hodil válečník Chaosu oštěpem, který zasáhl Maluse do pravého ramene, ale odrazil se od magické zbroje. Tvrdý úder však urozeného napůl otočil, a vzápětí zjistil, že klopýtá vstříc téměř dvaceti ječícím nájezdníkům, rýsujícím se ostře na pozadí hořících katapultů.

Při pohledu na jeho tvář dvojice v čele napřáhla sekery a rozběhla se k němu. Jeden na něj šel zeširoka, ale druhý udeřil urozeného do levé paže tak prudce, že mu málem vyrazil kuši z ruky. Malus zaklel a pokusil se našátrat v brašně druhou skleněnou kouli, avšak rychle to vzdal a prostě hodil celou brašnu na blížící se nepřátele.

Brašna letěla vzduchem a přistála vůdci nájezdníků u nohou, jenže koule zabalená ve vrstvě bavlny se nerozbila. Malus zaklel a sáhl po meči − a vtom se vůdce nájezdníků pokusil brašny zbavit tím, že do ní prudce kopl.

Bum. Nájezdníci zmizeli v prudkém výbuchu, který přehlušil i jejich křik. Malus vycenil zuby ve strašlivém úšklebku, otočil se a zmizel v hlubokých stínech uličky za náměstím.

Sotva ho spolkla milosrdná tma, zaposlouchal se do divokých výkřiků nepřátel ječících všude kolem. Zazvonily meče a sekery, protože v tom zmatku se bojovníci Chaosu napadali navzájem. Ten zvuk byl pro uši urozeného tou nejsladší hudbou.

A nad vším tím zmatkem se ozval jiný zvuk, vysoký a ostrý jako svist ostří. Válečníci Černé věže jásali.

Kapitola devatenáctá

DUCHOVÉ TEMNOTY

Malusovi se zdálo, že se propadá do tmy. Jak se řítil dolů, hvízdal kolem něj chladný vítr, vlhký a zatuchlý jako hrobka, a zaplétal mu černé vlasy. Občas prsty škrtl o udusanou hlínu stěn úzké šachty. Cítil, jak mu mezi prsty klouzají uzlovité kořeny, ale nikdy neměl čas se jich chytit a zachránit se.

Řítil se do Propasti a v uších se mu ozýval pomalý démonický smích.

Náraz, který přišel, ho vyděsil. V páchnoucí temnotě zazněl jako hrom a Malus měl pocit, že se mu všechny kosti v těle roztříštily, jako by byly ze skla. Přesto necítil žádnou bolest; jen plíživý chlad šířící se v něm jako olejová skvrna.

Nedokázal odhadnout, jak dlouho tam leží. Cítil, jak mu z rozbité lebky vytéká chladná černá krev a rozlévá se po zemi. Ležel a čekal, až zemře, jenže jeho tělo odmítalo zraněním podlehnout.

Pak mu tvář pohladil jiný vítr − tentokrát odněkud shora. Páchl krví, nemocí a tělesnými neřestmi, každou zvrhlostí, co si Malus dokázal představit. Znovu uslyšel ten smích a uvědomil si, že vychází z něj.

Převrátil se na všechny čtyři a cítil, jak jej kosti píchají do vnitřností jako rozbité sklo. Žaludek se mu křečovitě sevřel a Malus vyzvracel na neviditelnou zemi louži černé tekutiny a shnilých vnitřností. Vítr jej polechtal za krkem jako milenka. Malus s bolestným zaúpěním vrávoravě vstal a dal se do běhu.

Smích za ním vytvářel ozvěny. „Miluju, když běžíš!“ ozval se v něm démonův hlas. „Ohlédni se přes rameno, Malusi! Jsem přímo za tebou!“

Ale urozený se neodvážil otočit. Věděl, že kdyby se ohlédl, byť jen krátce, Tz’arkan by ho chytil. Dokud běží, je volný.

Malus se potácel a slepě klopýtal dlouhou chodbou s rukama nataženýma před sebe. Nalevo i napravo narážel do stěn z udusané hlíny tvrdé jako kámen a páchnoucí hrobem. Zevnitř ho do kůže píchaly úlomky kostí, tu a tam ji prorazily, až vytryskla černá tekutina. Přesto prchal dál. Jeho tělo jako by drželo pohromadě jen ochromujícím strachem a ledovým šílenstvím.

Potom bez varování dorazil na konec chodby a narazil do pevné stěny z hlíny. Náraz jej odhodil na zem, jenže démonův smích ho zase okamžitě vymrštil na nohy. Odřenými pěstmi bušil do stěny; drásal ji nehty, až si začal strhávat maso z konečků prstů. Smích mu zněl v uších stále hlasitěji a vzduch kolem chladl − a pak jeho šátrající ruka narazila na něco tvrdého a kovového, co vyčnívalo z hliněné zdi.

Kovový příčel. Okamžitě ho poznal a začal šplhat nahoru, zoufale šátral po další železné skobě a chytil se jí s téměř hysterickou úlevou. Je v tunelu pod Černou věží? Určitě! To ho pobídlo k ještě vyšší rychlosti, až mu nakonec připadalo, že smích začíná utichat. Tz’arkan zřejmě nevěděl, jak se šplhá. Ze skvrnitých rtů mu uniklo šílené zahihňání.

Padací dveře byly přesně tam, kde si myslel, že jsou. Malus zatlačil a dveře se rozlétly. Shora se dovnitř vřinulo teplé oranžové světlo. Nyní bylo na něm, aby se cestou nahoru začal smát. Zoufale zatoužil po záři normálního ohně.

Pak mu sevřela kotník něčí ruka. „My dva jsme spolu ještě neskončili, Temná čepeli,“ zasyčel démon. „Oddal ses temnotě, pamatuješ?“

Vykřikl, kopl a škubl nohou, jenže démon byl silnější. Pomalu a neodvratně ho táhl zpátky do stínů.

Pak ucítil na hrudi silný pár rukou, který ho zvedal nahoru jako dítě. Tz’arkan ho ještě chvíli držel a slabě si ho ještě zkusil přitáhnout, ale nakonec železný stisk kolem kotníku povolil. V tu chvíli by Malusovi nevadilo, ani kdyby si démon s sebou vzal kus jeho nohy.

Silné ruce ho vytáhly na světlo. Visel v nich jako dítě, smál se a plakal úlevou. Přistoupila k němu temná postava osvětlená zezadu ohněm. Po tváři ho polaskala chladná ruka a přejela mu po vráskách skrytých pod silnou vrstvou špíny.

„Tady jsi, milovaný,“ zakrákala Nagaira. Usmála se a z popraskaných rtů se jí vyřinuly potůčky nečistých tekutin. Bledou kůži křižovaly pulzující černé žíly a v místě, kde měla mít oči, byla jen tma. Malus nahlédl do jejích hlubin a uvědomil si, že tam žijí bytosti starší a rozsáhlejší než čas. Zavřeštěl a pokusil se vytrhnout, jenže šampion Chaosu ho držel pevně zezadu. Železnými rukavicemi pevně svíral Malusovy paže, až mu z ocelí krytých prstů vytryskla černá tekutina.

„Urazili jsme dlouhou cestu, abychom tě našli,“ řekla Nagaira. Její dech byl chladný a páchnoucí jako vzduch unikající z mrtvoly. Ledová nicota v očích ho táhla k sobě. „Chci ti toho tolik ukázat. Potřebuješ toho tolik vidět.“

Pak mu na ústa přitiskla své rty. Na jazyku ucítil ledovou, svíjející se hnilobu. V tu chvíli si ho poprvé všimly bytosti za Nagaiřinýma očima a svět vybuchl bolestí.

* * *

Když Malus otevřel oči, ležel na chladné kamenné podlaze a ledviny ho bolely, jako by ho do nich někdo kopl.

„Omlouvám se, můj pane,“ uslyšel Hauclira. „Ale nedal jste mi na vybranou.“

Pokusil se pohnout, ale byl zamotaný v něčem těžkém a velkém. Se zasténáním se překulil na záda a zjistil, že je zabalený v přikrývce. Hauclir nad ním stál se zachmuřeným výrazem a ve zjizvených rukou držel obušek. Na pravé tváři měl pět čerstvých škrábanců.

„Tentokrát už víte, kdo jsem?“ zeptal se bývalý gardista. „Nebo vám mám znovu nakopnout paměť?“

„Spíš vnitřnosti,“ zašklebil se Malus. „Pomoz mi vstát, ty zatracený darebáku.“

Hauclir se se zabručením sehnul a nešikovně vytáhl urozeného na nohy. Malus se rozhlédl a uvědomil si, že stojí v chodbě před svým bytem. Syčivě zaklel. „Znovu,“ zamumlal.

„Chcete říct, že to není poprvé, co jste se ve spánku vypravil napadat lidi?“ zabrblal Hauclir.

„Ne. To tedy není,“ odpověděl Malus a vůbec si nevšiml Hauclirova nezdvořilého tónu. „Co se mi to ve jménu Temné matky stalo?“

„Kdybych vás neznal, řekl bych, že jste se zbláznil,“ řekl Hauclir. „Bohužel vás znám.“ Rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že jsou sami. „To ten démon?“ zašeptal.

Malus se zamračil. „Nevím. Je to možné. Už jsem o tom taky přemýšlel.“ Podrážděně zatahal za prostěradlo omotané kolem nohou. „Pojďme pryč z té chodby, než mě tu někdo takhle uvidí. Kolik je hodin?“

„Kolem poledne, můj pane,“ odpověděl Hauclir a odložil obušek. Sehnul se, aby mohl urozenému rozvázat prostěradlo. „Lord Nuarc řekl, že máme jít a trochu si odpočinout, dokud můžeme. Pamatujete si na to?“

Malus vystoupil z propoceného prostěradla a pokusil se soustředit. „Poslední, co si pamatuji jasně, je, že jsem lezl po podlaze pokoje do postele.“ Všiml si povědomé pachuti v ústech. „To kvůli vínu, že?“

„Tak nějak,“ připustil Hauclir.

„Myslím, že bych se ještě napil,“ řekl Malus a provrávoral otevřenými dveřmi do svého pokoje.

Dveře na balkon byly opět otevřené a vpouštěly dovnitř bledý obdélník slunečního světla táhnoucí se až do půlky pokoje. Pod Malusovými nejistými chodidly se rozcinkaly a roztočily láhve rozházené po podlaze. „Bohové z hlubin, Hauclire,“ zaklel urozený a podíval se na armádu prázdných lahví. „Kolik jsme toho vypili?“

„My, můj pane?“

Ani v jediné láhvi nezbylo tolik, aby to vystačilo na slušný doušek. Urozený podrážděně zavrčel a vyklopýtal na balkon. V duchu ho něco zneklidňovalo a on nedokázal přijít na to, co to je.

Možná by bylo lepší říct, že nedokážu přijít na nic konkrétního, pomyslel si urozený žalostně. Temná matka ví, že toho, co mě trápí, mám víc než dost.

Malus si levou rukou zastínil oči a zamžoural v ranním světle. Od vnitřní hradby se ozval vzdálený lomoz a ze svého místa viděl, že horda Chaosu útočí na vnitřní pevnost. Ten pohled ho naplnil obavami a nedokázal si vysvětlit proč.

„Jak dlouho už probíhá ten útok?“ zeptal se Malus.

„Začal hned za úsvitu,“ odpověděl Hauclir, který vyšel na balkon za Malusem. „Od té doby tam jsou.“ Prohlédl si urozeného. „Ještě že jsme tady odpočívali a pili víno, místo abychom bojovali tam dole,“ řekl významně. „Že, můj pane?“

„Víno,“ řekl urozený zamyšleně. „Ano. Přines další láhev, prosím tě. A něco k jídlu. Chleba, sýr − cokoli najdeš. Musím si obléct zbroj.“

Bývalý gardista otevřel ústa a chtěl něco namítat, ale vzdal to. „Jak si přejete, můj pane,“ zabručel.

* * *

Malus našel Nuarka, jak vydává u vnitřní strážnice rozkazy třem plukům kopiníků, které měl vést proti zdánlivě nekonečné vlně válečníků Chaosu. Dobývací beran hořel několik yardů před branou, obklopený zuhelnatělými těly těch, co ho nesli, a obránci dál odráželi dlouhé dobývací žebříky vztyčené davy nepřátelských vojáků. Šipky létaly vzduchem jako hejna much a obklopovaly žebříky blízko strážnice černými oblaky smrtí. Na obou stranách hradby padal vytrvalý déšť těl − nájezdníci a bestie byli zabíjeni na cimbuří nebo zastřeleni, když lezli po šedesátistopých žebřících.

Když Malus dorazil na hradby, otočilo se za ním mnoho hlav. Kopiníci z Hag Graefu a Černé archy mu salutovali zbraněmi a cestou do strážnice Maluse a Hauclira tu a tam pozdravil jásot. Odvážný útok na katapulty − které nyní byly jen ohořelými troskami na náměstí − udělal za jedinou noc z Maluse a jeho hrdlořezů hrdiny. Bylo to malé vítězství ve velké bitvě, ale pro unavené obránce bylo první, a proto to byl důvod k oslavám, který už zoufalí vojáci opravdu potřebovali.

Dokonce i Nuarc na něj pohlédl s kapkou respektu, když ho uviděl. „Myslel jsem, že jsem ti přikázal se vyspat,“ křikl na něj přes vřavu.

„Snažil jsem se, ale děláte moc velký hluk,“ odpověděl mu urozený. „Asi byste se nemohli trochu ztišit?“

Generál se zasmál. „To nejde, ti darebáci odmítají umírat potichu.“

Malus zavrtěl hlavou a přelétl pohledem boj zuřící na hradbách. „Jak moc je to zlé?“ zeptal se.

„Vlastně to zatím jde docela dobře,“ odpověděl Nuarc. „Máme tu dvakrát víc mužů, než jsme měli na vnějších hradbách, a vylézt nahoru je obtížnější, protože je to výš. Nepřátelský útok je sice zuřivý, ale méně koordinovaný. Museli jste něco rozbouřit, když jste zapálili ty dobývací stroje.“

„Něco rozbouřit,“ opakoval si urozený zamyšleně a díval se na trosky na náměstí. „Nagairu a jejího šampiona jste nezahlédli?“

„Ne,“ odpověděl generál. „Nevím proč, ale už jsem se dávno naučil nepokoušet štěstí, když náhodou pracuje pro mne.“

Ale čím déle o tom Malus přemýšlel, tím víc ho to trápilo.

„Něco není v pořádku, můj pane?“ vyptával se Hauclir.

„Nevím,“ odpověděl Malus. „Počkat − ne. Něco určitě není správně. Jen nedokážu přijít na to co.“

Hauclir se zadíval na dění na hradbách a pokrčil rameny. „Všechno vypadá dobře.“

„To je právě ta potíž,“ řekl Malus. „Nuarc si myslí, že jsme něco minulou noc rozbouřili, když jsme zaútočili na katapulty, ale já si to nemyslím. Oni útok očekávali a měli tam vojáky v záloze, kteří na nás číhali.“

Bývalý gardový kapitán se nad tím zamyslel. „Nastražili past a my jsme ji nechali spustit tak, že do ní vletěli sami. To by rozrušilo kohokoli, nemyslíte?“

Malusovi se náhle rozsvítilo. „Ty katapulty byly jen návnada,“ řekl a na tváři se mu rozhostil výraz hrůzy.

Hauclir se zamračil. „Asi ano,“ připustil. „Ale my jsme tu past zneškodnili.“

„Ne!“ vykřikl Malus. „O to nejde. My jsme neměli jinou možnost než zaútočit na ty katapulty. Oni s tím vlastně počítali!“

„A proč?“

„Proč? Teď už vědí, že z hradu vede nějaká tajná cesta.“

Hauclirovi poklesla brada. „A pokud my se můžeme dostat ven, oni se mohou dostat dovnitř. Bohové z hlubin, můj pane. Mohli by být tak chytří?“

„Mluvíme o Nagaiře. Samozřejmě že může být tak chytrá,“ zabručel Malus. Najednou mu ten sen byl tak jasný, že mu z toho přeběhl mráz po zádech. „Jdeme.“

„Jdeme kam?“ zeptal se Hauclir, i když tón v hlase naznačoval, že odpověď už zná.

„Posbírat tvoje hrdlořezy a podívat se, jak moc je moje sestra chytrá,“ odpověděl urozený.

* * *

Vstup do tunelu ležel v útrobách samotné Černé věže, na stejném patře jako obrovské cisterny na vodu. Malus, Hauclir a třicet dalších žoldáků neslo na tyčích půl tuctu luceren s čarodějným světlem. Pospíchali klenutými místnostmi a procházeli kolem širokých, kameny zakrytých vodojemů se zásobami vody. Zbraně měli připravené a ostražitě se rozhlíželi do všech zastíněných koutů. Malus je vedl; obával se však, že už je pozdě.

„I za předpokladu, že je vaše teorie správná,“ řekl Hauclir zadýchaně, „ty bestie by musely vstup do tunelu najít, a já vím určitě, že nás nikdo nesledoval.“

„Na to, aby nás vystopovali, nás nepotřebovali sledovat,“ odpověděl Malus zachmuřeně. „Mohli vyslat psy, i bestie by nás mohly najít podle pachu. Máme štěstí, že cestu do pevnosti ještě nenašli.“

Kapsářka, která vedle něho běžela celou dobu, promluvila svým vysokým hlasem: „Asi si nikdo z vás s sebou nevzal ty příšerné koule?“

Malus zavrtěl hlavou. „Už jich zbylo málo, a kdybychom je zkusili použít v tunelu, spálilo by to dřevěné podpěry a celé by nám to spadlo na hlavu. A nechci nám odříznout jedinou únikovou cestu, dokud to nebude absolutně nezbytné.“

Druchii proběhli do temného výklenku na konci sítě vodojemů. Tam, kus od ostatních nádrží, ležel na zemi kulatý dřevěný poklop podobný těm na skutečných nádržích. Na Malusův pokyn dva hrdlořezové odtáhli víko stranou. Objevilo se spirálové schodiště vedoucí do tmy.

„Kušiníci jdou první,“ nařídil Hauclir a pak se obrátil na Deset palců. „Ty zůstaneš tady,“ řekl. „Jestli uslyšíš boj, vyběhneš co nejrychleji nahoru a přivedeš posily. Jakékoliv.“

„Ano, kapitáne,“ odpověděl mladý zloděj, oči vytřeštěné strachem.

Malus sebral nejbližšímu hrdlořezovi kuši a rychle ji nabil. Sekáč si odkašlal. „Měli bychom uhasit světla.“

Žoldáci se na sebe podrážděně podívali. Kapsářka se zamračila. „Chceš, abychom tam lezli poslepu?“

„Raději jít potmě, než svítit jako světluška,“ odpověděl vrah. „Pokud si ta zvířata našla cestu dovnitř, tak u sebe nejspíš mají pochodně, což nám poskytne snadný cíl.“

Urozenému došlo, že má pravdu. „Udělejte, co říká,“ rozkázal. Když byla všechna světla zhasnutá, obklopila skupinku válečníků naprostá tma. „Dva muži s lampami, kteří půjdou nejvíc vzadu, je rozsvítí,“ řekl. „Ostatní je nechají nezažehnuté. Až zavolám ‚světlo‘, tak lucerny rozsvítíte. Jasné?“

Ozvalo se souhlasné mumlání. Malus přikývl. Cítil, jak mu srdce tluče v hrudi. „Dobrá, jdeme.“

Sestupovali po schodišti úplně poslepu, jeden šouravý krok za druhým. Muži do sebe naráželi, šeptem kleli a občas zacinkala o kámen pochva nebo meč. Vzduch byl čím dál chladnější a vlhčí. Malus držel kuši zvednutou a naslouchal, jestli neuslyší blížící se kroky.

Nakonec Malus ucítil, že došlápl na hlínu. Na tváři ho pohladil závan chladného vzduchu a urozený se otřásl při vzpomínce na svůj sen, který se mu zdál sotva před hodinou. Muži se rozestoupili kolem něj. „Pst!“ zasyčel jen tak hlasitě, aby to zaslechly bystré uši druchii. „Pomalu ujdeme pár kroků a pak se zastavíme. Dávejte pozor na můj signál.“ Po obou stranách uslyšel tiché zabručení, které potvrdilo přijetí rozkazu.

Šli vpřed dlouhým tunelem a snažili se dělat co nejmenší hluk. Temnota byla naprostá a nekonečná. Žoldáci slyšeli jen svůj dech syčící jim mezi zaťatými zuby. Nakonec, poté co si Malus ověřil, že všichni vojáci sešli dolů, zašeptal. „Stát. Přední řada pokleknout.“

On a dva muži vedle něj pomalu klesli na jedno koleno a pevně sevřeli kuše. Zírali do propastné temnoty a naslouchali, jestli nějaký slaboučký zvuk neprozradí blížící se nepřátele.

Minuty míjely. Malus neviděl náznak světla ve tmě ani neslyšel žádné zvuky. Ve vzduchu bylo nezaměnitelné napětí, ale jeho vlastní vojáci se s tím snadno vyrovnali.

Čas se pomalu vlekl. Vojáci neklidně přešlapovali, za což si vysloužili od Hauclira syčivé napomenutí. Malus vycenil zuby. Byli tam. Tím si byl jistý.

Válečník těsně za Malusem se sklonil a zašeptal urozenému do ucha. „Vzkaz od Hauclira. Chce vědět, jestli se máme vydat do tunelu.“

„Ne,“ šeptl urozený. „Nepřítel musí přijít k nám, tady máme lepší pozici −“

Ztuhl. Že by někde vepředu potichu šoupla noha? Malus naslouchal a ani se neodvažoval dýchat. Další zvuk − možná tiché zachřestění přezky nebo řetězu. Nebo je to jen jeho fantazie, zesílená napětím a naprostou tmou?

Malus si situaci promyslel a došel k rozhodnutí. Zvedl kuši k rameni, namířil do výše pasu a vystřelil.

Drnknutí tětivy bylo tak hlasité, že se válečníci za Malusem lekli − ale zdaleka ne tak hlasité jako bolestivý výkřik, který rozerval tmu v tunelu.

„Obě řady, pal!“ nařídil Malus a rychle nabil kuši. Zadrnčely další kuše a těžké střely narazily do štítů nebo se odrazily se zasršením modrých jisker od zbrojí. Některé šipky zasáhly těla, čímž vyvolaly další výkřiky, při nichž v žilách stydla krev, a tunel se rozezněl dusáním běžících nohou. Vojáci Chaosu zaútočili.

Stísněný prostor tunelu rezonoval zuřivým řevem a rouhavým válečným pokřikem. Znělo to, jako by se na Maluse a jeho skromné vojsko vrhlo tisíc válečníků. Nedalo se říct, jak blízko jsou − byli přímo uprostřed řvoucího pekla. „Střílejte dál!“ křikl Malus. „Miřte nízko. Když tunel ucpeme jejich těly, tak se k nám nedostanou!“

Pal. Nabít. Pal. Téměř minutu pracovaly Malusovy paže ve vražedném rytmu, jak pumpoval nabíjecí pákou kuše a pálil do tmy. Nájezdníci vřeštěli a klopýtali s chřestěním kroužkových zbrojí a ocelí roubených štítů. Podzemní vzduch páchl krví a obsahem roztrhaných útrob.

Malus vystřelil znovu a tentokrát smrtelný výkřik jeho oběti zazněl skoro těsně před ním.

„Přední řada, odložit kuše a tasit meče!“ zařval. Podal svou vlastní kuši válečníkům za sebou, vytasil oba meče a zaječel na žoldáky: „Světlo!“

Rozkaz přišel v poslední chvíli. Úzký tunel zaplavilo chladné zelené světlo a odhalilo barbara se sekerou ani ne tři stopy od Maluse. Lidský obličej měl zkřivený nenávistí a bolestí. Ze svalnatého levého ramene mu trčela šipka z kuše zabořená až po opeření. Náhlý záblesk světla válečníka na chvíli oslepil. Urozený se k němu vrhl a mečem v pravé ruce ho bodl do pravého stehna. Z rány vystříkl gejzír tepenné krve, válečník se zapotácel a zavyl bolestí. Ale než se mohl vzpamatovat, srazili ho na stěnu tunelu jeho vlastní soukmenovci, kteří se přes něj hnali na nepřátele.

„Zůstaňte klečet!“ nařídil Malus mužům na obou stranách. Zprava se na něj vrhl vyjící barbar se štítem. Malus naznačil výpad pravým mečem a levým odrazil barbarovu sekeru − a pak druchii za Malusovými zády střelil barbara naslepo do obličeje. Šipka muži hladce proletěla skrz lebku a zasáhla nájezdníka za ním do krku.

Než se oba stačili zhroutit na zem, jejich soukmenovci je strhli a šplhali přes jejich těla, aby mohli co nejdříve začít sekat do druchii. Malus a muži v přední řadě bojovali jako krysy, bodali do odkrytých kolen, chodidel, stehen a podbřišků. Kde mohli, rozsekli břicho, a když se některý nájezdník obratně kryl, zaměstnávali ho tak dlouho, dokud ho neskolila šipka z druchijské kuše.

Ale zdálo se, že přílivu barbarů není konec. Před druchii se navršila barikáda z mrtvol a nájezdníci je museli odtahovat, aby se k protivníkům vůbec dostali. Malus měl koleno prosáklé krví. Brzy ztratil přehled, kolik mužů zemřelo při pokusu dostat se do tunelu, a ruce ho začaly pálit od jílců mečů.

Boj jako by zuřil celé hodiny, ale Malus věděl, že to nejspíš bylo jen několik minut. Druchii už dávno došla munice a střelci tasili meče a přidali se k boji. Nájezdníci se k nim proto dostali blíž, ale stejně pak museli čelit dvěma šermířům najednou.

Vyčerpání si začalo vybírat svou daň. Druchii napravo od Maluse na okamžik zaváhal a barbarská sekera mu rozpoltila lebku. Okamžitě přiskočil jiný žoldák a zaklekl na jeho místo ve stejné chvíli, kdy Malus trhnutím zápěstí přesekl vrahovi jeho druha podkolenní šlachy. Postupně umírali další druchii, zabiti vrhací sekerou nebo zubatou čepelí. Obránci se trochu stáhli k sobě a ustoupili o několik kroků ke schodišti. Malus si pomyslel, kdy asi dorazí posily.

Pak se náhle tunelem ozvalo zakvílení rohu a nájezdníci okamžitě ustoupili. Táhli s sebou tolik mrtvých, kolik dokázali pobrat − Malus je nikdy dřív tohle dělat neviděl. Od přeživších druchii se tu a tam ozvalo zajásání, ale Malus je utišil rychlým mávnutím ruky. Něco bylo špatně.

Pak to uslyšel. Těžké dusání nohou ve zbroji, převalující se nad potlučenými druchii jako hlas hromu. Najednou mu došlo, že nepřítel použil barbary jen k tomu, aby je unavil a zbavil munice, a teď přijde rozhodující úder.

„Matko noci,“ zaklel. „Vstávat!“ zavolal na muže vedle sebe. „Připravte se!“

Jenže už bylo pozdě.

Stvoření, tyčící se v čarodějném světle před nimi, kdysi bývalo člověkem. V určitém smyslu to člověk stále byl, ale nyní měl tělo nafouklé hnilobou. Svaly silné jako svaly nauglira hrozily, že rozervou napjatou kůži. Zpod mohutné rohaté přilbice z tmavé oceli svítily oči jako dva žhavé uhlíky. Válečník Chaosu měl na sobě těžkou zbroj, která ho pokrývala od hlavy k patě a byla pobitá hroty, zakřivenými rohy a nebezpečnými háky a visely z ní těžké řetězy a girlandy sušených hlav. V každé ze svých mohutných rukou držel sekeru, která byla na normálního člověka příliš velká, přesto je válečník snadno ovládal, když se s řevem, při němž stydla krev v žilách, vrhl na druchii.

Žoldák po Malusově levém boku zemřel, aniž by vydal hlásku. Jedna ze seker mu čistě uťala obličej. Druchii napravo s výkřikem přiskočil a bodl válečníka Chaosu do mezery ve zbroji těsně nad stehnem. Jenže čepel minula a neškodně sklouzla po leštěné zbroji. Válečník mu druhou sekerou prorazil lebku.

Urozený vycítil svou šanci a vyrazil kupředu. Sekl válečníka do levého zápěstí, až vystříkla krev, a napůl mu je uťal. Válečník se ale k Malusově hrůze jen zasmál a udeřil ho sekerou, kterou držel v pravé ruce, do boku. Pouze magie jeho zbroje zachránila urozeného před tím děsivým úderem. I tak po té ráně odletěl a narazil do stěny tunelu.

Kapsářka zaječela válečný pokřik a zaútočila na válečníka Chaosu. Ve svých drobných rukou svírala meč a dýku. Válečník pohrdavě zavrčel a mávl po ní sekerou. Ale štíhlá druchii se přikrčila a skočila muži na mohutný hrudník. Než stačil překvapený válečník zareagovat, zavyla jako horská kočka a zarazila mu dýku až po rukojeť do pravého oka.

Válečník klesl s bublavým výkřikem na kolena. Kapsářka bleskově seskočila, dřív než jeho těžká sekera dopadla a přesekla by ji ve spršce horké krve. Válečník odkopl se zaklením bezhlavou mrtvolu, která mu ležela v cestě, a rozběhl se za dívkou; jeho sekery kmitaly a svištěly vzduchem.

Druchii zaútočili na netvora ze tří stran a padali k zemi jako posekané obilí. Žoldák napravo od válečníka narazil do stěny už ve dvou kusech. Pokoušel se krýt Kapsářčin ústup a stálo ho to hlavu. Malus se sehnul pod válečníkovým smrtícím sekem a vrhl se na něj. Mečem v pravé ruce narazil válečníkovi do kolena krytého zbrojí a levým bodl vzhůru. Čepel zasáhla válečníka pod bradu a zespodu mu projela až do mozku.

Ale odhodlání hrdlořezů se při příchodu Vyvoleného zhroutilo a dali se na vyděšený útěk. Malus vytrhl meč z kácejícího se válečníka ve chvíli, kdy se lucerny s čarodějným světlem divoce zakývaly a začaly mizet, jak je utíkající vojáci vzali po točitém schodišti s sebou.

V nastalé tmě zavyli po krvi další válečníci Chaosu. Malus zaklel a vyrazil ke schodišti za svými muži. Výstup nahoru byl zuřivým pronásledováním divoce se pohupujícího světla. Muži s lampou snad byli vždycky těsně před zatáčkou, takže urozený v záblescích světla vždycky jen zahlédl kousek schodiště, než mu zase zmizelo. Občas zahlédl vyděšené obličeje a vytřeštěné tmavé oči nad úzkými rameny a klopýtající postavy, které prakticky lezly nahoru po čtyřech, co je ruce a nohy nesly. Tma za Malusem zněla bestiálním řevem, jak se vyvolení válečníci hnali za nimi.

Pak se z ničeho nic úzký prostor schodiště otevřel do klenuté místnosti s vodojemy a panický útěk byl prudce zastaven. Čarodějná světla se jim pohupovala v prostoru nad hlavou a vysílala úzké paprsky bledého světla. Malus viděl jen záda čtyř či pěti druchii snažících se dostat pryč od schodů, ale jasně slyšel Hauclirův hlas, který nad žoldáky burácel jako hrom. „Ještě někdo udělá krok a já mu osobně useknu hlavu!“ řval. „Stát! Nepřítel se nesmí dostat dál do citadely! Musíme se tu udržet za každou cenu, dokud nedorazí posily!“

Posily tu ještě nejsou? pomyslel si Malus. Požehnaná Matko noci!

Nevěděl, jestli má Hauclirovi poděkovat, nebo ho zabít. Na jednu stranu zastavil jejich zbrklý útěk, na druhou stranu byl urozený nyní v pasti na schodišti s vyjící hordou Chaosu v patách.

Schodištěm stoupaly krvežíznivé výkřiky a vzteklé klení. Malus se otočil a pozvedl meče. „Otočte se a postavte se nepříteli!“ křikl na muže za sebou. „Po schodišti budou nuceni přicházet po jednom. Pokud zachováme klid, zadržíme je tu na dlouho!“

Muži naštěstí poslechli. Slyšel, jak se šourají zpátky, a nad hlavou se mu objevily čepele. Obrnil se a přikrčil se, aby vyčkal na nevyhnutelný útok.

Slyšel nájezdníky lézt do schodů. Jejich křik zněl stále hlasitěji. Viděl dolů jen na pár stop − ta zatracená čarodějná světla se houpala jako ve vichřici a vysílala na schody divoké obrazce světla a stínu.

Potom, když už válečníci museli být za poslední zatáčkou schodiště, vytí ustalo a rozhostilo se ticho. Malus slyšel, jak nad ním žoldáci lapají po dechu. Někdo zasténal strachy. Vycenil zuby a pevněji sevřel meče.

Na schodech pod Malusem tiše zaskřípal podpatek. Tiché zacinkání zbroje. Pak se v rozhoupaném světle objevil rezavějící hrot druchijského meče. Urozený ucítil hnilobu a mokrou hlínu, jako když se otevře hrob.

V míhajícím se světle se pomalu objevil šampion Chaosu. Zvedl hlavu v přilbici k Malusovi a na krku se mu zaleskl Vaurogův amulet.

Kapitola dvacátá

PŮLNOČNÍ SPOJENECTVÍ

Šampion Chaosu hypnotizoval Maluse hadím pohledem, který mu zmrazil krev. Skoro jako by se vznášel po schodišti nahoru, s meči napřaženými jako paže čekajícího milence.

„Matko noci,“ zaklel zoufale Malus a zvedl své meče. „Démone!“ zasyčel. „Pomoz mi! Propůjči mi svou sílu!“

Démon se pohnul a znepokojeně se urozenému zavlnil pod kůží − jenže obvyklá vlna ledové moci nepřišla. Malus měl stěží čas si všimnout Tz’arkanovy zrady, když šampion udeřil.

Stříbrné čepele vyrazily a sekly urozenému po nohou a podbřišku. Kde pronikly Malusovým krytem, zasršely jiskry, jak se odrazily od magické zbroje. Urozený se zoufale bránil a řval vzteky nad démonovou zradou, protože věděl, že i bez strašlivé síly, kterou šampionovi propůjčuje amulet, se válečníkovým schopnostem posíleným Chaosem nevyrovná.

Utržil ránu do kolene, kterou zbrzdila zbroj, a stěží odrazil rychlé bodnutí na slabiny. Šampion nebyl jen obratný, ale také zběhlý v šermířském umění saryia. Jeho technika se Malusově vyrovnala, což urozeného ještě víc rozzuřilo. Malus vložil do úderů veškerou svou zlobu a nenávist a nechal některé útoky proklouznout skrz svůj kryt, aby je využil k protiútoku. Šampionovy rány mu jen pršely na hrudní plát a šorce, kde se o ně naštěstí postaralo umění zbrojířů z Naggarondu. Sám se soustředil na šampionovy paže a krk v naději, že mu usekne ruku s mečem nebo srazí hlavu krytou přilbicí. Jenže šampion byl tak rychlý, že Malus většinou zasáhl jen vzduch nebo se rána neškodně odrazila od zbroje. Jako kdyby šampion každý jeho pohyb předvídal předem.

Mezi žoldáky za Malusem nastal rozruch, jenže si nemohl dovolit ani krátké ohlédnutí, aby zjistil, co je jeho příčinou. Pak mu kolem hlavy hvízdla dýka a zasáhla šampiona takovou silou, že mu probodla plátovou zbroj těsně pod klíční kostí. Normální muž by pod takovým úderem zavrávoral, jenže šampion si toho sotva všiml. Nicméně i ten zlomek vteřiny zaváhání Malusovi poskytl příležitost srazit šampionův levý meč stranou a bodnout ho do krku. Čepel zalila tmavá krev, jenže válečník se sesmekl z meče stejně netečně, jako když sebou někdo škubne, aby se zbavil zabodnutého trnu, a okamžitě zaútočil.

Kolem Maluse se někdo protáhl a vyrazil po schodišti k šampionovi. Hauclir zablokoval šampionův pravý meč poškrábaným obuškem a sekl ho svým krátkým těžkým mečem do zápěstí. Jeho ocel však nedokázala proniknout šampionovou zbrojí. Šampion se otočil rychle jako had a bodl po Hauclirovi levým mečem. Malus tak tak stačil odvrátit jeho čepel z dráhy.

Potom se do boje zapojil i Sekáč − hodil další dýkou, která se ale šampionovi odrazila od zbrojí kryté nohy. Válečník Chaosu odpověděl bleskurychlým seknutím po útočníkově krku, jenže druchii stejně rychle uhnul. Hauclir spatřil svou příležitost a udeřil obuškem šampiona do pravé paže. Ta rána by jinému polámala kosti, ale šampion jen lehce zavrávoral a donutil útokem na hrdlo bývalého gardistu uskočit.

Když teď na šampiona Chaosu tlačili tři zkušení bojovníci ze všech stran, byl nucen přejít do defenzivy. Malus ještě přitvrdil a zasypával mu údery levé rameno a paži. Jiskry sršely a kousky zbroje odletovaly, jenže šampion se dál držel na nohou a oplácel každý útok rychlým a smrtícím protiútokem. Malus si začínal myslet, že mají navrch − a zrovna v tu chvíli Hauclir zaútočil z levé strany a udeřil válečníka obuškem do pravého kolene a hned nato ještě do hlavy. Šampiona Chaosu to na okamžik vyvedlo z rovnováhy, bodl Sekáčovi po krku, ale to byla jen finta. Vzápětí se jeho meč mihl jako blesk a probodl Hauclirovi pravé stehno. Bývalý gardový kapitán se zaklením upadl a Sekáč se zavytím bodl po šampionových očích − a vtom mu válečník Chaosu zarazil levý meč hluboko do pravého ramene.

To, že dva druchii byli během jediné vteřiny vyřazeni z boje, naplnilo Maluse hrůzou a vztekem. Vyrazil strašlivý válečný pokřik a vložil veškerou sílu a rychlost do jediného úderu, mířícího přímo na protivníkovy oči. Ocel nemelodicky zazvonila a přilbice praskla na dvě půlky.

Šampion Chaosu zvrátil hlavu dozadu. Na ramena mu volně visely černé vlasy slepené špínou a starou krví. Chorobně lesklá bledá kůže byla protkána pulzujícími černými tepnami a v záři čarodějného světla nazelenale svítila. Jedno černé oko se upíralo na Maluse s výrazem nesmiřitelné nenávisti. Druhé oko bylo slepé a světélkovalo hřbitovní hnilobou. Lebka v tom místě byla prasklá po strašlivém úderu meče. Roztřepené černé okraje rány hnily a hemžili se v nich červi.

Malus se podíval do Lhunařiny tváře a vykřikl hrůzou a bolestí. „Bohové… bohové z hlubin!“ zvolal. „To nemůže být…“

Lhunařiny rty se rozevřely v šíleném úsměvu. Na rozdíl od snu měla zuby stále dokonalé a bílé. Její svalnaté tělo se chvělo a z hrdla jí vycházely strašlivé bublavé zvuky. Byl to nejohavnější a nejobscénnější smích, jaký Malus kdy slyšel.

„S nenávistí… je možné všechno,“ zakrákala a stáhla čepele, z nichž odkapávala krev. „S nenávistí… a požehnáním Temných bohů.“

Vykročila k němu. Malus se jí podíval do mrtvých očí a věděl, že zemře.

Zachránil ho tenký ostrý hlásek ozývající se z horního konce schodiště. „Dračí dech!“ vykřikl varovně Deset palců. „Držte se stranou!“

Malus se otočil a uviděl mladého zloděje necelých deset yardů od sebe; v napřažené ruce držel zářící zelenou kouli. Hauclir na něj křikl skrz bolestí zaťaté zuby: „Ne, ty blázne! Všechny nás zabiješ!“

„Hoď to, chlapče!“ zavolal Malus. „Hned!“

Jenže Lhunara už byla pryč, seběhla po schodišti hbitě jako srna a ztratila se ve tmě. Malus trpce zaklel a zhroutil se na schody. Představa nenávistné tváře se mu stále vznášela před očima jako duch.

Žoldáci seběhli dolů, aby sebrali Sekáče a Hauclira a odtáhli je do bezpečí. Hauclir vzhlédl k Deseti palcům. „Kdo ti, ve jménu Temné matky, tu kouli dal?“ zavrčel.

Deset palců se široce zašklebil. „Cože? Tohle?“ Vyhodil zářící kouli nad hlavu − všichni kolem zděšeně vykřikli − a obratně ji chytil. „To už mám nějakou dobu. Je to mé malé eso v rukávu.“ Přehodil si kouli z jedné ruky do druhé.

A minul.

Deset palců vylekaně vyjekl a vrhl se po zářící kouli. Hladké sklo mu proklouzlo mezi nešikovnými prsty a odkutálelo se k Malusovi, Hauclirovi a zděšeným žoldákům. Tucty rukou po kouli sáhly, ale jen ji popostrkovaly z jednoho místa na druhé, až nakonec narazila do zdi asi čtyři stopy nad Malusovou hlavou. Hrdlořezové se rozprchli do všech stran a ječeli hrůzou.

Malá lampička čarodějného světla praskla s ostrým pop a vzduch naplnil pach jako po průchodu blesku. Malusovi spadla na hlavu hrst střípků.

„Ach, zatraceně,“ zasténal Deset palců. „To světlo mi dala máma. Mám ho už od dětství.“

V šachtě schodiště se rozhostilo naprosté ticho. Hrdlořezové, kteří byli před chvílí přesvědčeni, že uhoří zaživa, se úlevou zapotáceli jako opilci. Hauclir se opřel o zeď a vzhlédl k truchlícímu zloději. „U Temné matky, nevím, jestli tě mám políbit nebo stáhnout zaživa z kůže.“

Ozval se nervózní smích, který byl stále hlasitější a hysteričtější, jak všem začalo docházet, proč byli tak neočekávaně zachráněni. Dva žoldáci pomohli Hauclirovi a Sekáčovi po schodech nahoru. Po Malusovi se natáhly pomocné ruce, ale on je odstrčil. Pomalu a nešikovně vstal. Končetiny měl jako z olova a hlavu jako ve svěráku.

Do chladného stínu vodojemů vylezl z točitého schodiště jako poslední. Než se mu to povedlo, zaplnil se prostor nahoře rozčilenými válečníky. V jejich čele stál lord Isilvar, s obličejem bledým vzteky. Hrdlořezové se stáhli kolem svého raněného vůdce a zle zahlíželi na pohrdavě se ušklebující tváře kopiníků z Hag Graefu.

„Co se tu děje?“ zachraptěl Isilvar.

„Boj, drahý bratře. Co jiného?“ vrátil mu to Malus. Neočekával, že Deset palců bude ve shánění posil tak úspěšný. Zároveň si uvědomil, že Isilvarových mužů je přesila a tady jsou daleko od jakýchkoli spolehlivých svědků, kdyby se ho Isilvar náhodou rozhodl zabít. To však nezastavilo jeho drzá ústa. „Uvědomuji si, že při svých povinnostech vaulkhara se s něčím takovým moc nepotkáváš.“ Než mohl Isilvar odpovědět, Malus pokračoval. „Vojska Chaosu objevila tunel. Podařilo se nám je prozatím zadržet, ale už teď se možná seřazují do nového útoku.“ Urozený se provokativně ušklíbl. „Rád ti přenechám čest odrazit další vlnu, jak se sluší pro tvůj stav.“

Isilvarovi se napjaly svaly na čelistech. „Budeme muset tunel zapálit a nechat jej zřítit,“ řekl. „Horda Chaosu zdvojnásobila útok na hradby a každý muž, který je k dispozici, je potřeba tam.“

„Takže pokud mě omluvíš, bratře, musím se vrátit ke svým povinnostem,“ odpověděl Malus. Aniž by počkal, až mu dá Isilvar svolení, pokynul svým mužům a odcházel. Chvíli to vypadalo, že je kopiníci z Hag Graefu nenechají projít, ale Malus se střetl s pohledem staršího vojáka, který stručně kývl a ustoupil stranou. Ostatní druchii ho následovali a najednou byla mezi nimi volná cesta až na druhý konec sklepení s cisternami. Hlavy v přilbicích, patřící veteránům i nováčkům, se před Malusem a jeho kulhající jednotkou s úctou sklonily.

Hauclir, podpíraný Kapsářkou a Sekáčem, došel k urozenému. „Vypadalo to, že vás ten šampion Chaosu zná,“ nadhodil. „Kdo je to?“

„Noční můra,“ pronesl pohřebním hlasem Malus.

* * *

Nejdřív slyšel jen hlasy. Byly zdušené a zněly zvláštně, jako by je poslouchal pod hladinou hlubokého temného jezera.

„Můj čas se krátí,“ řekla Nagaira. Její hlas zněl silně, vibroval a byl divný, plný disharmonických tónů jako tříštící se sklo. „Musím splnit své závazky, mocný. Závazky, kterým nelze nedostat.“

„Nemluv mi o čase,“ zasyčel Tz’arkan. „I ten můj se krátí. Ale on už zná cestu. Ví, co je třeba udělat.“

„Ale bude jednat? Toť otázka.“ Jako by zacinkalo tepání stříbra a zazněl zvuk nože krájejícího maso.

„Kdo ví?“ zabručel démon. „To, co vy smrtelníci děláte, mi nedává valný smysl.“

Temnota začala blednout. Kolem se začaly objevovat obrysy předmětů. Malus ležel na zádech, zamotaný do přikrývek. Na nahé hrudi ho lechtal chladný vzduch. Nagaira a démon spolu nad jeho ležící postavou rozmlouvali, jako když dospělí hovoří nad spícím dítětem.

„Nechápu, proč je tohle všechno nutné,“ řekla Nagaira. „Tvůj plán je pro mne příliš komplikovaný.“

„Tak komplikovaný jako tvá pomsta v Hag Graefu?“ odsekl démon.

„Máš pravdu,“ povzdechla si. Opět tiše zacinkal kov a tentokrát Malus sledoval, jak jeho sestra zvedla ke rtům pohár a napila se. „Ale nemohl jsi mi prostě přivést Maluse sám?“

Malus najednou zpozorněl. Postavy diskutovaly dál. Nyní viděl Nagairu jasněji. Seděla v křesle přitaženém blízko ke stolu a v rukou s černými žilkami otáčela stříbrným pohárem. Na lesklém kovu zanechával její dotek černé čáry. Nůž a vidlička ležely před ní na kraji talíře, na němž byla vidět hromádka kouřících kousků krvavého masa. Maluse si vůbec nevšímala a černou prázdnotu svého pohledu upírala na bytost sedící naproti ní.

„To není tak jednoduché,“ odpověděl démon. Malus k němu otočil hlavu, ale jeho postava se skrývala ve stínu. Ležel před ním netknutý talíř krvavého masa. „Ty přemýšlíš tak krátkozrace, mé dítě. Zvaž v plné míře všechny důsledky mého plánu a co to bude znamenat pro tebe, jakmile se vrátíme ze severu.“

„Pak ho musíme přesvědčit, aby jednal,“ prohlásila druchijská čarodějka. Opatrně položila pohár na stůl.

„Samozřejmě,“ odpověděl démon. „Udělej, co uznáš za vhodné.“

Malus se pokusil pohnout, ale přikrývky byly utažené pevně a držely ho dobře. Nagaira se na něj podívala a sáhla mu na tvář nehtem podobným drápu. „Kolik z mého bratra zůstane, až bude po všem?“

„Dost,“ odpověděl démon mlhavě. Zastíněná postava se naklonila kupředu a ponořila ruku s drápy do Malusovy hrudi. Urozený pozvedl hlavu a sledoval, jak mu démon z rány v hrudi vytahuje dosud bijící srdce. „Vidíš? Pořád je dost silné. Jeho mysl také. Na nějaký čas by měl uspokojit tvé chutě.“ Démon se opřel dozadu v křesle a rozmáchlým gestem ukázal na Malusovo zničené tělo. „Dáš si ještě kousek, dítě?“

Nagaira se předklonila a zamyšleně nahlédla Malusovi do tváře. „Chtěla bych jeho oči,“ řekla. „Vždycky jsem je milovala, víš.“

Malusovi přitlačila čelo ke stolu silná ruka. V zorném poli se mu objevila další postava a sklonila se nad ním. Byla to Lhunara a její rozbitou tvář zdobil milující úsměv. Z rány na její hlavě vypadly urozenému na tvář svíjející se červi.

Přitiskla mu popraskaný nehet ke koutku oka a Malus začal křičet.

* * *

Ruce ho držely na posteli. Malus kopal a házel sebou, řval strachy a vzteky. Slyšel nad sebou tiché klení a na jeden závratný okamžik si nebyl jistý, jestli se probouzí nebo je ještě polapen v tenatech snu. Se strašným úsilím si osvobodil ruce a odhodil postavy sklánějící se nad jeho postelí. Odkutálel se k okraji postele právě včas, aby stihl vyzvracet obrovskou louži kyselého vína na zem.

„Říkal jsem vám, že v těch posledních dvou lahvích je nejspíš ocet,“ ozval se z druhého konce pokoje Hauclir. „Neposlouchal jste mě. Samozřejmě, byl jste v tu dobu už hodně opilý, ale myslel jsem si, že za pokus to stojí.“

Otevřeným oknem ložnice proudilo dovnitř kalné ranní světlo. Hauclir seděl v křesle u vchodu na balkon a zraněnou nohu měl nataženou na nízkém stolku. Ve ztemnělém pokoji se pohybovaly nejasné postavy, opravovaly zbroj a brousily zbraně. Kapsářka a Deset palců opékali maso na ohřívadle před postelí a potichu si něco šeptali.

Malus se vymotal z propocených lůžkovin a vrávoravě vstal. Hlava se mu točila z vína a prožitého šoku. V duchu ten sen pořád jasně viděl. Bylo to skutečné? Opravdu démon jednal s Nagairou? Jak by si to mohl ověřit? Podíval se na Hauclira, ale co mohl říct, aby to démon neslyšel také? „Kolik je hodin?“ zeptal se bezvýrazně.

„Brzy ráno,“ řekl Hauclir. „Vlastně až příliš brzy. A děkuji, že se ptáte na mé zranění. Není vlastně tak zlé, jak jsem se obával.“

„Musíme jít do ohrady s naugliry,“ přerušil ho urozený. „Hned.“

Hauclir si Maluse zamyšleně prohlížel. „Vy jste stále ještě opilý, můj pane.“

„Odkdy na tomhle záleží? Pomoz mi obléknout zbroj,“ odpověděl urozený a stáhl si propocenou noční košili.

* * *

Vedle ohrady s naugliry uvnitř citadely pilně pracovaly řeznické sekáčky. V ranním světle se leskly kaluže krve. Když Malus s Hauclirem přicházeli k velké kamenné budově, vytahovala zrovna skupinka mladých sluhů těla bestií a nájezdníků zezadu z vozu a rovnala je do řady, aby je řezníci mohli prohlédnout. Několik stovek nauglirů sežere velké množství masa a druchii neviděli důvod, proč nevyužít to, které přišlo samo.

Od včerejška ani na chvíli neutichl hluk bitvy zuřící na vnitřních hradbách. Válečníci Chaosu se vrhali proti opevnění v nekonečných vlnách. Hauclir poznamenal, že brzy už nebudou potřebovat žebříky, protože polezou nahoru po hromadách mrtvol.

Bývalý gardový kapitán bolestně kulhal vedle Maluse s pomocí provizorní berly vyrobené z ratišť kopí. „Proč ten náhlý spěch navštívit ohradu chladných?“ zeptal se se zábleskem podezření v tmavých očích. „Jestli plánujete vyjížďku, myslím, že moc daleko se nedostanete.“

„Potřebuji si něco vzít ze sedlových brašen,“ odpověděl urozený stroze. Pořád si v hlavě převracel svůj sen. Když o tom tak přemýšlel, vlastně to měl očekávat. Teď, když si Malus zajistil podporu své matky Eldire a pak se nechal připoutat k meči Chaosu, musel Tz’arkan hledat způsob, jak ho přelstít a získat navrch. Neměl tušení, že démon může mluvit s Nagairou v jeho snech. Byl také zodpovědný za ty noční můry o Lhunaře? Obojí ho děsilo a zároveň naplňovalo vztekem.

Byl blázen, když odložil meč Chaosu, ať už představoval riziko, nebo ne. To se změní.

Malus spěšně prošel po rampě kolem zakrvácených řezníků k ohradám. Místnost byla temná a vzduch vlhký. Ostře tu páchly desítky velkých válečných zvířat. Každý nauglir měl svou ohradu, podobnou stání pro koně, ale postavenou z kamene, ne ze dřeva, a uzavřenou pevnými železnými vraty.

Trvalo několik minut, než urozený našel ohradu se Vzdorem. Nauglir pospával na pískové podlaze s čenichem zastrčeným pod stočeným ocasem. Když Malus odjistil vrata a rychle vklouzl dovnitř, válečné zvíře se neklidně pohnulo. Hauclir s šaty ještě zastříkanými krví se ho moudře rozhodl nenásledovat.

„Tady jsi, tvore zemských hlubin,“ řekl Malus. Při zvuku pánova hlasu se chladný rychle zvedl. Urozený silou zvyku zkontroloval nauglirovy zuby, drápy a kůži, jestli nenajde známky nemoci. „Vypadá to, že se o tebe ti hlupáci starají dobře,“ zamumlal a prohlédl si zakrvácený písek. „A máš zdravou chuť k jídlu.“

Zkontroloval i sedlo a postroje a nakonec sedlové brašny stále přivázané na hřbetě chladného. Vak s artefakty byl dosud bezpečně uzavřený a vedle něj spočíval dlouhý balík s mečem Chaosu. Připadalo mu, že skoro cítí teplo planoucí čepele, jako když horké uhlíky v ohřívadle čekají, až je někdo rozfouká. Urozený se zhluboka nadechl a sáhl po meči.

V tu chvíli projela jeho tělem křeč palčivé bolesti. Se zasténáním se sehnul a rozevřel prsty do podoby chvějících se spárů. Vzdor při tom zvuku vyrazil a s varovným zabručením se na Maluse podíval.

Démon se mu pod kůží pohnul a napjal. Ale ne, maličký druchii, zavrněl. To si nemyslím.

„Můj pane?“ vykřikl Hauclir. „Jste v pořádku?“

Jenže urozený nemohl mluvit, vlastně kvůli bolesti, která mu drtila hrudník a paže, stěží dýchal. Matně viděl, jak se od něj Vzdor pomalu plazí pryč, a zkušeným pohledem rozeznal, že za chvíli bude mít vážné potíže. Přes řev v uších slyšel, jak nauglir hluboko v hrdle vrčí.

Přinutil každou částečkou své vůle vyrazit skrz zaťaté zuby pár slov: „Pu… sť mě,“ zachraptěl.

No ovšem, maličký druchii, řekl démon. Ale nejdřív možná nechám tohle zvíře, aby ti ukouslo paži, kterou držíš meč. Můžu tě přinutit, abys mu ruku vrazil do krku, když budu chtít. Chtěl bys to vidět?

Tělo urozeného se roztřáslo… a pravá paže se mu pomalu a váhavě začala zvedat.

„Můj pane!“ vykřikl Hauclir. „Co to ve jménu Vnější temnoty děláte?“

Na druhé straně ohrady vztekle zařval Vzdor. Ten zvuk okamžitě probral i ostatní naugliry a vzduch se rozechvěl jejich burácivým řevem.

Ty máš tak měkké, primitivní maso, Temná čepeli, řekl démon. Pokud o kus přijdeš, nic se nestane. Vlastně mě potěší, když nechám to páchnoucí zvíře ukousnout ti obě ruce, jestliže ti to zabrání držet se od meče dál. Mám teď nové spojence, víš. Mohou dokončit práci, kterou jsi započal, a dají mi to, co chci.

Z Malusových rtů uniklo slabé zoufalé zakvílení, když viděl, jak se jeho pravá paže natahuje. Tělo se pohybovalo jako loutka a nešikovně se obracelo k chladnému. Vzdor měl hlavu skloněnou a nervózně švihal silným ocasem do pískové podlahy. Chystal se zaútočit.

Najednou po písku přeběhla postava v dlouhém šatu a kopnutím srazila Maluse na zem přesně ve chvíli, kdy nauglir skočil. Hranaté čelisti klaply naprázdno a na zem, kde Malus před chvílí stál, dopadla sprška jedovatých slin.

„Zpátky, ty zatracená hromado šupin!“ zabručel Hauclir a švihl tvorovi po čenichu berlí, zatímco druhou rukou se snažil odtáhnout Maluse ven. Vzdor chňapl po tom otravném klacku a rozdrtil ho na třísky, ale Hauclir tím získal dost času, aby dostal Maluse přes půlku ohrady. Urozený vlekl nohy po zemi a snažil se odstrkovat. Chladný znovu zařval a vyryl drápy do země hluboké rýhy. Než se ale odhodlal k novému útoku, protáhl Hauclir Maluse vraty a zabouchl je.

„Bohové z hlubin, můj pane, co to mělo znamenat?“ naléhal Hauclir a trhaně dýchal. Obvazem na stehně mu prosakovala čerstvá krev.

Než mohl Malus promluvit, zašeptal mu démon varovně do ucha. Pozorně zvaž, co řekneš, Temná čepeli, varoval ho. Nebo příště, až se vzbudíš, budou mít všichni tví vzácní sluhové podříznuté krky.

Urozený zaskřípal zuby. „Jen… jsem si kontroloval své věci,“ řekl. „Té zatracené potvoře se nelíbil můj pach. Moc vína, jak jsi řekl.“

Bývalý kapitán gardy se zamračil. „Jste si tím jistý?“ řekl a pozorně si prohlížel svého bývalého pána.

„Kdo jiný by měl být?“ vyštěkl trpce Malus. Než mohl Hauclir odpovědět, umlčel jej mávnutím ruky. „Žádné další otázky. Chci jít na hradby a zkontrolovat situaci. Mám podezření, že se brzy přihodí něco velkého.“

Kapitola dvacátá první

MEZI ŽIVÝMI A MRTVÝMI

Z vnitřních hradeb pevnosti stoupaly sloupy mastného černého kouře a vzduch čpěl zápachem spáleného masa. V širokých ulicích byly v půlmílových odstupech navršeny pohřební hranice pro druchijské mrtvé. O každou z nich se staraly dvě desítky vyčerpaných sluhů a několik důstojníků s prázdným pohledem, kteří zaznamenávali každého vojáka vydaného plamenům. Od řádného odnášení mrtvol do spalovacích pohřebních pecí upustili už před několika dny. Mrtví přibývali rychleji, než je stíhaly skupinky odklízečů odnášet, a stejně teď byla většina mužů nucena sloužit na hradbách.

Hromady mrtvých nepřátel byly větší, vršily se místy až do výšky dvaceti stop a odporně páchly. Byly všude po celém obvodu hradeb. Maluse to nesmírné krveprolévání naplnilo bázní a dost jej znepokojovalo téměř sebevražedné odhodlání hordy Chaosu. Pokud budou muset, pohřbí nás ve svých mrtvých, uvědomil si se směsicí obav i obdivu. Záleží jim jen na vítězství a ničení, a tak se na nás pohrnou, dokud jejich vůdci nezemřou nebo dokud nebude z hradeb shozen poslední barbar.

Přistihl se, jak uvažuje, co všechno by dokázal v čele takové armády, a nemilosrdně podobné myšlenky zapudil.

S Hauclirem kulhajícím mu v patách došel na dlouhou zakrvácenou rampu vedoucí k hradbám u severní strážnice. Kolem se válela těla a kusy zbrojí jako smutné pozůstatky předchozího útoku, které oddíly na předprsni ještě nestačily odklidit. Nedávný výpad byl odražen ve chvíli, kdy se urozený vracel od ohrad nauglirů. Ticho u hradeb bylo po zdánlivé věčnosti křiku a krveprolévání až podivně znepokojující.

Rozměr jatek na hradbách urozeného vyděsil. Tmavá kamenná předprseň byla pokrytá silnou vrstvou krve, pilin a vnitřností. Druchijští kopiníci seděli nebo spali mezi tou špínou, protože byli příliš unavení a otupělí, než aby to vnímali. Zlomené zbraně, kusy zbrojí a masa byly rozházené po celých hradbách. Mezi tím vším poskakovali a krákali velcí havrani, kteří hledali mezi nehybnými těly živých chutná sousta. Dokonce i Maluse, který nedávno procházel zakrvácenými ulicemi Har Ganethu, to omráčilo. Ohlédl se na Hauclira a viděl, že bývalý gardový kapitán je bledý a má ve tváři zachmuřený výraz.

Za hradbami vnějšího města byla oblast vypálených budov a primitivních stanů. Na ulicích leželi unavení válečníci Chaosu jako smečky divokých psů. Kam Malusovo oko dohlédlo, byla země poseta stovkami mrtvých těl. Mezi ruinami se ozývalo vytí a brebentění, štěkavé kletby v jazyce, kterému obránci nerozuměli, ale jejichž obsah jim byl naprosto jasný. Brzy, až příliš brzy to zabíjení začne znovu.

Když se Malus přiblížil ke dveřím strážnice, zaznamenal vpředu nějaký rozruch. Trojice kopiníků zápasila se čtvrtým válečníkem, který křičel a divoce se jim zmítal v rukou. „Oni nepřestanou! Nepřestanou přicházet!“ křičel. Tmavé oči měl vytřeštěné a obličej pokrytý zaschlou krví a špínou. „Nemůžeme tu zůstat! Nemůžeme tu zůstat!“ Vojáci, kteří zmítajícího se druchii drželi, si vyměnili vyděšené pohledy. Jeden z nich tasil meč.

„Co to má znamenat?“ vyštěkl Malus. Ostrým tónem překvapil i sám sebe. Zápasící vojáci se lekli a dokonce i pološílený druchii se přestal tolik zmítat.

Válečníci se po sobě podívali a ten služebně nejstarší si odkašlal. „To nic, obávaný pane. Jen odvádíme tohoto muže z hradeb. Není mu dobře.“

„Tomu vojákovi nic není,“ zavrčel Malus, přistoupil blíž a prorazil si cestu do hloučku kopiníků. Popadl vzpouzejícího se muže za límec a přinutil ho vstát. „Máš obě oči a všechny končetiny,“ vyštěkl. „Tak co je s tebou?“

Kopiník se v jeho sevření rozklepal. „Nemůžeme tu zůstat, obávaný pane,“ zasténal. „Už to trvá celé dny a oni stále přicházejí −“

Malus s ním zatřásl jako teriér krysou. „Samozřejmě že pořád přicházejí, ty zatracený blázne,“ zabručel. „Jsou to zvířata. Nic jiného neumí.“ Postrčil muže k hradbám směrem k nepřátelskému táboru. „Poslouchej! Co slyšíš?“

„Vytí! Černé kletby!“ vykřikl druchii vztekle. „Oni to nikdy nevzdají! Trvá to už celé hodiny!“

„Samozřejmě že ano!“ štěkl na něho Malus. „Jedna bestie vedle druhé tam sedí v té špíně a proklíná vaše jména tak nahlas, aby to všichni Temní bohové slyšeli! Víte proč? Protože se chtějí dostat za tyhle hradby a vyvraždit tu všechno živé, ale vy jím to nedovolíte. Je to ta největší zatracená armáda, co kdy pochodovala proti Naggarothu, a vy tady stojíte s kopími proti nim a bráníte jim v jediné věci, po které touží.“

Urozený upustil muže na zakrvácenou předprseň. „Je to směšné! Absurdní! Každý den vstanou ze svých páchnoucích stanů a plazí se jako blázni před svými odpornými oltáři, aby se dostali do stavu krvežíznivé zuřivosti, kterému se nic na světě nemůže postavit − a každý den se stáhnou ke svým stanům s ocasem mezi nohama a lížou si rány ve stínu těchto černých zdí. Samozřejmě že proklínají vaše jméno! Jen pomyšlení na vás je pálí jako uhlík v břiše, protože je porazíte, kdykoli na vás zaútočí. Zatraceně pokaždé.“ Ukázal na nepřátelský tábor. „Ty zvuky by sis měl vychutnávat, vojáku, protože to je lkaní. Jsou to zvuky zoufalství a strachu. A to všechno kvůli vám.“

Kopiník na Maluse užasle zíral. Urozený se na něj podíval a usmál se. „Máš vítězství na dosah, vojáku. Necháš si ho vyklouznout, nebo ty darebáky porazíš jednou a provždy?“

„Můžete s námi počítat, obávaný pane! Zabijeme každou bestii!“ vykřikl kopiník, který stál kousek od nich. Maluse ten výkřik vylekal; rozhlédl se a uvědomil si, že většina válečníků během jeho řeči vstala a nyní hltala každé jeho slovo. Špinavé zakrvácené obličeje jim zářily hrdostí.

Vyděšený kopiník se roztřeseně zvedl. Ztěžka polkl a podíval se Malusovi do očí. „Ať přijdou, strašlivý pane,“ řekl. „My už je přivítáme.“

Shromáždění vojáci zajásali. Malus se široce usmál, i když trochu neklidně, a zamával na přeživší vojáky z pluku. „Odpočiňte si,“ zavolal a mávl směrem k nepřátelskému táboru. „Užijte si tu hudbu, dokud můžete.“ Vojáci se zasmáli, Malus se otočil a rychle se vydal ke strážnici.

Nuarc na něj čekal u vchodu do opevnění. Obličej měl stejně špinavý jako obyčejní vojáci a vrásky se mu únavou a hladem ještě prohloubily. Přesto se na Maluse obdivně usmál. „To bylo dobré, chlapče,“ řekl tiše. „Já bych nejspíš nechal jeho spolubojovníky, aby to vyřešili.“

Urozený zavrtěl hlavou. „To by jen nepřátelům ušetřili práci,“ řekl. „Jsem dost zlomyslný, abych ty bestie nechal za každého našeho zabitého trpět.“

Nuarc se zachechtal. „Dobře řečeno.“ Pokynul urozenému. „Pojď dovnitř. Vypadáš, že bys nepohrdl něčím k snědku.“

Vedl Hauclira a Maluse zešeřelými chodbami strážnice. Prošli opuštěnými místnostmi a chodbami obestavěnými sudy se šipkami, až dorazili do dlouhé místnosti se střílnami, z nichž bylo vidět na prostor před branou.

Na toto místo, nyní pokryté hromadami mrtvol, shlížel tucet unavených druchijských vojáků, mužů i žen, kteří měli kuše položené na dosah ruky. Ohřívadlo uprostřed místnosti vydávalo trochu tepla a na nedalekém stole ležely dva bochníky chleba, trochu sýra a sušené ryby, spolu s půl tuctem kožených pohárků a několika lahvemi vína.

„Posluž si,“ řekl Nuarc a ukázal na stůl. Vojáci na hlídce vrhali na dva nevítané cizince dravčí pohledy, jako smečka hladových psů, které někdo donutil podělit se o maso. Malusovi se při pohledu na jídlo rozhoupal žaludek, ale Hauclir se válečnému lordovi jen uctivě uklonil a posloužil si.

Nuarc si nalil trochu vína do jednoho pohárku a napil se. „Zprávy o tvých činech se mezi muži rychle šíří. Nejdřív ten výpad na obléhací stroje a nyní boj v tunelu. Rychle ses stal hrdinou.“

Malus si opovržlivě odfrkl. „Nikoho nenapadlo, že by k boji v tunelu nedošlo, kdybych nenaletěl Nagaiře na její lest,“ zabručel. „Pokud mě ti hlupáci považují za hrdinu, tak je situace skutečně zoufalá.“

Hauclir se zakuckal s pusou plnou sušené ryby, ale Nuarc se zahleděl do pohárku a zamračil se. Malus jeho gesto zachytil a zvážněl. „Jak zlé to je?“

„Stěží se držíme,“ řekl Nuarc vážně. „Pokud vím, přišli jsme při debaklu na vnějších hradbách o třetinu posádky a zbytek je vyčerpaný. Nemáme dost jídla ani zbraní a neustálé útoky si vybírají svou daň. Ještě jeden den útoků, jako byl ten včerejší, a ztratíme i vnitřní hradby, než slunce zapadne.“

Toto přiznání Maluse omráčilo. „A co posily z Har Ganethu a Karond Karu?“

Nuarc s vážným výrazem zavrtěl hlavou. „Nemáme o nich žádné zprávy. Už pochybuji, že dorazí včas, pokud vůbec.“

„A co ti zatracení lordi v Černé věži?“ zavrčel urozený. Začal chodit po místnosti jako lev v kleci. „Mají nějaké smělé plány, jak nás zachránit před katastrofou?“

Nuarc znovu sáhl po láhvi. „Něco se povídá,“ řekl. „Určitě si nevezmeš trochu vína?“

„Bohové, ne, generále,“ odpověděl Malus. „Toho octa jsem měl za poslední dobu dost.“

Válečný lord se zhluboka napil. „Zaslechl jsem, že tvůj bratr vaulkhar chce ukončit obléhání jediným činem.“

Malus se trpce zasmál. „Má v plánu vést posádku proti hordě Chaosu?“

Nuarc zavrtěl hlavou. „Hodlá tě předhodit Nagaiře.“

Urozeného přešel už beztak hořký smích. „To nemůžete myslet vážně.“

„Kéž by,“ povzdechl si Nuarc. „Jenže ty jsi Isilvara a ostatní šlechtice zahanbil před Černokněžným králem − a co hůř, tvé činy ti vysloužily obdiv vojáků. Proto jsi podle jejich názoru velmi nebezpečný.“

„Malekith by nikdy nic takového nedovolil!“

Válečný lord pokrčil rameny. „Sloužím Malekithovi více než tři sta let, chlapče, a nedokážu odhadnout, co by dovolil nebo nedovolil. Je jasné, že Isilvara a ostatní lordy zkouší, ale nedokážu odhadnout, kam až v tom zajde. Faktem je, že si to začínají dobře uvědomovat a znervózňuje je to. Chtějí, aby obléhání skončilo, a dát Nagaiře, co chce, je nejrychlejší a nejsnazší způsob, jak toho dosáhnout.“

„Pokud tomu Isilvar skutečně věří, pak je ještě hloupější, než jsem si myslel,“ řekl Malus zmítaný mezi vražedným vztekem a ledovou panikou. „Jestli si Nagaira myslí, že dokáže porazit Černou věž − a zahanbit při tom Černokněžného krále − pak jí v tom nic nezabrání.“

Nuarc se zašklebil. „Obával jsem se, že řekneš něco takového,“ odpověděl. „Pak bychom raději měli vymyslet jiný způsob, jak to obléhání ukončit, než Isilvar a ostatní pánové převezmou tu záležitost do svých rukou.“

Malus zklamaně vycenil zuby. „Myslím, že bych si přece jen trochu vína dal.“

V tu chvíli se ze severu ozvalo uširvoucí zahřmění, při němž se dubový stůl roztřásl a láhve s vínem začaly cinkat a narážet do sebe. Vzduch rozerval zvláštní rachot, jako když kladivo dopadne na sklo. Druchii u střílen byli ve střehu. Jedna žena se k Nuarkovi otočila s vyděšeným výrazem. „Na to byste se měl radši podívat sám, můj pane,“ řekla. „Ať je to, co je to, není to dobré.“

Nuarc s Malusem si pospíšili ke střílnám a odstrčili stranou druchijské válečníky s očima vytřeštěnýma hrůzou. Starý válečný lord se zachmuřil. „Zatraceně,“ zasyčel.

Venku se za vzdálenější zatáčkou vnějších hradeb zvedal do studeného vzduchu mohutný sloup dýmu. V jeho kalném středu proskakovala zelená vlákna blesků a trhala temnotu. Dokonce i ze vzdálenosti šesti mil Malus cítil, jak ho na kůži lechtají vichry magie. Díval se, jak sloupec dýmu stoupá víc než tisíc stop do vzduchu a rozlévá svou energii po obloze. Šířila se z něj inkoustová vířící tma, zastiňující zemi dole strašidelným příkrovem. Pak pod zamořenou oblohou zakvílelo další mučivé zahřmění a náhlý poryv chladného vlhkého vichru udeřil do vnějších hradeb.

„Zatraceně je správně,“ řekl Malus. „To se mi vůbec nelíbí.“

Nuarc se obrátil k jednomu z válečníků. „Zatrub nástup,“ nařídil. „Pokud se nepletu, nepřítel na nás hodlá tvrdě udeřit.“ Válečník přikývl s obličejem bílým strachy a vyběhl z místnosti.

Zvedl se vítr a záhadně se propletl střílnami. Druchii v něm ucítili vlhkou hlínu. Oblohu proťaly zelené blesky a zaleskly se na mečích a štítech bestií a nájezdníků, kteří začali proudit v úzkých zástupech k bojišti před vnitřní pevností. Nad hlavou jim zarachotil hrom a na hradbách zapleskaly velké těžké dešťové kapky. Nahoře na střeše strážnice začaly kvílet válečné rohy, jejichž volání se v sílícím větru téměř ztrácelo.

Během chvilky se z kapek stal liják zabarvený přeskakujícími blesky do zelena. Střílnami proudil dovnitř chladný vzduch; druchijští válečníci se zaklením couvli. Z všudypřítomného zápachu rozkladu se jim zvedal žaludek. Malus také klel, ale z úplně jiného důvodu. Před chvílí jasně viděl armádu Chaosu, jak se shromažduje před dalším útokem, ale nyní byla zcela ukrytá za clonou olejnatého deště. Klidně už mohli být v půli bojiště.

Urozený se obrátil k Nuarkovi. „Zasáhne Morathi a její čarodějky proti tomuhle příšernému dešti? To by nás mohlo stát vnitřní hradby, pokud nepřítele neuvidíme dřív, než bude stát na hradbách!“

Nuarc bezmocně zavrtěl hlavou. „U ní je ještě těžší cokoli předvídat, než u jejího syna. Pokud jí to Malekith nařídí, tak to snad udělá.“

„Pak se musíte vrátit do citadely a promluvit s Černokněžným králem!“ Urozený se obrátil k Hauclirovi, který si spěšně cpal balíčky s jídlem a láhve vína do rukávů šatu. „Hauclire! Odlož to a doprovoď Nuarka do Černé věže. Rychle!“

Bývalý gardový kapitán si spěšně založil ruce na prsou, takže ukořistěné jídlo a pití zmizelo z dohledu. „Jak si přejete, můj pane,“ zabručel Hauclir.

Nuarc vyštěkl několik rozkazů na válečníky a vybral půl tuctu těch, kteří ho doprovodí do citadely. Malus využil příležitost vzít si Hauclira stranou a odvedl ho ke dveřím mimo doslech. „Jakmile doprovodíš Nuarka zpátky do citadely, shromáždi přístavní krysy a vrať se co nejrychleji zpátky,“ řekl tiše. „Během několika příštích hodin možná budeme muset udělat něco drastického, pokud oba máme dostat od Nagairy to, co chceme.“

„Drastického? Co?“ zašeptal Hauclir.

„Chceš slyšet pravdu? Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl Malus a podařilo se mu vyloudit nezbedný úšklebek. „Jako za starých časů, ne?“

Hauclir zamrkal. „Staré časy? Ty, kdy jsme se málem utopili, uhořeli nebo byli sežráni démony?“

Malus se na svého bývalého vazala zahleděl. „Ale no tak − co ty staré dobré časy?“

„To byly ty dobré časy.“

Urozený skousl ostrou odpověď, protože se k nim blížil Nuarc a jeho doprovod. „Prostě se vrať co nejrychleji, ty zatracený darebáku,“ řekl tiše.

Malus následoval malou skupinku dozadu do strážnice a opustil je u točitého schodiště, které vedlo k železným dveřím vedle vnitřní brány. Pak tasil oba meče a vydal se k vnějším hradbám.

Za chvíli dorazil k východu na hradby a uviděl, jak se dubové dveře pod poryvy větru prohýbají v zárubni. Z druhé strany se slabě ozývaly výkřiky a volání. Urozený sebral odvahu, otevřel vibrující dveře − a zjistil, že stojí na pokraji pekla.

Druchijští válečníci se potáceli pod nárazy páchnoucího větru a ohavného deště. Mnozí se krčili a tiskli se přilbicemi k hradbám, aby se alespoň trochu ochránili před tou ohavnou bouří. Klikaté čáry zelených blesků křižovaly oblohu a Malusovi připadalo, že jsou tak blízko, že by se jich mohl dotknout. Viděl bledé obličeje zkřivené hrůzou a slyšel výkřiky strachu, ozývající se mezi bojujícími kopiníky. Ke svému naprostému zděšení si všiml skoro tuctu žebříků trčících nad krajem hradby, jejichž dřevěné bočnice se chvěly pod nárazy stovek nohou.

Necelých dvacet yardů odtud zápasilo půl tuctu válečníků s někým, kdo ležel na dlažbě a tloukl kolem sebe. Malus uslyšel vzteklý řev a zahlédl dýku, která znovu a znovu pronikala ležícímu do hrudi. V srdci mu vzplál černý hněv.

„Zůstaňte na místě a postavte se nepříteli!“ zařval do kvílícího větru. S meči v rukou vyběhl na předprseň, aniž by si všímal proudů páchnoucí vody, která mu bičovala tvář a zatékala za zbroj.

„Válečníci Naggarothu se nekrčí před bouří! Bojují, nebo zemřou! Tak si vyberte!“

Jak Malus procházel kolem, všechny hlavy se za ním otáčely. Světlo blesků dodalo jeho obličeji démonický vzhled. Řada kopiníků pomalu sevřela své zbraně v rukou a vyrovnala se. Jestli je k tomu vedla čest nebo hanba nebo strach z toho, co by jim mohl udělat, Malus netušil a bylo mu to jedno.

Když došel na místo, kde dosud zuřila rvačka, se vzteklým výkřikem odhodil nebo odkopl z cesty kopiníky, kteří nemilosrdně bušili a bodali do své oběti. Na jeho zuřivé údery odpověděli muži podrážděným křikem. Jeden muž se k Malusovi výhrůžně otočil se zakrváceným mečem v ruce, když mu ale došlo, koho se chystal napadnout, s vyděšeným výkřikem rychle couvl.

Nyní si Malus mohl prohlédnout zápasícího a vrčícího válečníka, který ležel vespod hromady. Světlo blesků odhalovalo strašlivé rány na jeho hrudi, břiše a nohou − způsobené noži, meči a sekerami. Válečník držel bledýma rukama za krk druhého muže a snažil se zápasící oběť přitáhnout na dosah svých rozbitých rtů a polámaných zakrvácených zubů.

Malus se podivil, jak málo krve na sobě zápasící válečník má, a pak pochopil.

Ten druchii byl mrtvý. Už několik hodin.

Se zděšeným výkřikem sekl Malus oběma čepelemi a oddělil mu pravou paži v lokti. Pak mu rozťal lebku napůl. Tvor se zazmítal a jeho vřískající oběť se mu vytrhla − jenže oživlá mrtvola se pokusila po muži chňapnout znovu, i když jí mozek už vytekl na dláždění. Urozený rychle přistoupil a dalším seknutím oddělil hlavu od krku. Teprve až pak ten tvor klesl nehybně na kameny.

Zahřmělo tak silně, až měl Malus dojem, že to muselo být těsně u jeho hlavy. Válečníci vykřikli hrůzou. Jeden z kopiníků k němu vzhlédl. Silně krvácel z hlubokých škrábanců na obličeji a krku. Urozený v něm poznal toho hysterického vojáka, se kterým mluvil před několika minutami.

„To ten déšť, strašlivý pane!“ křikl přes hvízdání větru. „Foukl Turhanovi do obličeje a znovu ho oživil!“

„Požehnaná Matko noci,“ zašeptal Malus. Najednou mu byl Nagaiřin plán jasný. Rychle přeběhl k vnitřnímu okraji předprsně a podíval se do stínů u paty hradeb.

Ve světle blesků spatřil posekané a potrhané mrtvoly, které se pomalu zvedaly. Byly jich stovky, možná tisíce, a snažily se vyhrabat z hromad navršených podél široké vnitřní ulice. Další nejistým krokem pochodovaly k dlouhé rampě vedoucí na hradby.

Kam Malus dohlédl, se dělo totéž, všude za vnitřními hradbami. Pekelná magie jeho sestry polapila obránce mezi dvě armády − mrtvých a živých. A já jsem Nuarka s Hauclirem poslal do téhle noční můry, pomyslel si.

Na hradbách začaly kvílet rohy. Malus nedokázal rozeznat, jestli je to varování nebo volání k ústupu. Nedokázal ani přemýšlet o tom, jak se taková záplava oživlých mrtvol dá zastavit − dokázal jen držet svou část hradby s vojáky a zdroji, které měl k dispozici.

Rychle zauvažoval a obrátil se ke krvácejícímu válečníkovi. „Ty! Jak se jmenuješ, kopiníku?“

„Anuric, obávaný pane,“ zakoktal voják.

„Odteď seržant Anuric,“ vyštěkl Malus. Opsal zakrváceným mečem oblouk a ukázal na druchii, kteří předtím bojovali s oživlou mrtvolou. „Vezmi si tyhle muže a co nejrychleji dojdi do strážnice. Posbírejte všechny střely s dračím dechem, které najdete, a naházejte je z rampy dolů! Rozumíš?“

Válečník přikývl. „Rozumím, strašlivý pane!“

„Tak proč tu ještě sedíš? Jdi!“ křikl urozený a válečníci vyskočili, aby splnili jeho rozkaz. Odevšad se rozléhaly výkřiky a řev; první útočníci Chaosu se dostali na hradby. Když se kopiníci rozběhli zpátky ke strážnici, Malus se otočil a vyrazil opačným směrem, k mrtvolám belhajícím se nahoru po příkré rampě.

Osm částí vnitřních hradeb, z nichž každá měřila asi tři čtvrtě míle, se nyní zdánlivě táhlo celé legue do blesky křižované temnoty. Malus uklouzl a zavrávoral na mastných dlažebních kamenech. Vyhýbal se zoufalým šarvátkám mezi ječícími kopiníky a vyjícími nájezdníky Chaosu. Poryvy větru ho málem shodily z předprsně do davu vrávorajících oživlých mrtvol dole. V běhu občas zahlédl záblesky zoufalého boje. Kopiník padl k zemi, hrdlo rozervané vrčící bestií, vojákovi vrážejícímu znovu a znovu meč do útočníkovy svalnaté hrudi vytryskla z úst krev. Další kopiník lezl slepě po dlažbě a z rozbité kaše, která dřív bývala jeho obličejem, vycházelo dětské kňourání. Dvojice kopiníků stáhla nájezdníka z hradeb za spletené vlasy a přirazila ho tváří na předprseň, kde mu jeden z nich s rutinním pohybem podřízl krk. Běžícímu Malusovi se rozlila k nohám louže kouřící krve.

Byl dvacet yardů od konce rampy, když pochopil, že tenhle závod prohraje. První oživlé mrtvoly už byly skoro nahoře a žádný z bojujících neměl tušení, co se mu děje za zády.

„Konec linie! Podívejte se za sebe!“ zavolal Malus co nejhlasitěji, ale jeho slova zanikla v dunění bouře a bitevní vřavě. Malus zavrčel vzteky a začal křičet znovu − jenže zezadu se na něho vrhla vrčící postava a srazila ho nosem na dláždění.

Malus slyšel vrčení bestie těsně u hlavy a cítil její horký páchnoucí dech na zátylku. Pak něco ostře prásklo a po pravé čelisti mu přejela žhavá bolest. Na tvář mu cákla horká hustá krev. Zařval stejně jako bestie a pokusil se vykroutit zpod útočníka. Obrněným loktem ho praštil z boku do kostnatého čenichu. Bestie zařvala a pokusila se Maluse bodnout zubatým nožem, jenže čepel se nedostala skrz zbroj. Malus jen instinktivně vypjal záda a zároveň otočil meč v pravé ruce a vší silou jím bodl nahoru. Čepel zajela bestii hluboko do boku a Malus se prudce převalil, čímž přehodil omráčeného a krvácejícího válečníka přes vnitřní okraj předprsně.

Chvilku lapal po dechu. Pak se zvedl na jedno koleno a uviděl, jak se k němu ženou dvě oživlé mrtvoly, špinavé ruce natažené před sebe.

Nemrtví se dostali nahoru na zeď a druchii na konci linie byli rychle přemoženi. Malus viděl dva kopiníky, na které protivníci zaútočili zezadu, a strhli je pod masu drásajících rukou a cvakajících čelistí. Ostatní druchii se s vyděšenými výkřiky stáhli a zanechali tak svou část hradeb potácejícím se mrtvým.

Malus se se zuřivým válečným křikem vrhl na mrtvoly. Obě čepele splétaly v jeho rukou svištivý vzor smrti. Dva rychlé údery a dvěma mrtvým zbyly z rukou roztřepené pahýly, pak urozený ukročil doleva a dalšími dvěma rychlými seky uťal dalšímu paži a hlavu. Ještě než tělo dopadlo na dláždění, změnil Malus postoj, sekl vpravo a jediným čistým úderem připravil jiného mrtvého o hlavu. „Miřte jim na hlavy!“ křikl na váhající válečníky. „Za mnou!“ a se šíleným smíchem se vrhl do houfu mrtvol.

Nemrtví neznali bolest ani strach, ale jejich jedinou zbraní byly zuby a drápy a nepřirozená energie. Malus poháněný vztekem a jízlivou nenávistí v jejich houfu vyoral širokou brázdu. Věděl, že kdyby se dostal na vrchol rampy a zarazil příliv těch stvůr, mohli by ještě zbytek hradeb udržet. Usekával prsty i ruce, utínal paže a hlavy. Bývalí nájezdníci, bestie i druchii padali pod jeho bleskovými údery.

Probojoval se dvacet yardů po zakrvácené předprsni, sekal do všeho, co se před ním pohnulo. Boj jako by trval celé hodiny, až se to zabíjení stalo jakýmsi druhem strašlivého tance. Malus za sebou slyšel zuřivé výkřiky válečníků, kteří jej následovali, a zavyl jako vlk mezi ovcemi. Poprvé od pochodu na Hag Graef před několika měsíci se cítil být skutečně naživu.

Když se dostal na druhý konec hradeb, překvapeně se zastavil. Dvojice bezhlavých mrtvol se zhroutila na dláždění a Malusovy čepele vykřesaly jiskry ze stěny reduty za jejich zády. Na předprseň se pokoušeli vylézt další mrtví, ale Malusovi už stálo za zády značné množství druchijských kopiníků, kteří došli na vrchol rampy a nyní s vražednou účinností stvůry pobíjeli. Urozený se opřel o stěnu reduty a snažil se setřást ze sebe bojové šílenství.

Pak něco prásklo a za zadní částí vnitřních hradeb vystřelila k zemi stěna zeleného plamene. Mezi druchii se ozvalo zajásání, když dračí dech začal stravovat nejistě se pohybující houfy mrtvol. Malus se otočil a uviděl, jak k němu vrávorá Anuric. Ve tváři měl vepsanou únavu i úlevu. Kopiník zvedl ruku a zasalutoval, pak obrátil oči v sloup a zhroutil se. V zádech měl zaťaté dvě nájezdnické sekery.

Za padlým kopiníkem Malus uviděl část hradeb, kde to vřelo jako v kotli. Vlny válečníků Chaosu se přelévaly přes hradby a vrhaly se na obránce. Druchii se drželi zuby nehty, ale útok zřejmě neměl konce.

Malus nechal kopiníky, ať se snaží udržet rampu, a rozběhl se ke kolísající linii obránců hradeb. Když míjel Anurikovo tělo, zastavil se a po chvilkovém zaváhání poklekl a skutálel tělo mladého druchii přes hradby, aby jej vydal zuřícím plamenům, jak se na syna Naggarothu sluší a patří. Pak se znovu poddal bojovému šílenství a s vytím se vrhl do boje.

Kapitola dvacátá druhá

KREV HRDINŮ

To zabíjení snad nemělo konce.

Stále padal ten zhoubný déšť a vztekle vyl vítr. Malus se plížil jako horská kočka podél řady druchijských obránců. Vrhal se na bojovníky Chaosu jako blesk a znovu a znovu se pouštěl do dalšího zoufalého boje, zanechávaje za sebou usekané končetiny a svíjející se těla. Utočil z nečekaného úhlu na nepřátele, kteří se zrovna soustředili na jiného protivníka, a rychle je bodal do žeber nebo jím přesekával podkolenní šlachy. Malusovo vražedné počínání nemělo nic společného se ctí nebo slávou; byla to chladně propočítaná řezničina, kterou vykonával na krví kluzkých hradbách stále dokola.

Druchii bojovali jako zvířata zahnaná do kouta − a těmi také byli. Se zeleným ohněm šlehajícím za jejich zády věděli, že nemají kam utéct, a tak čím víc na ně nepřítel tlačil, tím zvrácenější byli. Nájezdníky i bestie házeli do lačných plamenů, které zuřily na rampě, vrhali se na ně jako smečka hladových vlků. Druchii bojovali, i když byli vážně zranění, a padli, až když na dlažbu vytekla poslední kapka jejich krve. Jako by je Malusovo šílenství nakazilo. Boj se kousek po kousku začal obracet v jejich prospěch. Skupiny bojujících nájezdníků se rozptýlily a byly neúprosně zatlačovány zpátky k mokrým a kluzkým žebříkům, až konečně obránci stáli u žebříků sami a zasypávali krupobitím ran hlavy všech, kteří se k nim pokoušeli vylézt.

Malus nedokázal říct, jak dlouho boj trval. Bouře nijak nepolevovala. Čas ztratil veškerý význam, odměřovaly ho jen šílené záblesky zeleného světla. Znovu a znovu pátral mezi válečníky Chaosu, jestli nezahlédne Lhunaru. Bylo mu divné, že se Nagaiřin šampion během celého boje neobjevil.

Když se o hradby roztříštil poslední nápor útočníků, stál na konci řady u strážnice za trojicí řvoucích, krví promáčených kopiníků, kteří skrytí za hradbami číhali jako hadi u posledního obléhacího žebříku. Vrhli se na každého válečníka, který přelezl přes hradby. Bodli zespodu do nepřítelových nohou, břicha nebo podbřišku a pak hodili křičící oběť do ohně. Zabili tolik mužů, že už to brali jako rutinu, takže je řvoucí bestie s býčí hlavou, která se vyhoupla ze tmy, zastihla nepřipravené.

Minotaurus přeskočil s vzteklým řevem hradby a přistál mezi překvapenými kopiníky. V rukou třímal dvojici obrovských seker. Jednoho muže rozťal od ramene až k boku, ženu sekl do hrudi tak drtivou silou, že ji přehodil přes vnitřní stranu hradeb. Třetí druchii skočil v bojové euforii s divokým výkřikem na mohutnou stvůru a zabodl jí meč do boku. Jeho čepel však projela silnou kůží stěží na palec hluboko a vzápětí ho minotaurus udeřil tupou stranou sekery a urazil mu hlavu. Malus vycenil zuby a vrhl se na netvora s meči napřaženými před sebe.

První výpad zaměřil na svalnaté stehno netvora a odměnou mu byl minotaurův bolestivý výkřik a úder zakrvácenou sekerou. Pokusil se uskočit, ale sekera zachytila okraj jeho nárameníku. Úder ho odhodil na dveře strážnice. Cítil se, jako kdyby ho kopl nauglir; měl vyražený dech a udeřil hlavou o kameny tak silně, že na chvíli ztratil zrak. Nicméně sluch mu stále sloužil, takže slyšel minotaurův vzteklý řev, který se rychle blížil − netvor se ho chystal dorazit.

Malus se instinktivně vrhl kupředu a prokutálel se minotaurovi mezi nohama ve stejném okamžiku, kdy jeho sekery vyryly hluboké rýhy do kamenné stěny strážnice. Urozený se mžouráním snažil zahnat hvězdičky, které mu tančily před očima. Vyskočil na nohy a ťal oběma meči minotaura do podkolenních šlach. Zmrzačený netvor se s bolestným řevem svalil na zem a Malus sekl oběma meči jako nůžkami a přesekl minotaurovi z obou stran krk skoro až k páteři. Na kamennou stěnu strážnice vytryskl oblouk kouřící rudé krve a Malus se otočil, aby vyhledal dalšího nepřítele.

A to byla chyba. Skončil s minotaurem, jenže ten ještě neskončil s ním.

Urozený zaslechl za zády vzteklé zařvání a dostal strašnou ránu do levého ramene, která ho srazila na dláždění. Levou půlkou zad se mu šířila rudá vlna bolesti, ale Malus neměl čas zkoumat rozsah svého zranění. Rvoucí minotaurus se na něj vrhl, přestože své těžké tělo musel napůl táhnout po zemi.

Malus zaklel bolestí a převalil se na záda; netvor s býčí hlavou stál nad ním. Do hrudního plátu ho udeřila sekera. Malus vykřikl, když mu žebra pod kouzlem zpevněnou ocelí praskla, ale sekera se odrazila. Minotaurus se rozmáchl k dalšímu úderu, jenže Malus sebou smýkl jako zmije a pravou čepelí mu uťal ruku. Netvor, šílící ze ztráty krve, udeřil Maluse pahýlem do obličeje. Ostré hrany přeťaté kosti se urozenému zadřely do kůže a do očí mu vhrkla hustá krev.

Malus, řvoucí vzteky, slepě sekl před sebe a setkal se s něčím pružným jako mladý stromek. Udeřil znovu a tentokrát to přeťal − a minotaurovi upadla hlava a udeřila urozeného do obličeje.

Pak ho zavalilo těžké tělo, ze kterého stále tryskala krev.

Urozenému tekla horká krev po krku a tváři, zalévala mu nos a proudila do úst lapajících po dechu. Já se snad utopím na předprsni hradu uprostřed prašné pláně, pomyslel si rozzlobeně. Kašlal a prskal, snažil se vyvléci zpod těžkého těla, ale mrtvá váha se odmítala hnout.

Po době, která mu připadala jako celé hodiny, proud krve konečně zeslábl. Malus matně zaslechl dunění kroků a tlumené hlasy. Tělo minotaura se mírně nadzvedlo a pak úplně odvalilo stranou. Urozenému cákl do obličeje chladný déšť − už ne ten páchnoucí mrtvolami, ale normální čistá voda. Malus lapal po dechu jako ryba na suchu a žíznivě pil. Vytřel si hustou tekutinu z očí a zamrkal na bouřkovou oblohu. Nad hlavou jim stále létaly zelené blesky, ale tma zbledla do ocelově šedé.

Urozeného popadly něčí ruce. V zorném poli se mu objevily dvě siluety. Zablesklo se a Malus rozeznal hubený ustaraný obličej Deseti palců a Hauclirův cynický úšklebek. „Vás nemůžu nechat ani chvilku samotného, aniž byste se dostal do nějaké šlamastyky, že, můj pane?“ zeptal se bývalý kapitán gardy.

Malus se jim kymácel v rukou jako opilec a při každém pohybu zamrkal bolestí. „Možná že kdybys tu byl, když se bojovalo, nebylo by tohle nutné,“ zavrčel urozený.

„No, možná bychom tu byli dřív − ale ta moje noha, můj pane − a taky nějaký blázen zapálil rampu.“

Malus zjistil, že klečí, a použil Hauclira jako žebřík, aby se vyškrábal na nohy. Na zabandážovaném stehně zůstal výrazný černý otisk ruky. Malus nahlédl Hauclirovi přes rameno a uviděl, že kopiníci házejí přes okraj hradby poslední zabité nepřátele. Dračí dech konečně dohořel. Všichni, co z pluku kopiníků přežili, vrávorali omámeně kolem a na zakrvácených tvářích se jim zračilo vyčerpání a šok. Malus nemohl uvěřit tomu, jak málo jich zbylo. Napočítal necelých šedesát bojovníků, zatímco ještě před chvílí jich byl skoro tisíc.

Nikdo nejásal. Žádné oslavy vítězství se nekonaly. Ti, kdo zbyli, byli prostě rádi, že jsou dosud naživu. To pro ně byla celá sláva.

Malus se odtáhl od bývalého vazala. Bolest se už vytrácela a ledový uzel v hrudníku naznačoval, že mu démonova moc spravuje polámané kosti. Podíval se na tucet hrdlořezů, který přišel s Hauclirem z citadely. Sekáč a Kapsářka měli plné ruce práce s olupováním mrtvých; zraněný nájemný vrah měl na rameni zakrvácený obvaz, a tak jen těm dvěma ukazoval, kde nejlíp hledat. Deset palců pronásledoval po předprsni poskakující zlatou náušnici a na tváři měl rozezlený, ale odhodlaný výraz.

Malus unaveně zavrtěl hlavou. „Podařilo se Nuarkovi dostat do citadely?“

Hauclir přikývl. „Vypadli jsme, právě když ty zatracené mrtvoly začaly vstávat. K věži jsme to zvládli zatraceně rychle,“ řekl. „Ovšem dostat se sem bylo něco úplně jiného. Všechny vnitřní pozemky jsou doslova zamořené smečkami oživlých mrtvol.“

„Udrželi jsme zbytek hradeb?“

Bývalý kapitán přikývl. „Jen Khaine ví jak, ale udrželi. Alespoň prozatím.“

Malus se zamračil. „Co tím myslíš?“

Hauclir se ohlédl přes rameno na vyčerpané vojáky a kývl hlavou směrem ke strážnici. „Pojďme si promluvit dovnitř,“ řekl tiše.

Urozeného se zmocnila zlá předtucha. Beze slova přikývl a odvedl hrdlořezy zpátky do citadely. Když nestáli na dešti, visel pach prolité krve a mastných pozůstatků Nagaiřina magického deště kolem urozeného jako mrak a zpola ho dusil. „Nahoru,“ vydechl. „Promluvíme si na střeše.“

Našli točité schodiště vedoucí nahoru na střechu strážnice a vyšli ven do deště a vyjícího větru. Druchii zahalení v pláštích se choulili kolem čtyř katapultů na hradbách a malé skupiny válečníků na druhé straně širokého prostranství si nevšímali.

Malus si stáhl železné rukavice a pokusil se je omýt v kaluži. „Tak dobrá, co se děje?“ zeptal se tiše.

Hauclir si klekl vedle něho. „Když jsme dorazili do citadely, Nuarc mi nařídil, abych zůstal pro případ, že by vám potřeboval doručit vzkaz. Nějakou dobu si povídal s Černokněžným králem, a když vyšel ven, nebyl sám. Nejdřív odcházel váš nevlastní bratr a vypadal, jako by spolkl kus žhavého uhlí. Pak vyběhla celá smečka poslů. Nuarc vyšel ven jako poslední a měl zajímavé informace.“

Malus si cákl vodu do obličeje a promnul si s ní i slepené vlasy. „No, copak řekl?“

„Řekl, že Černokněžný král chystá nějaký tah,“ odpověděl Hauclir. „Malekith přikázal stáhnout nejlepší pluky z vnitřních hradeb a odvést je do citadely a také naugliry z ohrad.“

Malus se nad těmi novinkami zamyslel. „Takže my necháme hordu Chaosu převzít vnitřní hradby?“

Hauclir pokrčil rameny. „Opravdu nevím, co by jim v tom mohlo zabránit, i kdybychom je bránili ze všech sil. Černokněžny král tu nechává zadní voj, který je na čas zadrží, ale nic víc.“

Malus se najednou cítil unavenější než kdy dřív. Podíval se na vrstvy zaschlé krve a tělesných tekutin pokrývající jeho poškrábanou zbroj a zoufale zavrtěl hlavou. „A co Nuarc a Černokněžný král chtějí ode mne?“

„Tak to je zajímavé,“ odpověděl Hauclir. „Mám vás okamžitě dovést do citadely.“

Malus se zamračil. „A řekl Nuarc proč?“

„Ne výslovně,“ řekl bývalý kapitán. „Nuarc mi jen pověděl, že si myslí, že Isilvar zkouškou Černokněžného krále neprošel… a to vás staví do zajímavé pozice.“

Urozený nad Hauclirovými slovy chvíli přemýšlel. „Takže… ty mi chceš říct, že Nuarc si myslí, že mě Černokněžný král jmenuje vaulkharem Hag Graefu místo Isilvara?“

„Po pravdě řečeno já osobně vám nechci říct nic,“ odpověděl Hauclir. „Nic, co vy urození děláte, nedává smysl. Pouze tlumočím to, co říkal Nuarc.“

Malus přikývl. Udělal by Malekith něco takového? Proč ne? Už z Maluse učinil svého šampiona − tak proč neudělat takový skok a nepředat mu úřad vaulkhara? To pomyšlení mu zrychlilo pulz. Jak sladké by to bylo vítězství − pokořit Isilvara před shromážděnými lordy a vidět ho potupeného na dvoře Hag Graefu!

V cestě mu stál jen Tz’arkan. Urozený zaťal pěsti. Existuje způsob, jak splnit svou povinnost vůči Malekithovi a ještě jet na sever, kde by učinil konec démonově pekelné kletbě?

Možná, pomyslel si. Kdyby se postaral, aby obléhání skončilo a Nagaira byla zničena.

Malus se rychle zvedl. „Půjdu rovnou do citadely, ale chci, abys se svými muži šel do ohrad s naugliry a ujistil se, že Vzdora odvedou za mnou.“

Hauclir se zasmál. „To zvíře se o sebe určitě dokáže postarat samo, můj pane.“

„Nedělám si starosti o Vzdora, ale o náklad na jeho hřbetě,“ řekl urozený. „V mých sedlových brašnách jsou… artefakty, které nesmí padnout Nagaiře do rukou. Rozumíš?“

Bývalý gardový kapitán se na Maluse pátravě podíval. „Ano, můj pane,“ řekl opatrně. „Rozumím dobře.“

„Tak jdi. Nechci nechat Nuarka čekat.“

Ale sotva urozený a jeho hrdlořezové zamířili ke schodům strážnice, rozeznělo se znovu zasmušilé dunění bubnů.

Zvuk vycházel ze širokého náměstí na okraji vnějšího města. Malus zaváhal, rozpolcen mezi touhou pospíchat a potřebou vědět, co nepřítel chystá. Nakonec se otočil a protlačil se mezi žoldáky zpátky. Potichu klel, když vycházel na hradby u strážnice.

Bystrýma očima zahlédl zástup bestií se sudovitými hrudníky, který zabral celé náměstí. Paže a prsa měly pomalované krví. Mávaly zakrvácenými sekerami a svazky usekaných druchijských hlav, z nichž dosud odkapávala krev. Malus slyšel hrdelní zpěv, který se splétal s duněním bubnů.

Za bestiemi šla dlouhá řada vrávorajících nahých postav doprovázená tuctem nájezdnických dohlížitelů, kteří je popoháněli údery ostnatých bičů. Každý vězeň nesl viditelné stopy po brutálním mučení; jejich těla poznamenaly nože i žhavé železo.

Hauclir, který se přidal k Malusovi, se nad tím průvodem znechuceně ušklíbl. „Jestli si myslí, že nás zlomí trochou mučení, tak to jsou na špatném místě.“

„Ne,“ řekl Malus zamyšleně. „Tady jde o něco jiného.“

Vězně nahnali do skupinek po osmi a přinutili pokleknout v určitých bodech primitivního kruhu uprostřed náměstí. Pak přišla skupinka bestií, které měly na sobě mosazné symboly a náhrdelníky z lebek. Každá nesla širokou mosaznou mísu a štětec s dlouhými chlupy. Vzduchem se rozeznělo divoké kvílení a štěkavé výkřiky. Bestie namočily štětce do lesklých misek a začaly kreslit na kamenech náměstí složitý symbol.

Zatímco to dělaly, Malus spatřil postavu v temném šatu a lesklé zbroji, která došla na okraj náměstí. Nebyla to bestie ani neohrabaný nájezdník; Malus okamžitě poznal velitelskou chůzi své nevlastní sestry.

Obrátil se k druchijským střelcům na hradbách. „Dokážete ty parchanty odtud zasáhnout?“

Jeden z mužů zavrtěl hlavou. „Nemáme šanci.“

„Co kdybyste použili dračí dech?“

Střelec si znechuceně odfrkl. „Došel. Nějaký geniální důstojník během posledního útoku všechno odnesl.“ Nagaira vstoupila doprostřed zvětšujícího se symbolu, doprovázena dvěma nemotornými minotaury, kteří nesli dalšího druchijského vězně. Ten ubožák vytrpěl z rukou Nagaiřiných mučitelů mnohem víc než ostatní vězňové. Skoro každý palec jeho odhalené bledé kůže pokrývaly čerstvé rány a jizvy po nedávném pálení železem. Paže měl spoutané mosaznými okovy. Při zvuku bubnů zvedl hlavu a Malus ho i na tu velkou vzdálenost poznal.

„Matko noci!“ zvolal. „To je lord Meiron!“

Se zavířením bubnů byl symbol dokončen. Tisíc bestií zaklonilo rohaté hlavy a zařvalo k rozbouřenému nebi. Nagaira rozpřáhla ruce a vydala řadu hrdelních zvuků v jakémsi odporném jazyce, při nichž se vězňové skrčili bolestí a strachem. Z čarodějky vycházely neviditelné vlny moci, které deformovaly vzduch kolem ní.

Něco v jejím zaklínání probudilo Tz’arkana, který se výhrůžně napjal Malusovi pod kůží. Ta malá děvka zapomněla, kdo jsou její páni, zasyčel démon.

Než mohl Malus začít přemýšlet, co tím chtěl démon říct, dosáhlo Nagaiřino zaklínání crescenda. Na nebi vyšlehly blesky a hrom udeřil jako pěst rozzlobeného boha. Bestie zvedly sekery jako jeden muž a zuřivě zavyly. Pak se obrátily k bezmocným vězňům a rozsekaly je na kusy.

Z krvavých čar na kamenech vytrysklo jasné světlo. Lord Meiron ztuhl a pak zařval. Vzduch kolem něho se rozmazal a jeho zmrzačené tělo se začalo nafukovat. Malus ucítil, jak mu ztuhla krev. „Požehnaná Matko noci,“ zašeptal hlasem naplněným děsem.

Hauclir se k němu otočil s vystrašeným výrazem. „Co máme dělat, můj pane?“ zeptal se.

„Utíkejte!“ řekl urozený. „Utíkejte jako o život!“

Dole na náměstí se Meironovo tělo dál zvětšovalo. Urozený vyhrbil v agonii záda a svaly se mu nadouvaly, až na něm praskla kůže jako na převařené klobáse a odhalila lesklé maso uvnitř. Meironův obličej odpadl z vřeštící lebky a ze zad mu vyrostla dvojice nových končetin připomínajících čepele. Malus sledoval, jak se rozvinula v lesklá kožnatá křídla.

Démon dál rostl živený krví stovek rituálních obětí zavražděných na náměstí. Kolem rukou pekelného tvora se tvořilo světlo a žár a nabíralo podobu dlouhé lesklé sekery a děsivého biče s háčky.

Zakrvácený démon se vztyčil nad vyjícími bestiemi na náměstí, zvedl rozšiřující se hlavu a vyzývavě zařval na obránce Černé věže.

Posádky katapultů vykřikly hrůzou a několik válečníků se rozběhlo ke schodům v patách prchajícím žoldákům. Malus sledoval, jak Hauclir a jeho hrdlořezové mizí na točitém schodišti a věděl, že nemají šanci dostat se na zem živí, pokud se nestane něco, co démona zadrží.

Obrátil se k vypínajícímu se démonovi a zachytil pohled jeho mosazných očí. Zvedl oba meče jako výzvu. Tz’arkan se zavlnil v Malusově hrudi a vyslal mu k srdci bolestivou křeč. Co to děláš, Temná čepeli? zavrčel.

„Ty snad nechceš, aby Nagaira pochopila, jak je její jednání zbloudilé?“ opáčil Malus.

Zakrvácený démon roztáhl křídla a s krvelačným řevem vyskočil k obloze. Malus pohodil hlavou a zasmál se jako jeden ze zatracených. V žilách mu proudila Tz’arkanova černá energie.

Kolem Maluse zazněly zběsilé rozkazy, když druchii nabíjeli těžké katapulty a namířili je na tu okřídlenou hrůzu. Démon jako by zaplnil celou oblohu, jeho mosazné oči a zahnuté zuby se v šeru matně leskly. Těžká lana zadrnčela a k obloze vyletěly čtyři střely. Jedna minula klesající hlavu démona o necelý yard, další mu čistě přerazila pravé křídlo. Poslední dvě střely udeřily do démonovy široké hrudi a jejich železné hroty zajely hluboko do svalů a kostí.

Zásahy démona zarazily v letu. Vztekle zařval, narazil do okraje hradeb strážnice a roztříštil kamenné zuby cimbuří na kusy. Po střeše budovy se rozběhla pavučina prasklin. Maluse to odhodilo dozadu, mimo dosah démonovy strašlivé sekery. Ta zasvištěla vzduchem a místo něj rozbila na kusy katapult; pak vystříkla krev a části těl tří druchii z obsluhy katapultu se rozletěly kolem. Démon se zavrčením švihl bičem po katapultu po své levici, ovinul ho i s jeho obsluhou sítí šňůr s háčky. Dřevo zapraskalo a kov zasténal, když se démon pomocí biče vytáhl na hradby. Výkřiky spoutaných druchii se změnily v bublavé chrčení, jak se šňůry biče napjaly a rozmačkaly je na kaši.

Malus vyskočil se zuřivým zařváním na nohy a vrhl se na démona jako šíp. S Tz’arkanovou mocí v žilách se proměnil ve šmouhu černé zbroje a naostřené oceli. Během jediného okamžiku se dostal přes sténající střechu a na dosah démonových zbraní. Divoce zaútočil proti démonově paži, v níž držel sekeru. Ostré čepele se odrazily od ocelově pevných svalů a kostí a Malus ucítil démonův horký páchnoucí dech ve tváři, jak po něm démon chňapl silnými čelistmi.

Malus démonův útok čekal a pokusil se na poslední chvíli uhnout, takže místo aby mu démon ukousl pravou paži, popadl ho jen za rameno kryté zbrojí. Zuby očarovanou zbroj neprokously, ale urozený přesto vykřikl bolestí, když se kovové pláty zmáčkly, vykloubily mu rameno a zlomily klíční kost jako suchou větvičku. Démon ho zvedl a tvrdě jím udeřil o zem, až mu zlomené kosti zaskřípaly. Pak ho odhodil jako teriér mrtvou krysu. Urozený dopadl na kamennou střechu a znovu zařval bolestí. Klouzal skoro tucet stop, než se konečně zastavil na okraji střechy nedaleko posledních dvou katapultů.

Tou dobou se už démon uvnitř něj dal do díla. Jeho svaly se samy napínaly a hýbaly, přitáhly vykloubenou paži s praskáním kostí a šlach do správné pozice. Malus ječel a házel sebou, oči vytřeštěné bolestí, ale Tz’arkanova strašlivá vůle mu zabraňovala ztratit vědomí. Pak šílený pohled urozeného padl na dva druchii od obsluhy katapultu, kteří se vyděšeně krčili za svou zbraní. „Zastřelte… to!“ zavrčel rty skvrnitými od černé krve. Vyjevení druchii se na Maluse podívali a vyskočili. Bleskově začali točit dvojitým vrátkem, který napínal katapult.

Démon se vztyčil do plné výšky a práskl zkrvaveným bičem ve spršce třísek a kousků kovu z rozbitého katapultu. Na druhém konci strážnice obsluha posledního katapultu ztratila odvahu a dala se na útěk, jenže jejich křik přivábil pozornost okřídleného netvora. Skočil po prchajících druchii, jednoho přeťal sekerou vpůli a druhého zachytil do řemínků biče. Démon zavířil kolem Maluse a máchl bičem v oblouku, kterým vyhodil polapeného křičícího vojáka do vzduchu. Letící druchii minul poslední katapult jen o několik stop a zmizel v temnotě za strážnicí.

Tětiva s hlasitým zadrnčením zajela do pozice, kdy byl katapult připravený k výstřelu. Obsluha se právě usilovně snažila vložit šipku do drážky, když se střecha strážnice rozechvěla pod démonovými dunivými kroky. Malus zaťal zuby a znovu vstal, několika pohyby si rozproudil krev v pravé ruce a vrhl se proti útočícímu netvorovi.

Švihnutí biče předvídal a sehnul se, aby jej svištící řemínky minuly, hned nato uskočil doprava a vrazil hroty obou mečů netvorovi do levého stehna. Zbraně zajely hluboko a z ran se vyvalily pramínky černého kouře. Okřídlený tvor vztekle zařval, zastavil se a otočil, aby mohl po Malusovi máchnout sekerou. Jakkoliv byl urozený rychlý, nedokázal se vyhnout úderu, který se od jeho zbroje sice odrazil, ale polámal mu žebra a odhodil ho stranou jako dětskou hračku.

Malus se opět kutálel po střeše strážnice. V tu chvíli vystřelil katapult a démonovi se zaryla do podbřišku šipka. Zapotácel se a švihl po katapultu i jeho obsluze bičem. Oba druchii roztrhaly žíly s háčky na kusy a vyrvaly zbraň z jejího uložení.

Démon vycenil zuby a obrátil se k Malusovi, jenže urozený už zase stál, napůl šílený vztekem a bolestí z toho, jak mu Tz’arkanova vůle rovnala žebra na správné místo.

Uhnul před démonovou sekerou a vzápětí vyryl mečem do netvorovy svalnaté paže dlouhý klikatý šrám. Zavrčel jako vlk, mrštně uskočil před dalším výpadem − a v tu chvíli se mu bič pevně omotal kolem nohou.

Strhlo ho to na zem, kde tvrdě narazil na kamennou střechu. Tz’arkanova síla mu umožnila odkutálet se stranou, ještě než démonova sekera dopadla na místo, kde před okamžikem ležel. Kámen praskl a obrovská část střechy strážnice se zřítila dovnitř v oblaku prachu a trosek, který strhl Maluse i démona s sebou.

Malus tvrdě dopadl na hromadu kamení a kutálel se k démonovi. Než démon stačil cokoli udělat, zvedl levý meč a zarazil ho démonovi vší silou až po jílec do ramene. Démon zařval vzteky a snažil se na Maluse dosáhnout bičem, jenže urozený se ho držel jako klíště a vzápětí mu vrazil druhou čepel do svalnatého hrdla.

Démon zaburácel a roztáhl křídla − a náhle se mu z jeho četných ran vyřinulo něco víc než černý kouř. Vycházel z něj žár jako z výhně. Démon s rozčileným řevem vyskočil k obloze a vybuchl v oslepujícím záblesku a zahřmění.

Maluse to vymrštilo do vzduchu, dopadl na rozbitý okraj střechy a kutálel se po něm, dokud se tvrdě nezarazil o hrazení, které ji lemovalo. Byl popálený a v uších mu zvonilo. Neměl meče, přišel o ně, když démon zmizel. Sebral odvahu, s důvěrou v Tz’arkanovu moc vstal a přeskočil přes hradby. Jako jestřáb se snášel na chodník o šedesát stop níž. Dopadl na něj tak tvrdě, že dlaždice popraskaly, ale jeho tělo náraz s nadpřirozenou pružností absorbovalo.

Bylo těžké se nesmát. Jakkoliv byly Tz’arkanovy dary strašlivé, občas dovedly potěšit.

Na vnitřních hradbách zaznělo hrdelní vytí. Nagaiřin démon byl sice poražen, ale zahnal druchijské válečníky na útěk a hordy Chaosu hradby obsadily. Po dlouhé rampě na vnitřní nádvoří už sbíhaly stínové postavy, které pronásledovaly stahující se druchijské kopiníky. Malus zavrčel jako vlk, vyskočil a vyrazil do tmy. Obléhání se rychle blížilo k vrcholu a Černokněžný král uvnitř Černé věže připravoval konečný tah.

Kapitola dvacátá třetí

PÁN ZKÁZY

Uvnitř hradeb vnitřní pevnosti se rozléhaly výkřiky hrůzy a hrdelní vytí oživlých mrtvých. Po nádvoří v panice pobíhali druchii, kteří se snažili dostat do bezpečí Černé věže. Vojáci, kteří už odhodili svá kopí, lezli jeden přes druhého a klopýtali po dláždění, prchali jako šílení, aby si zachránili život. Řemeslníci, učni, sluhové a otroci utíkali s nimi. Jako strachem šílená zvířata se v zoufalé touze uniknout obraceli jeden proti druhému. Malus viděl vojáky, kteří tasili meče a sekali do každého, kdo jim stál v cestě. Druchii v kovářské zástěře s výkřikem padl s bodnou ránou v zádech; jeho učedník se otočil a na oplátku vyrazil kopiníkovi těžkou palicí mozek z lebky, až se krev rozstříkla po zdech. Urozený uviděl důstojníka ležícího na zemi v kaluži tmavé krve, která mu vytékala z podříznutého hrdla. V mrtvých rukou držel meč s hruškou zdobenou drahokamy a z jeho roztrženého měšce se vysypaly zlaté mince. Bylo to větší bohatství, než jaké neurozený druchii vidí za celý svůj život, ale nikomu teď nestálo za druhý pohled.

Bílé obličeje s rysy zkřivenými hrůzou se vynořovaly z nepřirozené temnoty a vířily kolem Maluse jako hejno vyplašených ptáků. Většina prchajících vojáků se ohlížela směrem, odkud přiběhla, a naslouchala jásavému řevu a kvílícím rohům válečníků Chaosu, kteří se valili přes vnitřní hradby. Stávali se tak snadnou kořistí pro nestvůry plížící se jako vlci v hlubokém stínu uvnitř hradeb. Nagaiřiny oživlé mrtvoly strhávaly muže na zem jako poplašené srny a rvaly jim hrdla ostrými nehty; pak se živily jejich kouřícími vnitřnostmi. Nejednou byl Malus nucen proběhnout kolem křičícího druchii pohřbeného pod klubkem vrčících, sápajících se stvůr.

Jednou po něm ze stínu dveřního výklenku sáhly bledé vyschlé paže. To stvoření kdysi bývalo druchijským kopiníkem, ale půlku tváře mu uťala seveřanská sekera. Oživlá mrtvola se popraskanými nehty sápala urozenému po krku − Malus ji se zavrčením popadl za hrdlo a utrhl jí hlavu. Běžel dál, ještě než bezhlavé tělo stačilo dopadnout na dlažbu; spěchal co nejrychleji po dlouhé ulici směrem k citadele.

Pořád měl pocit, že má celé tělo oteklé a studené. Svaly mu klouzaly pod kůží jako ocelová lana potažená hustou slizkou hnilobou. Démonovy dary, které vyvolal u strážnice, ještě nevyprchaly, což ho uklidnilo a zároveň znervóznilo.

Díky démonově nepřirozené rychlosti proklouzl tím šílenstvím kolem jako duch. Polapený mezi hordou Chaosu a číhajícími oživlými mrtvolami se obával, že se ani jeden z prchajících druchii do bezpečí Černé věže nedostane. Své nejlepší vojáky Malekith moudře stáhl z hradeb ještě před Nagaiřiným útokem.

Záměry Černokněžného krále dokázal uhodnout. Horda Chaosu se při tom krvavém pronásledování rozptýlí a bude opilá vražděním poté, co pobije zbytky vyčerpaných kopiníků, a stejně vyčerpaná bude i Nagaiřina magie. Až Malekith vyrazí do protiútoku, posíleného magickou silou Morathi a čarodějek z konventu Černé věže, karta se doslova obrátí. Víc než polovina nepřátelské armády bude polapena ve stísněném prostoru vnitřního nádvoří a bude nucena čelit odpočaté disciplinované pěchotě a rytířům Černokněžného krále žíznícím po boji. Bude to úžasný masakr, pomyslel si Malus, něco takového stojí i za oběť stovek druchii, kteří teď umírali kolem něho.

Jestli se Nuarc ohledně úmyslů Černokněžného krále nemýlil, pak by mohl vést útok právě Malus, jak by se slušelo na vaulkhara Hag Graefu. Urozený se při tom pomyšlení hladově usmál. Až pobije nájezdníky uvnitř hradeb, shromáždí armádu a povede ji do vnějšího města a ven do pole. Nezastaví se, dokud nebude Nagaiřina hlava viset na jednom ze Vzdorových trofejních háků.

Ze stínu se k němu vyplížila s nataženými pažemi další z mrtvol oživených jeho sestrou. Malus ji popadl za rameno a za krk a rozerval ji jako kus vlhkého pergamenu. Kusy těla odhodil stranou, obrátil tvář k temné obloze a bujaře se rozesmál v očekávání budoucí slávy.

Za chvíli se dostal na široké nádvoří u samotné paty věže. Ze dvou hranic zlověstně šlehaly zelené plameny, vrhaly na dláždění chaotické stínové obrazy a odrážely se na přilbicích dvou jednotek kopiníků nastoupených před branou mohutné citadely. Nádvoří bylo poseté těly − oživlé mrtvoly měly hlavy prošpikovanými šipkami ze samostřílů bystrozrakých kušiníků stejně jako pár druchii, kteří se nešťastnou náhodou dostali do křížové palby.

Malus při běhu přes nádvoří poněkud zpomalil, a když se přiblížil k nastoupeným kopiníkům, ukázal jim zvednuté prázdné ruce. K jeho překvapení ho druchii přivítali jásotem. Ten zvuk mu trochu zrychlil proudění té trošky krve, co mu ve scvrklých žilách zbyla. Přijal poctu se zvednutou pěstí a vlčím úšklebkem.

Prošel úzkou mezerou mezi oběma pluky a našel důstojníka, který na něj čekal v sedle. Urozený zasalutoval mečem. „Je dobré vás vidět, strašlivý pane,“ překřičel důstojník okolní hřmot. „Černokněžný král mi nařídil počkat, až přijdete, a poslat vás bez otálení do válečné rady.“

Malusův úsměv se ještě rozšířil. „Nenechám Jeho obávané Veličenstvo čekat,“ zavolal. „Prošla tudy během poslední čtvrt hodiny skupinka pěšáků vedoucích nauglira? Poslal jsem své vazaly pro svého chladného právě v tu chvíli, kdy došlo k útoku na strážnici.“

Důstojník zavrtěl hlavou. „Zatím jen hrstka vojáků,“ zavolal. „A nauglira nikdo z nich nevedl.“

Malusův úsměv pohasl. Ohlédl se směrem, odkud přišel, a uvážil vzdálenost mezi citadelou a ohradou pro naugliry. Kde ve jménu Temné matky jsou?

Něco se pokazilo, pomyslel si. Možná narazili na tlupu oživlých mrtvol nebo se přes ně přehnala skupinka zpanikařených vojáků. Snažil se potlačit vlnu zoufalství. Hauclir by své muže dostal zpátky včas, o tom byl pevně přesvědčen. Ten zatracený darebák občas působil potíže, ale nikdy neselhal, šlo li o něco opravdu důležitého. Urozený se obrátil k důstojníkovi. „Podívejte se po nich a zařiďte, aby se dostali dovnitř,“ křikl. Nic víc dělat nemohl. Důstojník přikývl a obrátil koně směrem k čekajícím vojákům. Malus se ještě jednou podíval na peklo zuřící za ohni a rozběhl se k věži.

Za řadami kopiníků doširoka zívala černá brána citadely připravená přijmout těch pár šťastlivců, kteří přežili útěk od vnitřních hradeb. Temnotu v klenutých chodbách rozptylovala zelená záře čarodějných lamp a odevšad se ozývalo řinčení. Oddíly kopiníků nastupovaly se soustředěnými výrazy v zjizvených tvářích. Kontrolovali si zbroj a zbraně, zatímco rytíři a jejich panoši dohlíželi na výstroj a potřeby svých šupinatých ořů. Ve vzduchu bylo cítit napětí jako v kuši připravené k výstřelu. Malekith stáhl svou obrněnou pěst a čekal na správný okamžik k úderu.

Malus se zastavil v průchodu brány a chvíli nevěděl, kam jít. Bude mít Černokněžný král válečnou radu v trůnním sále nebo v méně formálních prostorách na vrcholu věže? Zrovna když se chystal najít páže nebo sluhu, jehož by se zeptal, objevil se jeden u jeho lokte.

„Kdybyste mě laskavě následoval, strašlivý pane,“ řeklo páže a uklonilo se. „Mám vás odvést na zasedání rady.“

Urozený stroze přikývl. „Veď mne tedy,“ řekl nepřítomně, protože stále usilovně přemýšlel. Vydal se za pážetem a v duchu připravoval spěšné bitevní plány pro malou armádu Černokněžného krále.

Stoupali po schodech do vysoké věže, do horních místností rady. Malus si stěží všímal, kudy jdou, vzpružen démonovou silou a myšlenkami na slávu, která ho očekává. To bude naše poslední setkání, drahá sestro, pomyslel si urozený zachmuřeně. A pak tě s křikem pošlu do Propasti, kam patříš.

U dveří do rady stáli na stráži dva druchii s obnaženými meči v rukou. Zasalutovali přicházejícímu Malusovi a páže s úklonou ustoupilo. Ve dveřích se urozený zarazil, protože mu najednou došlo, jak je špinavý. Každý palec jeho emailované zbroje byl pokrytý prachem, špínou a krví a jeho obličej vypadal stejně. Černokněžný král očekává válečníka, který má vést jeho armádu, pomyslel si. A taky ho dostane. Položil ruku v železné rukavici na dveře, otevřel je a rychle vešel dovnitř.

Místnost byla matně osvětlená jen ponurou září dvou ohřívadel. Na širokém stole byly rozházené mapy a pergameny, přesně jako když tu byl Malus naposledy. Ve stínech se tiše pohybovali vazalové, aby byli k ruce lordům, kteří očekávali jeho příchod. Balneth Bale se na Maluse chladně díval zprava, zatímco zleva se šklebil lord Myrchas. Lord Jhedir tu chybí, všiml si urozený okamžitě. Nejspíš někde leží v kaluži vína, pomyslel si opovržlivě.

Když se zastavil před stolem, stáhli se vazalové zpátky ke stěnám a Malus si se zamračením uvědomil, že tu není nikdo se stříbrnou maskou Nekonečných.

Pak mu zrak padl na postavu sklánějící se nad druhým koncem stolu a srdce se mu málem zastavilo.

„Sláva vítěznému hrdinovi,“ ušklíbl se Isilvar a z hlasu mu odkapávala nenávist. Narovnal se v křesle a naklonil se k Malusovi. Rudá záře ohřívadel mu obarvila tváře matnou barvou zaschlé krve. „Vidíte, pánové? Říkal jsem vám, že se do citadely dostane v pořádku. Můj nevlastní bratr má talent na to, jak uniknout z katastrof, které sám způsobil.“

„Kde je Malekith?“ zeptal se Malus a bojoval s narůstajícím přílivem paniky.

Isilvar se krutě usmál. „Dole, v audienčním sále. Svolává válečnou radu. Neslyšel jsi o tom?“

Malus vycenil zuby jako vlk, protože byl vzteklý, že se nechal tak snadno podvést. „Slyšel. Přikázal mi, abych se tam dostavil.“ Chladným pohledem si změřil Isilvara a jeho spojence. „Předpokládám, že Jhedir je tam také. Je zajímavé, že si Černokněžný král víc cení přítomnosti opilce než vaší, že?“

Obrátil se na patě − a spatřil, jak mu čtyři Isilvarovi muži zastupují cestu ke dveřím. V rukou se jim leskly meče. Až teď si Malus uvědomil, že on sám má u pasu jen prázdné pochvy.

„My tu radu moc nepotřebujeme, bratře,“ odpověděl Isilvar. „Náš plán se už dal do pohybu. Tohle obléhání začíná a končí s tebou, Temná čepeli. I když bych moc rád viděl, jak tě vlečou do Hag Graefu v řetězech a postupně rvou na kusy, v téhle chvíli mi nezbývá než tě vydat naší drahé sestře.“ Vaulkhar se usmál ještě šířeji. „Jsem si jistý, že má s tebou v plánu něco velice speciálního.“

Malus usilovně přemýšlel; marně hledal nějaký způsob, jak uniknout z bratrovy pasti. Podíval se na lorda Myrchase a Balnetha Balea a zauvažoval, jak je jejich spojenectví silné. „Ty třikrát prokletý blázne,“ řekl Isilvarovi. „Já jsem šampion Černokněžného krále. Myslíš, že mě můžeš prostě vyvést ze dveří citadely a předat Nagaiře?“

Isilvar se zachechtal. „To určitě ne. Díky tobě ale ani nemusím.“ Rukou s dlouhými prsty kývl do stínu.

Do karmínového světla hladce proklouzla postava v oděvu druchijského střihu a obnošeném kheitanu z trpasličí kůže. Na hlavě měla kápi. V její hloubi místo jednoho oka matně zářila hřbitovní hniloba.

Malus se otočil a vrhl se na stráže u dveří. Posílený démonovou mocí překonal celou vzdálenost v jediném okamžiku. Bleskurychlým pohybem vytrhl jednomu z ohromených válečníků z ruky meč a úderem otevřenou dlaní do hrudi ho srazil k zemi. Meč se zablýskl a druhý válečník padl se širokou ranou v hrdle.

Urozený sáhl po železném kruhu na dveřích − a celé tělo mu zkroutila vlna ledové bolesti. Zaťal zuby a přinutil ruku, aby se sevřela na kruhu, ale svaly se vzpíraly. Jeho postavu zachvátil třas, jak se snažil napřít každou částečku své vůle k útěku, ale jako by se mu svaly a kosti změnily v led.

Z úzkých rtů mu uniklo zasténání. Démon se zlomyslně zasmál.

Tvoje sestra čeká, maličký druchii, řekl Tz’arkan. Nechceme ji zklamat, že ne?

Pomalu a bolestivě se jeho tělo odvrátilo ode dveří. Ukořistěný meč mu vypadl z ruky. Z druhé strany místnosti pozoroval Isilvar se směsicí krutého potěšení a pobaveného úžasu, jak Maluse zradilo jeho vlastní tělo. Obrátil se k Lhunaře. „Doufám, že sestra pochopila podstatu výměny?“

Postava v kápi kývla hlavou. „Dostaneš své vítězství, Isilvare,“ zabublal hlas z mrtvých plic. „Zabij všechno uvnitř vnitřních hradeb a zbytek se stáhne na sever. Zadní voj můžeš napadat, jak chceš. Proklouzneme ven, až padne tma.“

Isilvar přikývl. „Skvělé.“ Usmál se na ostatní lordy. „Do soumraku z nás budou hrdinové a Černokněžný král nás odmění.“ Vaulkhar pohlédl na Maluse, který se stále třásl vzteky. „Do zítřka Černokněžný král na mého ztraceného bratra zapomene.“ Propustil gestem Lhunaru. „Vezmi ho tajným schodištěm do tunelu pod cisternami,“ řekl. „Už tak jsme se opozdili na radu Černokněžného krále.“

Lhunara se Isilvarovi ztuhle uklonila a natáhla ruku k Malusovi. Démon se v něm pohnul a Malusovy nohy se k jeho hrůze samy daly do pohybu. Nejdřív pomalu, potom rychleji prošel místností jako poslušný pes a kráčel za svou bývalou vazalkou.

Lordi se zvedli z křesel a prošli kolem něj. Balneth Bale upřel na Maluse nenávistný pohled a plivl mu do tváře. „Lituji jen toho, že tě nemohu zabít sám,“ zabručel. „Dnes v noci se budu modlit, aby tvoje sestra prodloužila tvé utrpení na mnoho dní.“

Další šel lord Myrchas. Prohlédl si Maluse od hlavy k patě a užasle potřásl hlavou. „Jsi ještě větší blázen, než jsem si myslel,“ řekl a odešel.

Isilvar byl poslední. Naklonil se k Malusově nehybné tváři. „Kéž bys viděl svůj výraz ve chvíli, když jsi vešel do této místnosti,“ řekl sladce jedovatým hlasem. „Opravdu sis myslel, že bych jen tak seděl a nechal tě, abys mi sebral můj titul? Neuvidím tě zemřít, bratře, ale viděl jsem, jak se tvé sny během jediné vteřiny obrátily v prach. Ten okamžik si budu vychutnávat po všechna ta další staletí.“

A byl pryč. Dveře se zabouchly a sluhové se dali do odklízení těl stráží, které Malus zabil. Lhunara se podívala na svého bývalého pána. Její chladný dech páchl plísní a hnilobou. Zvedla ruku v rukavici a přejela palcem po Malusově čelisti.

„Konečně můj,“ řekla a tělo se jí roztřáslo příšerným bublavým smíchem.

Kapitola dvacátá čtvrtá

VAUROGŮV AMULET

Na druhém konci místnosti rady bylo skryté točité schodiště, které vedlo do dolních pater věže. Malus následoval svou bývalou vazalku poslušně jako pes, zatímco uvnitř běsnil vztekem nad tím, jak jím Tz’arkan pohybuje jako mistr loutkář loutkou. Čas od času zaslechl hlasy a výkřiky ozývající se z druhé strany průzorů a skrytých dveří, které cestou míjeli. V jednu chvíli by přísahal, že prošli jen několik yardů od Malekithovy válečné rady. Malus na té cestě bojoval o každý krok, modlil se ke všem bohům, co znal, aby je při jejich úprku někdo uslyšel. Ale Lhunara měla štěstí a v Tz’arkanově železném stisku byl Malus bezmocný jako dítě.

Zanedlouho Malus ucítil na kůži chlad a pochopil, že sestoupili pod zem. Lhunara ho v několika minutách provedla úzkými dveřmi do sklepení s cisternami. Procházeli naprostou temnotou, v níž ale ona nacházela cestu neobvykle snadno. Malus se přistihl, jak si na každém kroku přeje, aby mu démon pohnul s nohou nesprávně a nechal ho spadnout do chladné brakické vody. Smrt utopením by byla lepší než být otrokem ve své vlastní kůži!

Isilvar tajný tunel nezapálil, jak tvrdil. V žáru boje Maluse ani nenapadlo, že by jej jeho nevlastní bratr mohl využít pro své vlastní účely. Když o tom tak přemýšlel, Isilvar byl nejspíš jediná osoba ve věži, která mohla vzhledem ke svým poutům ke Slaaneshovu kultu s Nagairovou vyjednávat.

Vyšli ven ve vnějším městě, které bylo nyní až na hordu vyjící u paty Černé věže skoro prázdné. Lhunara ho vedla uličkami vystlanými mrtvolami, kolem vypálených budov popsaných obscénními znaky a náměstím nesoucím stopy po nevázaném řádění bestií. Ghrond se změnil v město mrtvých; tahle jatka překonala i to, co Malus viděl v zakrvácených ulicích Har Ganethu. Černá věž se změnila strašlivým obléháním v město duchů a to měly rozhodující boje teprve přijít.

Za branou vnějších hradeb stály primitivní stany tábora Chaosu. Když Lhunara vedla Maluse přes pláň z popela, žádné stráže se ji neodvážily zastavit. Markytánky a zubožení otroci oblečení v hadrech unaveně vyhlíželi zpoza stanových chlopní nebo prchali jako krysy klikatými uličkami, když šampionka Chaosu procházela táborem k indigovým stanům, které Malus znal už z předchozího dne. Vzduch stále vířil a bublal Nagaiřinou mocí; čím blíž byl Malus ke stanům, tím zřetelněji cítil, jak mu za očima narůstá zvídavý tlak, jako by se něco neviditelného snažilo protlačit dovnitř lebky. Tz’arkan na to odpověděl a bolestivě se nafoukl urozenému v hrudi, až měl Malus pocit, že praskne.

Před Nagaiřiným stanem stály na stráži obrovské rohaté postavy − dvě desítky minotaurů v hrubých plátových zbrojích s velkými dvoubřitými sekerami. Vyzývavě na Lhunara zařvali, ale šampionka Chaosu si jen stáhla kápi a ukázala jim tvář. Při tom pohledu netvoři sklonili děsivé hlavy a jen zavětřili, když prošla s Malusem ztuhle kolem nich.

Pavilon sestavený z indigových stanů nebyl tím složitým bludištěm jako ten předchozí. Malus nyní napočítal devět menších stanů ověnčených tajemnými znaky a konstrukcemi z čerstvých druchijských kostí kolem středového prostranství. Pomyslel si, že stany nejspíš patří Nagaiřiným osobním vazalům; rád by věděl, který z nich je Lhunařin. Cítí vůbec ještě potřebu spánku nebo úkrytu před živly?

Když docházeli k největšímu stanu, Malus cítil, jak vzduch kolem nich víří, rozbouřený nepřirozenou energií vyzařující zevnitř. Těžké kožené chlopně zakrývající vchod se při jejich příchodu nafoukly a zapráskaly v neviditelném vichru jako bič. Zevnitř se střídavě ozývaly a utichaly výkřiky děsu.

Lhunara a démon dovedli Maluse dovnitř. Už nedokázal říct, kdo vede koho, protože Tz’arkan zřejmě nabral sílu z obscénní energie převalující se kolem stanu. Vchod do vnitřního prostoru byl předělen těžkými plátěnými závěsy, které urozenému připomínaly stan jeho sestry během pochodu do Hag Graefu. V tomto případě však byly seřazeny do primitivní spirály, takže vlastně kráčeli kolem obvodu čarodějčina stanu. Po cestě procházeli několika matně osvětlenými prostory, z nichž každý byl označený složitými znaky vytvořenými z práškového zlata, stříbra a drcených kostí. To byly jediné známky materiálního bohatství, které Malus viděl. Tolik k Hauclirově naději na kořist, pomyslel si ponuře.

Zanedlouho už Malus nedokázal říct, jestli prochází světem smrtelníků nebo přešel práh do jiné, mnohem strašlivější říše. Temnota kolem se přelévala jako inkoust, klouzala mu po kůži jako kouř a v uších se mu ozývalo podivné šílené šeptání.

Pohleď na svou budoucnost, uslyšel Malus nereálný hlas. Nedokázal říct, jestli patřil Lhunaře nebo Tz’arkanovi nebo jemu samému.

Místnosti se stále zužovaly. Plátěné závěsy se otíraly o Maluse a lepily se na něj. Byly nasáklé olejnatou tmou a magickou energií. Strach v něm narůstal, ale svým končetinám neporoučel. Démon ho vlekl dusivou temnotou, až konečně prošli posledním zákrutem a urozený zjistil, že stojí v srdci Nagaiřiny svatyně.

Nebylo tu žádné světlo. Vzduch jako by nasával stíny a sám vytvářel šedivé příšeří zraňující zrak. Malus neviděl stěny ani strop. Mučeným vzduchem se rozléhalo nemelodické zaklínání vycházející ze zmutovaných hrdel devíti šamanů − bestií. Klečeli v kruhu a zakláněli rohaté hlavy, až se jim svaly na krku v tom podivném polosvětle napínaly. Uvnitř kruhu, vytvořeného pokřivenými postavami bestií, leželo skoro tucet scvrklých mrtvol nepořádně naházených na hromadě před bytostí, při jejímž spatření se Malusova zmučená mysl začala svíjet hrůzou.

Byla vytvořena z inkoustových vrstev tmy, oblaků kouře a stínů, které svým přeléváním vytvářely druchijskou postavu. Její paže se v gestu milostného vábení natahovaly směrem ke kvílejícímu autarii bezmocně se vznášejícímu před ní. Jeho nahé tělo bylo bez poskvrny až na rituální tetování na svalnatých pažích a ramenou. Jako by byl natažený na neviditelném žebříku; každý jeho sval se napínal a kroutil pod kůží jako lano.

Malus sledoval, jak ze Stínova tetování začíná stoupat kouř, leskne se jako tající jinovatka a víří v tenkých pramíncích kolem jeho zmučeného těla. K postavě tvořené kouřem a temnotou proudily pramínky magické energie, které lačně vdechovala; povrch postavy se hýbal a Malus spatřil, jak se na trupu a končetinách objevilo několik desítek děsivých obličejů. Ty obscénní vize se vpíjely do Stínových magických pout, až se mlha začala měnit na růžovou a pak jasně rudou. Tělo autarii se začalo scvrkávat, svaly změkly jako vosk a kůže zpopelavěla. Výkřiky začaly být bublavé a oči mu praskly, dokonce i jeho jazyk se roztrhl. Během několika dalších okamžiků bylo po všem. Na zem spadla další vysušená kouřící troska a strašlivé zaklínání bestií se změnilo ve štěkavé jásavé výkřiky.

Vábící postava byla zahalena červenou mlhou, která kroužila a mísila se s proudy temnoty, až se uhladila do patiny na snědé kůži, kterou Malus až příliš dobře znal. Tělo se lehce pohnulo, získalo svůdné křivky a dlouhé černé vlasy. Během dvou úderů srdce nabrala stvůra podobu jeho nevlastní sestry, nahé a naprosto dokonalé.

Nagaira neměla prázdné oči, jako viděl Malus ve snu. Nyní to byly temné bulvy z černého jantaru, stejné jako měl on. Tenké rty se zkřivily do krutého úsměvu. Když promluvila, zněl její hlas jako ten šeptavý chór z jeho nočních můr.

„Autarii jsou zvířecké plemeno, ale chápou podstatu duchů a to, jak je spoutat,“ řekla. „Jejich duše jsou silné a sladké jako víno. I ten urozený blázen, co je vedl, měl v sobě dost moci, abych si jej mohla vychutnat.“ Kočičí úsměv se ještě rozšířil. „Byl to hezký dar, bratře. Šetřila jsem si je až do posledního.“ Kývla na něj špičatým prstem. „Nyní jsi tady a poslední tah hry je na dosah ruky.“

Uvnitř v hlavě vrčel Malus jako vlk lapený do pasti, ale jeho tělo se pohybovalo podle démonových pokynů. Spolu s Lhunarou vstoupili do kruhu. Bestie se hluboce uklonily a přitiskly rohaté hlavy k zemi. Tz’arkan se ani nepokusil překračovat těla zvědů z Černé věže. Kosti zapraskaly jako větvičky a šedá kůže se pod Malusovými botami rozpadla na prach.

Vzduch se kolem Maluse sevřel jako pěst. Byl horký a hustý a pálil jej v plicích. Když Nagaira vykročila směrem k němu, ten strašlivý tlak ještě zesílil. Vír moci nevyzařoval z magického kruhu, nýbrž z Nagairy samotné; prosakoval z její pokožky jako kyselina a naleptával tkanivo reality kolem ní. K Malusově překvapení se dokonce i Tz’arkan při jejím příchodu stáhl a urozený pomyslel na desítky nepřirozených hlasů promíšených s tím jejím. Kolik paktů uzavřela s Ničivými silami, aby získala svou nynější moc, a jak mohl doufat, že nad ní zvítězí?

Nagaira přistoupila blíž a oči se jí zaleskly jako hadí. „Nemáš pro mne polibek, drahý bratře?“ pronesla nepřirozeným hlasem. Naklonila se k němu, její moc pronikla Malusovou zbrojí a vyslala mu do těla vlny bolesti. Lehce mu přitiskla rty z boku na krk a při tom doteku se mu srdce na jeden úder zastavilo. Když ustoupila, rty se jí leskly černou krví.

Malusova čelist se pohybovala, ale mluvil za něj démon. „Pozor, čarodějko,“ řekl Tz’arkan. „Tohle je nyní moje tělo, ne tvého bratra! Investoval jsem do něj příliš mnoho, než abys jej takhle laskala.“

Nagaira naklonila hlavu. „Zapomněla jsem se, ó Pijáku světů. Už je to nějaký čas, co jsme s bratrem byli pohromadě. Přeji si s ním toho tolik sdílet.“ Obrátila se k Lhunaře. „Kde jsou artefakty?“ vyštěkla, jako by mluvila s otrokem.

Její dotaz Lhunaru překvapil. Zahleděla se pozorně na Maluse, jako by si vtiskávala do paměti každou smyčku černých žil pod bledou kůží. Obrátila zničený obličej k Nagaiře a se zamrkáním se probrala ze zamyšlení. „Artefakty?“ řekla a na chvíli konsternovaně svraštila tlející obočí. „Nebyly tam žádné artefakty. Jen on.“

Nagaira udeřila Lhunaru hřbetem ruky rychleji než útočící had. Ten úder se rozlehl nadpřirozeným prostorem; byl tak tvrdý, že normálnímu druchii by zlomil vaz. Čarodějka zavrčela: „Hlupačko! Bez artefaktů nemůžeme pokračovat! Copak ti červi sežrali tak velkou část mozku, že to nechápeš?“ Ukázala na Maluse. „Dokud nebude velký Tz’arkan svobodný, je Malus jeho, rozumíš? Musíme ty artefakty najít, nebo nikdy nedostaneš pomstu, po které toužíš.“

Lhunara se pod silou úderu zhoupla na patách. Jediné oko jí plálo vzteky. „Prohledala jsem jeho obydlí a nic jsem nenašla,“ zasyčela.

Malus se na chvíli odvážil doufat. Tady by mohla být slabina. Ale rty se mu pohnuly a démon odpověděl: „Ty čtyři artefakty jsou na hřbetě jeho chladného. Poslal své vazaly, aby ho přivedli z ohrad nauglirů poblíž citadely, ale oni se nevrátili.“

Lhunara při zvuku démonova hlasu zaťala chladné pěsti. „Pak ty tretky najdeme mezi mrtvými, jakmile dokončíme zkázu Černé věže,“ řekla pohrdavě.

„Tak se připrav,“ odpověděla Nagaira studeně. „Černokněžný král se budí ve své věži a skutečná bitva o město brzy začne. Nesmíš znovu selhat, navrátilče. Spočívají na tobě oči Temných bohů.“

Pokud Nagaira chtěla tu oživlou mrtvolu svými výhrůžkami vyděsit, nepovedlo se jí to. Lhunara se stroze uklonila, majetnicky pohlédla na Maluse, otočila se a rychle vyšla ven.

Nagaira sledovala její odchod přimhouřenýma očima. „Udělal jsi vážnou chybu, když jsi ji zradil,“ řekla Malusovi. „Je divoká a neúprosná jako sněhová vánice. Kdo ví, jak dlouho ležela ve stínu Tz’arkanova chrámu s tou strašlivou ranou v hlavě? Přesto odmítala zemřít. Ležela tam a modlila se k temnotě i poslední částečkou své vůle, až jí s jejím posledním dechem konečně odpověděli Bohové, co čekají. Dali by jí vše, o co by požádala, ale ona chtěla jen jednu jedinou věc. Nestála o bohatství ani moc, dokonce nechtěla ani neporušenou pleť, netoužila po ničem kromě čiré, zlovolné pomsty.“ Nagaira se se závistivým obdivem usmála. „Než jsem ji potkala, už shromáždila slušnou armádu bestií a lidské spodiny, která obklopila horu. Jakmile jsem si uvědomila, jak moc tě chce, bylo snadné vytvořit spojenectví a dát jí kolem krku Vaurogův amulet.“ Chladně se zasmála. „Myslím, že tě ta hlupačka musela milovat, bratře. Není to skvělé? Co jiného by mohlo způsobit tak strašlivou nenávist?“ Čarodějka se na bratra usmála. „Někdy, když si myslí, že je sama, si šeptá všechny ty strašlivé věci, které ti chce provést. Tak úžasně zvrácená a tak cílevědomá,“ pronesla Nagaira s hlubokým povzdechem. „Je snadné ji díky tomu ovládat, stejně jako jsem kdysi ovládala tebe. Kdo ví? Pokud mi v nadcházející bitvě poslouží dobře, možná tě jí vydám jako odměnu. Pokud to bude triumf, budu si moci dovolit být velkorysá.“

„Takže ty máš v úmyslu Isilvara zradit,“ řekl Tz’arkan.

Čarodějka si opovržlivě odfrkla. „Zradit? To by naznačovalo, že jsme někdy měli nějakou dohodu,“ opáčila. „Připlazil se ke mně a hledal cestu z pasti, do které spadl. Od okamžiku, kdy začalo obléhání, jsem věděla, že se o něco takového pokusí. Stačilo jen zvýšit tlak a čekat.“

„A Černokněžný král?“

Nagaira pokrčila rameny. „Malekith byl s pokračujícím obléháním čím dál předvídatelnější. Nikdy neopustí Černou věž bez boje, a jakmile jsme se dostali za vnější hradby, byl odvetný útok nevyhnutelný. V té době už Morathi její kolosální arogance donutila uvěřit, že jsem během posledního boje vyčerpala svou energii a nastal čas udeřit. Myslíš, že bych si takovou příležitost nechala ujít?“

Démon se zachechtal. „Myslím, že jsi neměla příliš na vybranou. Máš své pány, kterým sloužíš, čarodějko. Taková moc nepřichází bez děsivých přísah a závazků.“

Nagaiře ztuhly rysy. „No, určité dohody… byly uzavřeny,“ připustila. „Malekith a jeho matka budou hezkými dary pro Bohy, co čekají, a nikdy nebyli tak zranitelní jako právě teď. Řekla bych, že budeš potěšen,“ řekla povýšeně. „Spojenec na Železném trůnu by tvé plány poněkud zjednodušil, myslím.“

„Plány?“ opáčil démon.

„Jsi Bič,“ řekla prostě. „Proroctví, které jsi sepsal už před eony, ti mělo vydláždit cestu k moci. Máš v úmyslu použít druchii jako nástroj svých ambicí ve vesmíru.“

„A ty?“ zeptal se démon.

Čarodějka se slabě usmála a uklonila. „Žiji, abych sloužila Knížeti slasti,“ pronesla svým nepřirozeným hlasem.

Tz’arkan s usmál. „Dokázala jsi mě pobavit, čarodějko,“ řekl. „Ale na hádky není kdy. Můj čas se krátí. Malus bude muset uštvat svého nauglira k smrti, pokud se má dostat do chrámu včas.“

„Nauglira? Velký Tz’arkane, jakmile nabídnu Černokněžného krále a Morathi Temným bohům a získám Železný trůn, poletíme do chrámu na dračích křídlech,“ řekla. „Na pomstu bude času dost.“ Naklonila hlavu na stranu, jako by naslouchala nějakému slabému zvuku. „Nyní vás musím opustit, strašlivý pane. Vichry magie se už zvedají. Morathi a její ubohé novicky se připravují k útoku.“ Vykročila k odchodu, ale pak se otočila a zamyšleně se podívala na Maluse. Zahleděla se mu naléhavě do očí, jako by se v temnotě démona snažila najít urozeného. „Jsi tak připoután k tomu tělu?“ řekla a dotkla se zahnutým nehtem Malusova hrudního plátu. „Jakmile budeš svobodný, můžeš si vzít jakoukoli podobu.“

„To ano,“ připustil démon. „Ale proroctví je spojeno s jeho jménem. Musím ještě nějaký čas být Malusem, i když už budu svobodný.“ Malus v duchu cítil démonovo pobavení. „Ovšem kdybys dokázala zařídit, že by skutečný Malus Temná čepel zmizel z dohledu…“

Nagaira se zasmála. „Ovšem, obávaný pane. To nebude vůbec žádný problém.“

„Pak si o tom promluvíme znovu v chrámu na severu,“ odpověděl Tz’arkan. „Jdi si pro pomstu, čarodějko. Počkám tu na tvůj návrat a vychutnám si zoufalství tvého bratra.“

Nagaira se znovu uklonila a vyšla z kruhu. Bestie vstaly jako jeden muž a následovaly ji do tmy.

Venku zakvílel válečný roh. Malus vycítil pohyb v táboře Chaosu, kde byly poslední zálohy hordy svolávány do boje. Opravdu měla Nagaira dost moci, aby lapila do pasti a zničila samotného Černokněžného krále? Po tom, co viděl, to považoval za možné.

Malus, stále ztuhlý jako socha, přemýšlel o tom, že království druchii stojí na pokraji zkázy. Málem ho ovládlo zoufalství.

Tz’arkan, stočený jako had ve tmě, zhluboka pil ze studny Malusovy bolesti.

* * *

Malus ztratil pojem o čase. Do Nagaiřina stanu pronikalo málo zvuků, a jakmile odešla, nebylo nic, co by zmírnilo tmu. Možná tu byl pouhé minuty, možná hodiny nebo i dny. Jak se Nagařina lest blížila k úspěšnému konci, každý okamžik ho naplňoval většími mukami.

Nejdřív si těch zvuků nevšiml. Pak je začal pomalu brát na vědomí jako slabé škrábání, jako když krysy běhají ve stěně.

Malus se na to soustředil. Zvuk přicházel a utichal, ale ozýval se stále ze stejného směru nalevo od něj.

Za chvíli se ze škrábání stalo tiché chraplavé řezání. Pak uslyšel drsný šepot.

„Kolik zatracených částí může mít jeden stan?“

„Drž hubu a řež dál,“ zasyčel známý hlas. „Musíme se dostat ke středu,“ pokračoval Hauclir.

„To už jsi říkal dvakrát,“ vrátil mu to první hlas. Malus si pomyslel, že zní jako Kapsářčin.

Uvnitř Maluse se zavlnil démon. Cítil Tz’arkanův chladný krutý úsměv. Temní bohové jsou štědři, zamumlal démon. Zatímco budeme čekat na návrat tvé sestry, pobavíme se.

Tz’arkan Maluse otočil a klopýtal s ním přes vnitřní místnost. Natáhl ruce a nahmatal stěnu z plachtoviny. Za chvíli se něco ostrého opřelo o látku z druhé strany.

Malusovy rty se pohnuly. „Hauclire?“ zašeptal démon hlasem urozeného.

„Můj pane,“ odpověděl bývalý vazal. „Jsem rád, že vás slyším! Jste spoutaný nebo zraněný?“

„Ne, jsem v pořádku,“ řekl démon. „Ale Nagaira tuhle místnost uzavřela nějakým kouzlem. Nemohu se odsud dostat.“

„Podíváme se na to, můj pane,“ odpověděl Hauclir. Opřený předmět na látku zatlačil a za chvíli vykoukla špička dýky.

„Bohové z hlubin,“ zasyčela Kapsářka. „To je jako řezat kámen.“

„Pokračuj,“ nařídil Hauclir. Zatímco Kapsářka řezala očarovanou tkaninu, zašeptal bývalý vazal Malusovi: „Během chvilky vás dostaneme ven, můj pane.“

Démon se usmál. „A co artefakty?“

„Máme je,“ odpověděl Hauclir. „Vzdor je blízko.“

„To jsou skvělé zprávy,“ pronesl Tz’arkan. Malus jen s hrůzou sledoval, jak mu ruka klouže k dýce u pasu. Démon zbraň pomalu a tiše vytáhl.

Kapsářka konečně udělala do plachtoviny pořádnou díru a začala řezat směrem dolů. Po chvilce už měla otvor dost velký na to, aby jím mohl prolézt člověk. Démon zvedl Malusovu dýku. „Pojď dovnitř,“ řekl. „Jsou tu sochy ze zlata a stříbra. Je čas na vaši odměnu.“

Malus v duchu bezmocně zuřil a snažil se zase ovládnout své končetiny, jenže démonův stisk byl jako ze železa. Viděl jatka, která budou následovat, sotva Hauclir strčí do místnosti hlavu.

„To je nejlepší zpráva, co jsem kdy slyšel,“ odpověděl bývalý vazal. „Podejte mi ruku.“

„Samozřejmě,“ řekl démon, přehodil si dýku do levé ruky a pravou natáhl do trhliny v plátně. Slepě sáhl po Hauclirovi a zatápal Malusovou obrněnou rukou.

Pak v ní něco ucítil a sevřel to. Malus držel hladký jílec meče − a rukou se mu rozlil žár, který mu zaplavil žíly.

Tz’arkan divoce vykřikl, když Khainův meč Chaosu vzal Maluse do svého palčivého stisku. Démon se pokusil meč upustit, jenže prsty urozeného už ho neposlouchaly. Hladový oheň sežehl Maluse od hlavy k patě. Urozený vykřikl bolestí i triumfem, jelikož démonovo sevření zmizelo.

Po chvíli si Malus uvědomil, že na něj Hauclir naléhavě syčí. Přinutil se zhluboka nadechnout a odpovědět. „Cože?“

„Povídám, mohl byste křičet ještě trochu hlasitěji? Určitě se na téhle straně Pustin Chaosu najde pár rozprášených kmenů, které vás ještě nezaslechly.“

Malus se tiše zasmál a sevřel jílec meče. „Ustup, ty zatracený darebáku,“ řekl a opatrně rozřízl stěnu stanu. Plachtovina se se syčením spálené látky rozpadla.

Hauclir, Kapsářka a Sekáč vběhli do místnosti s čarodějnými lampičkami v rukou. Bývalý vazal se rozhlédl a zamračil se. „Nevidím žádné zlato ani stříbro,“ řekl.

„Ne,“ odpověděl Malus bez dechu a držel meč ve střehu. „Byla to lež.“

„Měl jsem to vědět,“ povzdechl si Hauclir.

Urozený se užasle zadíval na hrdlořezy. „Co tu ve jménu Temné matky děláte?“

Hauclir pokrčil rameny. „To vyčítejte vašemu chladnému, můj pane,“ řekl. „Trvalo nám celou věčnost probojovat se do ohrady s naugliry. Jako by se v každých dveřích potloukaly smečky těch zatracených oživlých mrtvol. Jakmile jsme se tam dostali a vypustili Vzdora, to zatracené zvíře začenichalo a uteklo. Nemohli jsme ho zastavit, tak jsme se rozhodli jít za ním a podívat se, co se děje,“ pokračoval. „Vedl nás jižní branou a pak ven z města. Mysleli jsme si, že na nás určitě někdo zaútočí, ale tábor je úplně opuštěný. Nagaira svolala všechny své bojovníky do města. Pak nám došlo, že ten nauglir něco loví, a domysleli jsme si, že byste to mohl být vy.“

Malus přikývl. „Ale tohle?“ ukázal Hauclirovi meč.

„Aha. To bylo snadné,“ odpověděl. „Okamžitě jsem pochopil, že jste se jej tehdy v naugliřích ohradách snažil dostat od Vzdora a démonovi se povedlo vám v tom zabránit. Došlo mi, že pokud budete tady, má v tom prsty démon, tak jsem si řekl, že donést vám meč by mohl být dobrý nápad. Měl jsem pravdu?“

„Ani nevíš jak,“ odpověděl Malus. „Vlastně jsi možná zachránil Naggaroth.“ Rychle pověděl hrdlořezům o Nagaiřiných plánech. „Věří, že má dost moci na to, aby svrhla Malekitha i Morathi,“ řekl nakonec.

Hrdlořezové se na sebe bojácně podívali. „Dokázala by to?“ zeptal se Hauclir.

„Po tom, co jsem viděl… ano, dokázala by to.“

„Pak tedy potřebujeme vzít vaše zvíře a prchat jako o život,“ řekl Hauclir.

Ale Malus zavrtěl hlavou. „Ne. Malekith možná je zranitelný, ale to je Nagaira také. Možná má dost moci, aby přemohla Černokněžného krále a Morathi, ale ne nás tři najednou,“ řekl. „A musí být zničena.“

„Kvůli království.“

„Nebuď hloupý,“ vyštěkl Malus. „Kvůli mně. Ta čarodějka toho ví až moc.“

„Ach ano, samozřejmě. Promiňte, můj pane,“ řekl Hauclir suše. „Tedy dobrá. Co chcete od nás?“

Malus sevřel planoucí čepel. Cítil její hlad žhnoucí jako uhlík v břiše. „Následujte mne,“ řekl hrdlořezům. „A až dojde na zabíjení, kliďte se mi z cesty.“

* * *

Právě vyšli z tábora vyznavačů Chaosu, když Černokněžný král zaútočil.

Z vysoké věže zatroubily válečné rohy a Malus spatřil, jak se nahoře na citadele objevilo něco velkého a tmavého s dlouhým plazím krkem a vyzývavě to zařvalo k obloze. S máchnutím kožnatých křídel se Malekithův drak Seraphon vrhl proti temným mrakům. V téže chvíli zelené blesky roztrhly temnotu a zahnaly ji. V těch záblescích zahlédl Malus na dračím hřbetě postavu ve zbroji, jak míří na hordu Chaosu planoucím mečem.

Hrot meče ukázal dolů a Seraphon s hromovým řevem klesl níž. Pozemky pevnosti naplnil syčivý proud dračího plamene. Od umírajících válečníků se ozval křik a jekot. Závěrečná bitva začala.

Malus, Hauclir a hrdlořezové se zastavili čtvrt míle od otevřené městské brány. Vzdor šel vedle jejich malé skupinky a ostražitě větřil. Bývalý vazal se obrátil k urozenému. „Jdeme tam?“ ukázal na město. Černou věž už halily plameny a sloupy dýmu a třeskot zbraní byl slyšet i na místě, kde stáli.

„Jen před bránu ve vnitřních hradbách,“ odpověděl Malus. „Myslím, že tam najdeme Nagairu.“

„A jak ji chcete zastavit?“

„Bez obav,“ řekl Malus. „Mám plán.“

„Chci o tom plánu něco vědět?“ zeptal se Hauclir.

Urozený zavrtěl hlavou.

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasil Hauclir. „Veďte nás.“

S Malusem v čele proběhla skupinka troskami vnějšího města. Z bouřkové oblohy šlehaly klikaté zelené blesky a snášely se jako nože znovu a znovu na prostranství za vnitřní branou. Seraphon dál nalétával na vnitřní město a pustošil ho proudy ohně, zatímco se početně slabší druchijská armáda snažila probojovat ven z citadely. Někde v první linii, v nejzuřivějším boji, rozsévala smrt mezi vojáky Černokněžného krále Lhunara.

Malus očekával, že horda Chaosu ustoupí a vyláká druchii ven za vnitřní hradby na prostranství před bránou. Tam Nagaira sebere Malekithovi řízení bitvy a spustí svou past.

Dostali se až na necelých sto yardů od cíle, když jim cestu zatarasilo stádo bestií. Zatím se soustředily na nedaleko zuřící magickou bitvu a jich si nevšimly.

Malus dovedl svou skupinu do stínu vypálených kasáren. „Tady se rozdělíme,“ řekl. „Nagaiře musím čelit sám.“

„Co chcete po nás?“ řekl Hauclir.

Urozený se zadíval svému bývalému vazalovi do očí a nadechl se. „Chci, abyste se rozestoupili po okolí a čekali,“ odpověděl. „Až zaútočím na Nagairu, je jen otázka času, kdy přiběhne Lhunara. Budete ji muset zdržet dostatečně dlouho, abych se mohl vypořádat se svou sestrou.“

„Požehnaný vrahu,“ řekl Sekáč. „Posledně mě málem zabila.“

„Mě taky,“ odtušil Hauclir.

Malus přikývl. „Co tvoje noha?“ zeptal se.

„Je to zvláštní, ale docela v pořádku,“ řekl bývalý vazal. Sáhl na nohu a odhrnul špinavý obvaz. Pouze černá tvrdá jizva označovala místo, kam jej bodl Lhunařin meč. „Nedokážu si to vysvětlit.“

Malus si všiml skvrn černé krve na obvazu. Démonická energie, pomyslel si. Já jsem na tvé obvazy krvácel a má krev vsákla do rány. Zaťal zuby. „To je dobře,“ řekl. „Protože budete potřebovat hodně štěstí. Prostě ji jen zdržte, ať se mohu vypořádat s Nagairou. To je všechno.“

Hrdlořezové se na sebe podívali. Hauclir pokrčil rameny. „Došli jsme až sem,“ řekl. „Nějak to zařídíme.“

Malus přikývl a popleskal Hauclira po rameni. „Tak jdeme. Uvidíme se brzy,“ řekl a doufal, že to bude pravda.

Hrdlořezové odešli směrem na východ. Malus položil ruku Vzdorovi na čenich. „Stůj,“ řekl a uznale přejel nauglirovi šupiny. „Čekej, dokud tě nezavolám, tvore zemských hlubin. Už jsi pro mne udělal dost.“

Pak s mečem v ruce vyšel na ulici a dal se do běhu.

Bojovníci Chaosu střežící ulici před náměstím si neuvědomili, jaké nebezpečí se na ně valí, dokud nebylo pozdě. Oslepeni blesky a ohlušeni hromy si nevšimli temné šmouhy ženoucí se k nim po troskami pokryté ulici, dokud nebyla u nich. Půl tuctu bestií padlo mrtvých s kouřícími ranami v hrudi, než si vůbec uvědomily, co se děje.

Malus se na nepřítele vrhl s divošským řevem. Meč Chaosu vyrýval v těsných řadách nepřátel brázdy jako kosa v obilí. Zbraně praskaly a zbroj se při dotyku čepele tavila; na dláždění dopadaly ruce, nohy i hlavy. Urozený s každým máchnutím mečem sílil a pohyby nepřátel se jako by zpomalovaly, až se nakonec zdálo, že nehybně stojí. Proklouzával mezi jejich chabými údery a zabíjel je po desítkách, až to nakonec nevydrželi a rozprchli se do všech stran. Ti, co se snažili prchat přes náměstí, byli rozsekáni na kusy zuřivými blesky, které do něho bily.

Malus pokrytý kouřící krví opile dovrávoral na okraj otevřeného prostranství. Uprostřed náměstí zářila polokoule zeleného světla, která měla víc než šedesát kroků v průměru. Blesky létaly a odrážely se od tohoto magického štítu udržovaného Nagaiřinými šamany, kteří seděli v obvyklém kruhu a směrem k nebi vykřikovali tajemné formule. Uvnitř kruhu se několik stop nad zemí vznášela Nagaira. Opět nebyla víc než černá silueta, stejně jako ji viděl ve stanu, obklopená zakroucenými pramínky kouře, které se kolem ní svíjely jako klubko hadů.

V pozadí viděl Malus boj na vnitřních hradbách. Malekithův protiútok vytlačil obléhatele skoro až k vnitřní bráně. Černokněžný král se velmi brzy probojuje na náměstí a padne Nagaiře do spárů. Malusovi docházel čas.

Zvedl planoucí čepel a vyrazil k zářící polokouli a šamanům. Z oblohy se jakoby líně snesl blesk, pleskl o ochranné kouzlo a zatančil na dláždění. Malus zasáhl zářící štít mečem Chaosu. Po povrchu se rozběhla pavučina červených prasklin. Bestie si ho okamžitě všimly, vykřikly zaklínadlo a namířily na škody způsobené na štítu amulety z kostí. Sotva Malus čepel stáhl, praskliny vybledly, jenže on udeřil znovu a znovu. Praskliny se pomalu, ale jistě začaly šířit.

Udeřily další blesky, jako by Morathi vycítila zeslábnutí ochranného kouzla a zdvojnásobila své úsilí. Zelená záře začala blednout, kouzlo vyčerpalo svou energii. Malus zahlédl, jak se k němu přes náměstí ženou obrovské postavy − byli to Nagaiřini tělesní strážci − minotauři.

To ho však nijak neodradilo od toho, aby pokračoval ve svém ničivém díle.

Nagaira uvnitř polokoule se k němu pomalu obrátila. Její nocí zastřený obličej byl bez výrazu, ale cítil chladný tlak jejího zuřivého pohledu.

Na ochranné kouzlo zabubnovaly další blesky. Malus sladil údery se zahřměními, aby podpořil Morathin útok. Pak se štít z ničeho nic zhroutil a roztříštil se jako střípek skla. Zablesklo se a několik bestií se zhroutilo. Z uší jim tekla krev. Několik dalších padlo za oběť zeleným bleskům. Na zemi zůstaly ležet zuhelnatělé zbytky těl. Jeden blesk zasáhl i samotnou Nagairu, až se zapotácela.

Když byl štít zničený, vyrazili minotauři se zdviženými sekerami na Maluse. Urozený se jim rozběhl se zuřivým pokřikem vstříc a planoucí čepel hvízdla vzduchem. Jeden z obrovských válečníků se zhoupl a dopadl na zem přeťatý na dvě půlky. Další se po Malusovi ohnal sekerou, ale urozený mávl mečem a minotaur přišel o obě ruce.

Jiná sekera udeřila Maluse do nárameníku; urozený se otočil a vrazil meč útočníkovi do podbřišku, takže se mu začaly vařit vnitřnosti. Další sekera zasáhla jeho hrudní plát. Malus se smíchem vytrhl meč ze zabitého minotaura a usekl útočníkovi nohy.

Mezi vyjícími minotaury přeskakovaly blesky a srážely je k zemi. Jeden z nich zasáhl i Maluse a vyhodil ho do vzduchu; dopadl na zem o několik kroků dál. Přestože se z něj ještě kouřilo, vyskočil na nohy a vrátil se do boje. Zbyly už jen tři mohutné bestie, otřesené a omráčené blesky. Malus je pobil jednu po druhé.

Pak se vzduchem rozlehlo strašlivé bzučení, jako když útočí hejno rozzuřených sršňů, a Nagaira do něj udeřila bleskem z čiré temnoty.

Prošel mu zbrojí, jako by tam vůbec nebyla, a Malus cítil, jak se mu při styku s bleskem taví vnitřnosti. Hrudí mu projel oštěp bolesti a urozený vyplivl na zem syčící černou krev. Sestra se nad ním tyčila, zahalená pramínky tmy, i když byla skoro o tucet yardů dál. Cítil, jak z ní vyzařují vlny čiré zuřivosti.

„Zklamal jsi mě,“ zaburácela Nagaira. Šlehl po ní blesk, ale ona si ho ani nevšimla. „Myslela jsem, že jsi chytřejší.“ Najednou se na něj vrhla. Prostor mezi nimi překonala v jediném okamžiku. Její pěst narazila do Maluse a mrštila s ním přes náměstí jako s hadrovou panenkou. Narazil do stěny skladiště o patnáct yardů dál a sklouzl po ní na dláždění.

„Chytrý muž by počkal v temnotě, až si ho smrt najde,“ řekla Nagaira. „Ale ty? Ty ji vyhledáváš.“

Znovu se na něj vrhla. Jenže tentokrát Malus zvedl v syčivém oblouku meč Chaosu a rozřízl čarodějce břicho. Nagaira zaječela jako nesčetně mučených duší najednou a zavrávorala, ale okamžitě se vzpamatovala. Sevřela Malusovi rukou krk a vyhodila ho do vzduchu.

Tentokrát dopadl na ožehlou kostru jednoho z Nagaiřiných katapultů. Dubové trámy pod ním praskly a Malus tvrdě přistál u základny dobývacího stroje.

Nagaira se vrhla za ním. Do její kouřové postavy znovu a znovu šlehaly blesky a zpomalovaly její let, přesto se neodvratně hnala za svým cílem.

„Mohla jsem tě rozmáčknout jako mouchu, drahý bratře,“ zasyčela. „U všech bohů, měla jsem! Ale Tz’arkan musí být osvobozen, takže se musím spokojit jen s tím, že tě zmrzačím.“ Mávla rukou a udeřila urozeného do hrudi dlaní. Rána mu rozdrtila žebra jako vaječnou skořápku.

Malus zařval bolestí a vrazil jí meč do hrudi. Čepel vyjela čarodějce ze zad; Nagaira vykřikla vzteky. Na hrotu čepele kouřila černá krev. Nagaira napřáhla ruku, aby Maluse udeřila znovu − a zasáhl ji blesk, který je od sebe odtrhl.

Malus přistál tvrdě na zádech, zuby zaťaté bolestí, která ho zaplavila. Nagaira se sesypala na hromádku o několik kroků dál. Její tělo teď mělo šedivý nádech a pramínky kouře, které ji obklopovaly, zmizely. Se vzteklým zaklením pronesla zaklínadlo, které rozervalo vzduch kolem ní a její tělo získalo zpátky část své moci. Pak se nad ní mihl stín. Nagaira vzhlédla ve chvíli, kdy ji Seraphon zahalil oblakem dračího ohně.

Malus viděl, jak se její černé tělo svíjí v agonii. Zavřískala, rozpřáhla paže a tělo jí začalo pulzovat magickou mocí. Drak se stáhl, jenže zraněná Nagaira si ho našla. Čarodějka ukázala kouřícím prstem k obloze a vzduch naplnilo démonické vytí. Kolem těla jí vyskočily pramínky kouře jako bičíky a sáhly na postavu ve zbroji sedící na drakovi.

Malus povolal na pomoc svůj vztek, vyškrábal se na nohy a vyrazil přes náměstí. Nagaira ho spatřila na poslední chvíli a jediným slovem na něj vyslala další blesk černého ohně. Zavrávoral, protože cítil, jak se mu vnitřnosti mění na kaši, ale čepel ho držela při životě a hnala ho dál. Malus zvedl planoucí meč a sekl Nagairu hluboko do hrudi.

Zavyla a zkroutila se kolem meče, její nezemská podoba se při dotyku se zbraní svíjela a syčela. Přesto dál posílala k nebi pramínky kouře sahající po Černokněžném králi. „Ty mě nemůžeš zabít!“ vykřikla. „Mou moc mi dodávají samotní Temní bohové!“

Malus plivl sestře do tváře chuchvalec černé krve. „A ti nepromíjejí selhání,“ řekl a otočil mečem v ráně.

Nagaira zařvala znovu − a pramínky kouře zakolísaly kousek od svého cíle. Její tělo opět zešedlo. Hlas jí vzteky přeskakoval, když chrlila litanii kleteb a žádala bohy o další moc. Jenomže si jí vybrala už příliš mnoho a trpělivost nestálých bohů Chaosu byla u konce.

Pramínky se otočily jako hadi a našly si snazší cíl. Vyrazily jako šípy a zabodly se Nagaiře do hlavy.

Malus uskočil od sestry a meč stáhl s sebou. Viděl, jak se Nagaiře po celém těle objevují démonické obličeje s pohybujícími se ústy, která ji požírala zevnitř. Nagaira křičela a scvrkávala se.

Poslední přišly na řadu oči. Nagaira je upřela na Maluse pohledem nejčistší nenávisti. Pak s hrozivým prásknutím hromu zmizela úplně.

„Užij si přízeň bohů, drahá sestro,“ řekl Malus temně. A pak se na něj jako černý vítr vrhla Lhunara.

Neslyšel ji přicházet. Zachránil ho jen meč Chaosu; jako by se mu sám otočil v ruce a vylétl vzhůru, právě když mu Lhunařiny zakrvácené meče sekly po krku. Ruce se mu pohybovaly, aniž by je vedlo jeho vědomí, a srazily ve spršce jisker útočící meče stranou.

Nebyl čas na strach, kletby nebo nějakou strategii. Lhunara se na něj vrhla jako bouře a Malus se prostě snažil přežít. Hnala ho přes náměstí a zářící oko jí zlověstně žhnulo z hlubin přilbice. Meč Chaosu byl jako rozmazaná šmouha a zvonivě odrážel každý její úder, takže se Malusovi dařilo unikat smrti. Na tváři a krku už mu ale z několika mělkých sečných ran kapala černá krev.

Konečně se Malus, stále pod náporem Lhunařina šíleného útoku, trochu vzpamatoval. Jeho bývalá vazalka nepromluvila ani slovo, jen do něj sekala a bodala s úporností zrozenou z nenávisti a šílenství. Kde z Nagairy vyzařoval vztek a moc, tam Lhunaru poháněla hořká bolest a zoufalství. Cítila, že jí šance na pomstu uniká.

Naléhavost ji učinila nepozornou. Sekla Malusovi po krku, ten před úderem uhnul a proťal jí mečem břicho. Čepel roztrhla zbroj jako papír, její okraje se pod dotykem meče Chaosu začaly tavit. Z rány vystříkla černá krev a Lhunara zasténala… ale bojovala dál.

Malus strnul hrůzou. Nemohu ji zabít, pomyslel si. Ani meč Chaosu ji nedokáže zabít!

Lhunara se na urozeného znovu vrhla, ten se pevně zapřel, zablokoval oba její meče a zastavil ji v poloze, kdy se málem dotýkali nosem jeden druhého. Cítil její ohavný dech a uviděl stopy popálenin v bledých jizvách na hrdle. V hloubi přilbice spatřil zdeformovanou lícní kost, která praskla pod Nagaiřinou fackou.

Najednou pochopil. Žádná čepel nezabije nositele Vaurogova amuletu.

Věděl, co musí udělat. Zaskřípal zuby a nechal planoucí čepel spadnout na zem.

Okamžitě se mu po těle rozlila Tz’arkanova moc, dodala mu sílu a zkroutila jeho tělo bolestí. Zařval v agonii, přitiskl ruce ze stran na Nagaiřinu přilbici a zatlačil. Slyšel ji, jak křičí, když se ocel její helmy prohýbala dovnitř. Snažila se mu vytrhnout, ale neměla dost prostoru, aby mu zasadila ránu mečem, a démonově síle se nedalo odolat. Malus cítil, jak Tz’arkanova moc narůstá, a zvažoval, jak dlouho to ještě bude trvat, než ho démon ovládne úplně.

Lhunara zasténala. Škubla sebou a její kosti zapraskaly. Urozenému vystříkla do obličeje černá krev.

Trhaně se nadechla. „Já… tě milovala,“ zasyčela. Ta slova zazněla jako kletba.

„Já vím,“ řekl Malus a zmáčkl přilbici úplně na plocho.

Lhunařino bezhlavé tělo kleslo k zemi. Na rudozlatém povrchu Vaurogova amuletu se odrazila záře blesku a skutálel se z mrtvého těla.

Malus jej rychle zachytil hrotem meče. Na okamžik se obával, že mu démon bude vzdorovat; prsty se mu třásly, ale silou vůle sevřel jílec a ucítil, jak oheň meče drží démona v uctivé vzdálenosti. Pak nákrčník zvedl a nasadil si ho.

Otočil se tváří k obloze a vyhledal pohledem Černokněžného krále. Seraphon se vznášel nízko nad vnitřními hradbami, strhával bestie z předprsně a shazoval je dolů vstříc jisté smrti. Další bestie spěšně slézaly po obléhacích žebřících, aby se dostaly ven ze smrtící pasti uvnitř hradeb. Prchající postavy mizely ve tmě okolo náměstí. Obléhání skončilo.

Malus se chystal triumfálně zařvat k nebi, pak ale zahlédl osamělou postavu belhající se přes náměstí. Meč Chaosu sebou škubl Malusovi v rukou, ale urozený muže poznal. Potichu zaklel a rozběhl se přes rozházené mrtvoly právě ve chvíli, kdy se Hauclir zhroutil.

Jeho krátký meč a osvědčený obušek byly pryč a kroužkovou košili měl prosáklou krví. Lhunara ho nebodla do hrudi jen jednou, ale dvakrát. Byl bledý a dýchal mělce a trhaně. Otupěle zamrkal na Maluse, který se nad ním skláněl. „Myslím… že jsme selhali, můj pane,“ řekl.

„Ne,“ odpověděl urozený trpce. „Vedl sis skvěle, ty zatracený darebáku.“

„Drželi jsme ji, co nejdéle to šlo,“ řekl Hauclir. „Zatraceně, ta je ale rychlá. Nejdřív dostala Sekáče, pak Deset prstů. Pak mě. Nevím, co se stalo s Kapsářkou. Když jsem se probral, ona i ta děvka byly pryč.“

„Určitě utekla,“ řekl Malus, ale sám tomu nevěřil. „Odpočívej. Vojáci tu budou každou chvíli a odneseme tě k léčitelům.“

Hauclir se podíval na Maluse. „To je ta nejhorší lež, co jsem od vás kdy slyšel,“ řekl. „Vy mě tu necháte. Vidím vám to na očích.“

Malus potlačil vztek. „Musím jít, Hauclire,“ řekl tiše. „Dochází mi čas.“

Hauclirův obličej najednou zvážněl. „Já vím,“ řekl. „Mně také.“ Odvrátil tvář a zavřel oči.

Malus se na něj dlouze zahleděl a pak se pomalu odvrátil. Hořkost ho pálila v břiše jako žhavý uhlík. Nemohl dělat nic. Strašlivé varování démona mu stále znělo v uších. Bude muset uštvat toho nauglira k smrti, pokud se má dostat do chrámu včas. Možná je na opětovné získání duše už příliš pozdě, uvědomil si.

A nyní zahodím i poslední kousek své cti.

O tucet kroků dál se zastavil. Pomalu vrátil meč Chaosu do pochvy. Když jeho horko zmizelo, cítil, jak se mu pomalu vrací démonova síla.

„Zatrať mě do pekel,“ zamumlal Malus, otočil se a rozběhl se zpátky k Hauclirovi. Zaťal zuby, poklekl vedle bývalého vazala a rozepnul si opasek s mečem. Rychle odložil meč stranou a démonova moc jím začala proudit.

Malus se podíval na dlaně špinavé od černé krve a přitiskl je na Hauclirovy rány. „Vstávej, zatraceně,“ zabručel urozený. „Slyšíš mě, ty zatracený darebáku? Vstávej! Sloužil jsi mi skoro rok a k čertu se vším, jestli tady teď zemřeš!“ Urozeného naplnil děs, ale soustředil svou vůli a vyvolal Tz’arkanovu moc, kterou se snažil nasměrovat do Hauclirových ran.

Hauclir sebou škubl a rozkašlal se. Malus se narovnal a díval se, jak se Hauclirova zranění pokrývají matnými černými strupy.

Nervózně se usmál. „To je tvá odměna. Poděkovat mi můžeš později,“ řekl a sáhl po meči Chaosu, který mu zajišťoval bezpečí.

Pouhých šest palců a stihl by to. Démon ho však sevřel v neviditelné pěsti a zastavil ho. Malus dopadl tvrdě na zem s roztaženými prsty, ale spása byla těsně mimo dosah.

Jeho tělo se zkroutilo v agonii, když se mu Tz’arkan znovu vecpal do mozku. Ta bolest trvala a zařezávala se mu až do hlubin srdce a mysli.

Kéž ti ta vzácná čest pomůže při nadcházející dlouhé jízdě, zasyčel démon triumfálně. A svět se rozplynul v mlze šílenství a bolesti.

Kapitola dvacátá pátá

KONEC ČASU

Pustiny Chaosu, první týden zimy

Malusovi Temné čepeli se mezi prsty sypal prach pradávných válečných lordů, jak jím na podlaze vytvářel poslední části tajemného vzoru obklopujícího mohutný krystal démonova vězení. Trvalo mu to skoro hodinu; v hlavě mu duněly démonovy rouhačské vědomosti a končetiny mu trnuly z napětí. Všechno přesně odkrokovával a nakreslil magické symboly co nejpečlivěji. Nyní byla velká urna prázdná a složité ochranné kouzlo téměř hotové.

Jak mu prášek z kostí protékal mezi prsty, cítil, že mu spolu s ním unikají poslední okamžiky jeho života. Vyklouzl mu z rukou na vlně nevyhnutelnosti, hnán démonovou nesmiřitelnou vůlí. Když magický kruh získal konečný tvar, zahlédl Malus nakrátko síť intrik a krvavých činů, kterou démon spřádal celá milénia, a všechny vedly k tomuto poslednímu okamžiku. Říše vznikaly a rozpadaly se, čarodějové a králové získávali slávu a byli zadupáni v prach, a tisíce, možná miliony životů byly zničeny, aby se Malus dostal do této místnosti v tuto hodinu a vysypal na kamennou podlahu kosti dobyvatelů.

Viděl, co skrývá budoucnost. Tz’arkan mu v ohních Hag Graefu, v krví zalitých ulicích Har Ganethu a při obléhání Černé věže ukázal obraz světa, který přijde. Věk temnoty a zkázy byl na dosah ruky. Démon povede druchii, přestrojený za Bič, a překuje je ve zbraň, s níž pak utopí svět v krvi.

Malus se podíval na poslední pramínky prachu sypající se mu z ruky. V očích bohů nejsme nic než ten prach, pomyslel si, a byl překvapen, že necítí zlost. Veškerý žár z něj vyprchal. Srdce měl chladné a těžké jako kámen.

Už mu nezbýval žádný čas. Veškeré jeho plány byly nakonec k ničemu. Tz’arkan měl na spřádání svých sítí intrik celá milénia, po která mohl zkoušet jejich pevnost a utahovat je. Teď už zbývalo jen učinit několik posledních kroků.

Nastal čas, aby se Tz’arkan vysvobodil ze svého prastarého vězení, a nastal čas, aby Malus Temná čepel zemřel.

Poslední prach mu protekl mezi prsty a dopadl přesně na to správné místo, aby uzavřel obrovský a složitý kruh. Urozený ucítil ve vzduchu chvění, jako by poslední kousek strašlivé kosmické skládanky konečně zapadl na své místo.

Přesně tak, zasyčel démon. Tiskl se Malusovi na kosti jako zvíře, které tlačí na mříže své cely. Teď tu tabulku. Přečti zaklínadlo, které je na ní napsané. Pospěš si!

Malus opatrně vystoupil z kruhu a zaujal své místo u paty podstavce. Sluhové chrámu se zvedli jako jeden muž a poodešli k pěti artefaktům čekajícím na svou chvíli. Prastará těla praskala a skřípala námahou, když oživlé mrtvoly zvedly nesvaté relikvie a narovnaly je kolem kruhu. Pak poklekly vedle nich. Poslední artefakt uložený na místo byl sám meč Chaosu. Pradávný sluha jej položil téměř Malusovi k nohám.

Potom vedle něj poklekl sluha s kamennou tabulkou s rukama prosebně zvednutýma. Malus se jako ve snu natáhl a vzal mu tabulku z rukou. Obrátil se k podstavci a opřel o něj tabulku. Písmo starší než Naggaroth, možná starší než sám svět, se mu vpálilo svými špičatými liniemi do mozku. Bezbožné zaklínadlo urozenému nedávalo žádný smysl, ale jeho podivné souhlásky mu díky démonovu nelítostnému dohledu hladce plynuly z úst.

Slova ho pálila na rtech a škrábala v krku, avšak čím déle mluvil, tím mu to šlo snadněji. V obrovském sklepení praskala magická energie. Kolem lesklého krystalu vířil horký vítr, cuchal Malusovi vlasy a rval sluhům prastarý oděv. Malusovi projížděly hrudí vlny bolesti, jenže na zmučené výkřiky mu nezbýval dech. Místo toho pronášel slova napsaná před sebou a rozplétal prastará pouta vložená na Tz’arkana před tisíci let.

Vítr sílil a vyl v prostoru plném ozvěn jako zmučený duch ve vesmíru. Malus cítil, jak se mu rozmotává klubko hadů ovinuté kolem srdce a razí si cestu do krku. Z úst a nosu mu vycházel dým a byl vtahován do víru jako olej nalévaný na povrch rozbouřeného moře. Šířil se ve vzduchu jako černá skvrna a vznášel se před krystalem, jak se zaklínadlo blížilo ke svému nevyhnutelnému vyvrcholení. Když byly vysloveny poslední řádky rituálu, změnil se vítr v bouřící cyklón. Ohavný vichr narážel do nemrtvých sluhů, rval jim plesnivé šaty a loupal jim vysušenou kůži z těla, jak je nutil kleknout na kolena. Inkoustový kouř pulzoval a vířil, ozářený zevnitř oblouky jasného plamene, a rozpínal se před Malusovýma očima do beztvaré masy.

Pak splynulo z Malusových rtů poslední slovo spolu se sprškou černé krve a urozený měl pocit, jako by mu něco rozervalo tělo na kusy. Kamenná tabulka se roztříštila a démon konečně roztrhl svá pouta.

Se zvukem podobným mocnému nadechnutí se oblak kouře z Propasti zvětšil ještě víc a nabral tvar obrovské postavy tyčící se nad Malusovým schouleným tělem. Démon vypadal jako druchii, byl jen ramenatější a svalnatější. Byl krásný až za tu hranici dokonalosti, kdy bylo k zešílení se na to jen dívat. Jen široká deformovaná hlava a planoucí oči prozrazovaly jeho původ v bouřích Chaosu. Ruce s drápy sáhly k nebi, Tz’arkan otevřel dlouhé beztvaré čelisti a zařval jako nově zrozený bůh.

VOLNÝ! zaburácel démon. Nejen z kamene, ale i ze samotného Maluse. To uvědomění ho nepřekvapilo. Ve skutečnosti to jedna část jeho mysli předpokládala celou dobu.

Z těla urozeného zmizel ledový dotek démonovy moci a zanechal po sobě jen strašlivou bolest. Malus se schoulil v agonii a zabušil do štíhlého podstavce.

Věděl, co se musí stát teď, a zmocnil se ho podivný klid. „Udělal jsem, oč jsi žádal,“ zakrákal. „Nyní musíš i ty splnit svou část dohody, démone. Vrať mi mou duši.“

Tz’arkan, Piják světů, se podíval na zuboženou postavu urozeného a ukázal trojitou řadu dokonale ostrých zubů. „Dostaneš to, co si zasloužíš,“ odpověděl démon s hrozivým smíchem. „Jenže nejdřív se musím nakrmit!“

Příliš rychle, než aby to oko stihlo zachytit, zatlačil démon mohutnou rukou na Malusův pancíř. Malus ucítil, jak hluboko v jeho hrudi něco povolilo, jako když praskne nit, a srdce se mu zastavilo. Bolest sílila jako příliv a zanechávala po sobě jen chladnou prázdnotu. Démon ustoupil a protáhl povrchem Malusovy kouzelné zbroje nějakou tmavou hmotu. Urozený viděl, jak mu démon vyndal duši z těla a vkládá si ji do otevřené tlamy. Malus klesl k zemi a umíral.

Umíral, ale nebyl úplně mrtvý. Prastará kouzla ochrany chrámu zpomalila ve velkém sále tok času. Na tomto jediném místě mohl jeho poslední dech trvat tisíce let.

Tz’arkan, opilý svým triumfem, se začal krmit Malusovou scvrklou duší. Piják světů si tak nevšiml, že ruka urozeného sahá po jílci meče Chaosu ležícího jen pár stop od něj.

Malus se dotkl prsty planoucí čepele a ucítil, jak mu jeho žár zažíhá uhlíky nenávisti v mrtvém srdci. Skvrnité rty se stáhly v bestiálním zavrčení.

S nenávistí je možné všechno, pomyslel si, ve smrti jako za života. Khainův meč Chaosu jako by mu nato sám skočil do ruky a Malus s ním máchl v syčivém oblouku proti Tz’arkanově zhmotněné podobě.

Meč Chaosu rozerval démonovi břicho a zažehl jeho magickou podstatu. Sklepením se rozlehlo vytí bolesti a vzteku, které narazilo do Maluse jako vichr za bouře. Odpověděly mu tenké výkřiky a jekot hrůzy, jak se Tz’arkanovi nemrtví sluhové skrčili před démonovým hněvem.

Byla to hazardní hra, možná největší sázka, kterou kdy Malus uzavřel. Postavil Khainovu vůli proti démonovu hladu. Ten nápad mu poskytla černá čepel a znak v pokladnici; vydal by meč Chaosu jeho duši démonovi tak snadno? Věřil, že ne, pokud by byla alespoň chabá naděje, že by mohl proti démonovi zvítězit.

A jestli se mýlí, nechť se tak stane, pomyslel si a zvedl kouřící čepel k dalšímu úderu. Nehodlá se vydat do Vnější temnoty bez boje.

Když se vrhal na démona, poháněn vlnou bojovnosti podpořené Khainovou děsivou čepelí, najednou jako by byl nesmírně lehký a rychlý. Než však stihl udeřit, uviděl, jak se na něj upírají démonovy planoucí oči, a Tz’arkanův hromový hlas pronesl slova moci, která sežehla vzduch. Démon stiskl jednou rukou Malusovu temnou duši a uvěznil ji do klece z klikatých blesků a druhou vyrazil dlaní napřed přímo proti Malusově hrudi.

Urozený ucítil, jak vzduch mezi ním a démonem praská neviditelnou mocí, a vrhl se stranou o setinu vteřiny dřív, než z Tz’arkanovy ruky vyrazil šíp energie. Černý šíp rozerval vzduch se zvukem podobným trhání látky a nechal po sobě mlhu ze sražené krve a žluči. Olízl urozenému paži jako dračí jazyk a i přes kouzelnou zbroj mu ožehl pokožku. Energie proletěla davem kvílejících sluhů a svým dotekem rozpouštěla jejich zetlelá těla. Zlaté mince se tavily a tekly jako lůj. Diamanty a rubíny při entropickém doteku energie černaly a praskaly. Pustošící černý oheň spálil celou pokladnici a ožehl její silné zdi, až i kámen začal praskat.

Tz’arkan také stále hořel, okraje rány na jeho břiše se kroutily a černaly jako pergamen. Uvnitř nadpřirozeně dokonalého těla mu blikotaly a prskaly žluté plameny. Démon se šíleně zachechtal, hlas se mu chvěl mezi pobavením a vražedným vztekem. Znovu se otočil tváří k Malusovi. Z napřažené ruky se mu valil černý kouř. Natahoval se po urozeném, jako by mu nabízel požehnání.

Na Maluse znovu přeskočil ebenový oheň. Instinktivně se vrhl k zemi. Tělo ve zbroji narazilo na leštěnou kamennou podlahu a znovu jen o vlásek uniklo všepohlcujícímu doteku smrtící magie. Oheň sežehl podstavec, kde stála tabulka, vypálil hlubokou rýhu do podlahy a projel dalšími bezmocnými sluhy. Jejich slabé výkřiky zabublaly a zasyčely, když se jejich těla snesla k zemi ve formě dýmajícího popela.

Jenže démon ještě neskončil. Prudce se otočil a švihl magickým ohněm po Malusovi jako bičem. Sloupy při tom doteku vybuchly, zasypaly pokladnici prachem a hvízdajícími úlomky. Křídové urny se roztrhly na ostré střepy a jejich obsah v jediném okamžiku vyvřel. Stojany s kouzelnými zbrojemi se zmačkaly jako list. Pak pustošící oheň zatančil na podlaze, až lesklé křivky silných ochranných kouzel zčernaly, a proletěl obloukem k nízké železné trojnožce s krystalem démonova vězení. Tmavý kov tál jako horký vosk, velký kámen s fazetami se převrátil a s hlasitým zaduněním spadl. Tz’arkanův entropický bič zasáhl lesklý krystal a během jednoho úderu srdce se po jeho fazetách rozběhly pramínky ničivé energie, které prosvištěly místností jako nože. V příštím okamžiku krystal zčernal zevnitř, mor v jeho jádru se s děsivou rychlostí nafoukl, až dosáhl okrajů kamene, a se strašlivou explozí se roztrhl. Maluse to odhodilo a jeho tělo kryté zbrojí zasáhlo krupobití střepů krystalu velkých jako pěst.

Tohle nevydržím, uvědomil si. Teď se k Tz’arkanovi přiblížit nedokážu a každou chvilku mi dojde štěstí. Na okamžik ho napadlo, že by mohl s démonem vyjednávat − Tz’arkan přece potřeboval jeho tělo, aby se v něm mohl vrátit do Naggarothu. Když se nad tím ale zamyslel, věděl, že čas intrik minul. Musí vymyslet něco jiného, a to rychle.

Malus se chystal začít hledat úkryt před démonovým ebenovým ohněm − a v tu chvíli zahlédl záblesk bronzu jen o několik stop dál, na okraji vyvolávacího kruhu. Samozřejmě! Rychle se zvedl a zoufale se snažil dostat k nedalekému artefaktu, zatímco vzduch kolem praskal narůstající mocí.

Jeho tápající prsty sevřely bronzový osmiúhelník ve stejnou chvíli, kdy ho zasáhla démonova magická moc. Malus se otočil a zvedl Praanův osmiúhelník před sebe. Ebenový oheň vybuchl na jeho povrchu. Z amuletu vyrazily klikaté proudy energie odražené jeho mocí a zaryly se do stropu, podlahy a stěn. Malus ucítil vlny žáru vyzařující z artefaktu a ke své hrůze zjistil, že z povrchu tečou syčící kapky roztaveného bronzu. Démonova moc byla děsivější, než si představoval.

Bylo jasné, že amulet další úder nevydrží. Malus odhodil zničený artefakt stranou a vyhledal další. Zachmuřil se. Dostane jen jednu šanci a tu musí využít.

Přeběhl po kouřící podlaze a sáhl po dalším předmětu. Tz’arkanův smích na druhé straně vyvolávacího kruhu umlkl. Plameny, které mu olizovaly díru v hrudi, zadoutnaly a zhasly.

„Ty bezvýznamný červe,“ zasyčel démon. „Vyrval jsem z tebe život a ty se pořád ještě kroutíš. Všechno, čím jsi byl, o čem jsi snil, to vše jsem ti sebral. A přesto odmítáš přijmout svůj mizerný osud! Je po všem, Malusi Temná čepeli. Byl jsi skutečně problematický sluha; občas jsem si zoufal, jestli k tomuto slavnému okamžiku vůbec dojde. Ale bez ohledu na to, jak tvrdě jsi proti mně bojoval, nakonec jsi udělal to, co jsem chtěl, ať už vědomě či nikoli.“ Démon se jedovatě zachechtal. „Jakmile pozřu tvou duši, vezmu na sebe tvou nechutnou podobu a vrátím se do Naggarothu. Vláda Biče znovu započne.“ Mezi démonovými prsty zakončenými dlouhými drápy prosakovaly oblouky temné moci. „A to všechno bych bez tebe nedokázal, Malusi Temná čepeli, jakkoli jsi slabý. Teď tedy dostaneš svou odměnu.“

Malus sevřel ruku na artefaktu. „Tady je znak mé úcty,“ zabručel, převalil se na záda a hodil po levou rukou Torxusovu dýku.

Dýka se mihla jako tmavá šmouha nad poničeným kruhem a zaryla se Tz’arkanovi do hrudi. Ozvalo se děsivé zapraskání protichůdných energií, protože moc, kterou chtěl démon použít, zničila moc artefaktu. Na vyčnívajícím jílci zasršely oblouky ebenového ohně a vyryly strašlivé rány do démonova nadpřirozeného těla. Torxusova dýka začala také černat a její jílec se při magické řetězové reakci začal vypařovat. „Ne!“ zaburácel Tz’arkan a zoufale hrábl po jílci dýky. Jeho tělo se začalo rozpadat, kůže se rozpouštěla a maso se měnilo v sliz. Démonovo vzteklé vytí bylo čím dál zuřivější. „Ty mě nemůžeš zastavit, ty ubožáku! Tenhle svět je teď můj! Poslyš slova Tz’arkana a zoufalství! Čas zkázy nadešel! A ty budeš −“

Zbytek se ztratil ve sílícím crescendu ohlušujících ran, jak se démonova moc a Torxusova dýka navzájem rvaly na kusy. S posledním úsilím si Tz’arkan vyrval kouřící zbraň z hrudi − a démon i dýka zmizeli v záblesku bílého světla a ohlušujícím prásknutí hromu.

* * *

Zasténání vytrhlo Maluse z bezvědomí. Nějak se mu podařilo se zvednout na kolena, planoucí čepel dosud sevřenou v pravé ruce. Pramínky kouře mu stoupaly z potlučené zbroje a ve vzduchu matně osvětlené pokladnice visel oblak kamenného prachu a kovu.

Tz’arkan byl pryč. Zničený nebo zahnaný zpátky do své bohy zapomenuté říše − to urozený nevěděl, ani se o to nestaral. Zhluboka se nadechl, bez ohledu na pach spáleného kovu a masa. Cítil se lehký, téměř jako by ve zbroji nic nevážil. Nikdy si neuvědomil, jakým břemenem pro něj démonova přítomnost byla.

Z popraskaných rtů mu uniklo tiché uchechtnutí. Zvítězil jsem, pomyslel si. Zvítězil jsem.

Zrak mu padl na železnou rukavici na pravé ruce. Položil si meč Chaosu křížem přes stehna a rukavici stáhl, aby se podíval na velký rubínový prsten, který mu tolik měsíců připomínal jeho hloupost. Chvějícími prsty prsten sevřel a zatáhl. Šperk snadno sklouzl z prstu, vypadl mu z ruky a slabě zazvonil na podlaze. Urozený se vítězně zasmál. Unavený smích přešel v divoké radostné zavýsknutí. „Zvítězil jsem!“ vykřikl.

Něco se dotklo jeho obličeje. Malus se po tom nepřítomně ohnal. Jeho obličej byl na dotek chladný.

Urozený se zamračil a sevřel prsty kolem malého ostrého předmětu zarytého do kůže. Jen trochu to zabolelo, když ho vytáhl a podržel před sebou.

Byl to kousek krystalu velký jako zlatá mince, s okraji ostřejšími než nůž. Ani necítil, že se mu to zapíchlo do tváře.

Co bylo horší, vůbec mu netekla krev. Ani ta černá. Malusovi vyschlo v hrdle.

Znovu si opatrně přitiskl prsty na krk. Jakkoliv se snažil, pulz nenahmatal. „To ne,“ vydechl. „Ty zatracený pekelníku. Ty jsi mi ji vzal. Ty jsi mi vzal mou třikrát prokletou duši!“

Výkřik vzteku přehlušilo zlověstné zasténání. Ozvalo se praskání kamene a pak se s hromovým rachotem zřítila část stropu pokladnice. Těžké obsidiánové bloky dopadly na už tak zeslabenou podlahu a prorazily ji. Do patra pod nimi se začal sypat déšť pokladů a trosek.

Najednou se vzduch nad Malusem rozezněl hrozným sténáním a ostrým praskáním. „Matko noci,“ zabručel Malus. Tomu démonovi se možná ještě povede zbořit mu chrám na hlavu.

Jeho pohled zaletěl k otevřenému dveřnímu průchodu. Co se stane, až se dostane mimo dosah ochranných kouzel? Vezme si ho konečně smrt?

Přímo nad Malusem něco ostře zapraskalo a kus obsidiánu velký jako jeho trup dopadl na zem jen několik kroků nalevo od něj. To rozhodlo. Když tu zůstane, stejně bude brzy mrtvý. Sebral železnou rukavici a meč Chaosu a rozběhl se.

Neuběhl ani tucet kroků, když se s táhlým skřípěním propadl zbytek stropu. Zvedl se oblak prachu, který na chvíli urozeného zahalil dusivou černou mlhou. Malus zaskřípal zuby a běžel dál směrem k místu, kde, jak si pamatoval, se nacházely dveře. Podlaha se pod ním třásla, jak se ze stropu sypaly hromady suti.

Najednou jako by mu podlaha uhnula pod nohama a Malus se řítil do prázdna. Padal dlouhou závratnou chvíli a pak přistál obličejem na šikmé kamenné ploše. Opět pocítil bolest jen jako ozvěnu skutečného pocitu; věděl, že je zraněný, ale nebyl si jistý, jak je to vážné. Vzápětí cítil, jak klouže půl tuctu kroků, než se zastavil na rovné podlaze. Divokým zatřesením se pokusil pročistit si hlavu a se zpožděním si uvědomil, že narazil na dlouhou rampu, která vedla do obytných místností pod pokladnicí.

Vzduch byl plný kouře a prachu. Malus se vrávoravě zvedl a rozkašlal se, jak mu do plic vnikla šedohnědá špína. Podlaha se mu dál třásla pod nohama a rachot padajícího kamení se mísil s tlumeným řevem. Podržel meč Chaosu před sebou a vběhl po paměti do mlhy, ve které tušil vrchol točitého schodiště.

Kolem něj stále padalo kamení; narážel do hromad sutin, které mu ležely v cestě, ale pokaždé se zase zvedl a běžel dál. Minuty se vlekly, až získal dojem, že ztratil směr a zabloudil. Už začínal klesat na duchu, když mu do obličeje vletěl prach a Malus vyklopýtal na volné prostranství, kde na něho dýchl žár jako z výhně. Točité schodiště leželo před ním a jeho zeď byla zalitá hrozivou oranžovou září. „Matko noci,“ zaklel a na prvním schodu zaváhal. Bezmocně zavrtěl hlavou. „Vede odsud jen cesta dolů,“ řekl nakonec. „Pokud mi tohle nezahřeje kosti, pak už nic!“

Zhluboka se nadechl a začal sbíhat ze schodů. Vedro se na něj tisklo jako pevná zeď, ale Malus cítil jen slabou ozvěnu tepla. Vzduch se chvěl a vlnil jako fata morgána na poušti, jak sestupoval stále níž a níž k ohnivému jezeru.

Vynořil se na prahu z roztaveného kamene u ústí klokotající dračí tlamy. Sto stop pod ním kypělo a přelévalo se žhavé magma; Malus se díval, jak do vřícího moře padají kusy kamenů a vlny roztavené horniny se zvedají tucty stop do výšky. Křídla démona na okraji prostranství zářila na okrajích oranžovobíle a do jezera dole z nich kapaly proudy roztaveného kamene.

Malus zastrčil meč Chaosu do pochvy a natáhl si pravou železnou rukavici. Pak se rychle vydal po schodech dolů. Když vstoupil na první plující balvan, schodiště se pod ním divoce zahoupalo. Několikatunový balvan se zakymácel − a začal čím dál rychleji klesat.

„Požehnaná Matko noci!“ vykřikl Malus a vylekaně vytřeštil své tmavé oči. Bez váhání přeskočil na další balvan, který začal klesat také. Urozený se neodvažoval zpomalit, skákal z jednoho kamene na druhý a přitom klesal čím dál níž k hladině magmatického jezera. Za ním dopadaly mohutné balvany a rozpadaly se na kusy; pokaždé při tom do vzduchu vystříkl obrovský sloup roztavené horniny.

Poslední úsek schodů se nacházel stěží deset stop nad ohnivým jezerem. Když se dotkl botami balvanu, klesl pod ním a skoro okamžitě se ponořil do magmatu. Z prasklin v kameni vyrazily proudy páry a balvan se mu pod nohama roztrhl. Malus s divokým zaklením přeskočil posledních pár stop na třpytící se kameny na volném prostranství. Tvrdě dopadl na všechny čtyři a cítil, jak ocel na horkém kameni zasyčela.

Podlaha jeskyně se začala Malusovi chvět pod nohama a nad hlavou slyšel dunění. Vyškrábal se na nohy a vyrazil přes volný prostor do sálu bohů Chaosu za ním. Tváře Ničivých sil se na něj z podstavců zlomyslně šklebily, když mezi nimi probíhal. Kdyby měl čas, všechny by srazil na zem a hodil do ohnivého jezera.

Rachot stále sílil. Malus ucítil, jak se za ním žene tlaková vlna, protože chrám se začínal rozpadat stále rychleji. Než se dostal do předsálí, vyl jako šílenec v očekávání, že se na něj každou chvíli zřítí střecha. Duchové polapení v sále silou svých pradávných přísah s mlčenlivou hrůzou sledovali, jak je zanechává jejich osudu.

Malus vyrazil se zoufalým zakvílením do zasněžené noci, zrovna když se chrám definitivně propadl. Země se otřásla, jako by do ní udeřilo kladivo nějakého boha, a srazila urozeného na kolena. Zvuky pukajících kamenů a sypající se hlíny byly slyšet ještě několik dlouhých minut. Když to konečně ustalo, ticho, které zavládlo, bylo skoro ohlušující.

Malus pomalu a opatrně vstal. Otočil se a uviděl, že Tz’arkanův chrám už neexistuje. Obrovská budova se zhroutila do sebe a zřítila se do ohnivého jezera. Zbyly jen zhroucené obsidiánové sloupy zahalené jedovatými výpary z magmatu bublajícího pod nimi. Malus se díval na tu zkázu a překvapilo ho, že necítí úlevu, že se mu povedlo uniknout. Vlastně necítil vůbec nic.

Probraly ho nějaké zvuky u brány chrámu. Blížila se sem skupina bestií. V jejich zmutovaných tvářích se zračila bázeň, když spatřily zničený chrám. Vůdce − jednooký šaman − klesl před Malusem na kolena. „Co to znamená, velký kníže?“ zakrákal ve svém primitivním jazyce.

Urozený pohlédl na zvětšující se dav a pak na vyděšeného šamana. Jeho vztek byl ten tam. Cítil v sobě jen prázdnotu a jeho kosti jako by byly chladné jako kámen. Vítězství by nemělo chutnat takhle.

„Co to znamená?“ zopakoval mrtvým hlasem. „Konec světa, samozřejmě. Tedy pro vás.“

Tasil Khainův planoucí meč a ukázal ho hemžícímu se stádu. Pak jim předvedl, co meč dokáže.

* * *

Malus Temná čepel vytlačil do Vzdorovy pootevřené tlamy poslední kapky krve ze srdce bestie a pak srdce zahodil na hromadu k ostatním. Zamyšleně se zamračil, stáhl si zakrvácenou rukavici a přitiskl ruku chladnému na čenich. Nedokázal odhadnout, jestli se nauglirovi vrací tělesné teplo. „No tak, zatraceně,“ zašeptal. „Je tu dost masa na to, aby se nažrala setnina chladných. Jen musíš zvednout tu svou šupinatou mordu a začít žrát.“

Nauglir neudělal jediný pohyb k hromadě usekaných končetin, které mu Malus naskládal těsně k tlamě. Válečné zvíře urozeného pozorovalo jedním rudým okem. Urozený potřásl hlavou a vstal. „Udělal jsem pro tebe všechno, co jsem mohl, ty hromado sraček. Pokud tady hodláš umřít, posluž si. Je to na tobě. Ale jestli se mi chceš pomstít za všechny ty tresty, co jsem ti za poslední týdny uštědřil, budeš svou sílu potřebovat.“

S povzdechem se odvrátil a vydal se k hučícímu ohni, který založil pomocí roztaveného kamene a hromady polen. Země v okruhu několika yardů kolem ohně se změnila na rozdupané zarudlé bláto. Kam až Malus dohlédl, se válely kusy těl. Podařilo se mu ovládnout se natolik, že ušetřil posledních pár bestií a přinutil je naporcovat své druhy a rozdělat oheň. Měl v úmyslu je podříznout, jakmile budou hotovi s prací, ale když se zabýval krmením Vzdora, bestie se rozutekly do tmy. Pochyboval, že je ještě někdy uvidí.

Další hodinu se zabýval sbíráním kostí padlých vazalů a jejich házením do hořícího ohně. Alespoň tolik jim dlužím, pomyslel si, ačkoli nic necítil, když je vydával plamenům.

Jsem skutečně mrtvý, říkal si, když se díval, jak kosti v ohni černají. Mrtvý uvnitř, mrtvý zvenčí. Opravdový pán zkázy.

Tz’arkan měl pravdu. Démon mu sebral všechno, zrovna když měl pocit, že má splnění svých největších tužeb na dosah ruky. Mohl bych se vrátit domů, pomyslel si. Pořád jsem šampion Černokněžného krále a po trpkém vítězství u Ghrondu bude Malekith potřebovat silnou ruku, která by mu pomohla zavést v království znovu pořádek. Taky by se mohl vyrovnat s Isilvarem. Mohl by najít Hauclira, pokud je ještě naživu, a začít znovu.

A přesto… nic necítil. Žádný hlad. Žádné vzrušení, ani při představě sladké pomsty poslednímu ze svých sourozenců. Žádná zášť kvůli poslednímu zrádnému úderu, který mu démon uštědřil.

Žádná nenávist, pomyslel si a zavrtěl hlavou. To není pro druchii žádný život.

Malus dlouho zíral do plamenů a díval se, jak žhavé kameny mění zuhelnatělé kosti vazalů na prach. Noc se pomalu měnila v ráno, znovu začalo sněžit. Než se úplně rozednilo, věděl, co musí udělat.

Obrátil se ke Vzdorovi a zjistil, že nauglir stojí a hladově očichává hromadu masa, kterou měl naskládanou před sebou. Urozenému se na tváři objevil zachmuřený úsměv. Zatímco se válečné zvíře krmilo, prohlédl mu Malus nohy a ocas, jestli na něm nenajde známky nemoci nebo deformace. Vzdor svého pána mezi sousty sledoval a výhrůžně vrčel. Malus se na něho na oko zamračil. „Už jsem si začínal myslet, že jsi to vzdal,“ řekl. „Je dobré vědět, že jsem ti jméno Vzdor nedal jen tak pro nic za nic.“

Nechal nauglira odpočívat až do poledne. Mezitím spřádal plány a sbíral kusy masa na cestu. Slyšel, že mocný věštec z Černé archy Naggoru má artefakt, který dokáže ukázat místo, kde se nachází věc, kterou si majitel přeje najít, bez ohledu na to, kde − nebo v které říši − leží. Takový nástroj bude potřebovat, až bude hledat, kam odešel Tz’arkan.

Svou duši hodlá získat zpátky. Malus netušil, jak to udělá, ale buď se mu to podaří, nebo při tom zemře. Ať démon uprchl kamkoli, ať se třeba nachází v samotných bouřích Chaosu, Malus si ho najde a získá zpátky, co mu patří. Naggaroth a Hag Graef mohou počkat. Jaký by měla pomsta smysl, kdyby si ji nemohl vychutnat?

Odpoledne byl Vzdor připravený na cestu. Malus si zkontroloval brašny a čerstvé zásoby a pak se těžce vyšvihl do sedla. Provedl nauglira kolem desítek mrtvol k bráně a vyjel na dlouhou cestu mizící v dálce před nimi.

„Ty tam někde jsi, démone,“ zašeptal Malus do ledového vichru. „A pokud mě slyšíš, měl by ses připravit. Jde si pro tebe Pán zkázy.“

Malus Temná čepel položil ruku v železné rukavici na Vzdorův šupinatý krk. „Vpřed, tvore zemských hlubin,“ řekl. „Do Černé archy, do démonovy říše, do samotné Propasti, pokud tam vede stopa. Naše cesta je u konce. Nyní začíná lov.“

Dan Abnett & Mike Lee

PÁN ZKÁZY

Z anglického originálu Lord of Ruin,

který vydal v Black Library Publication

Games Workshop Ltd.,

přeložila Leona Malčíková.

Ilustraci na obálce namaloval Clint Langley,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo CZ, a. s.

Vydal Bohuslav Svoboda − POLARIS,

Podříčí 218, Frenštát p. R.,

e mail: svoboda@polarissf.cz,

v roce 2011 jako svou 284. publikaci.

Tisk: Těšínská tiskárna, a. s., Štefánikova 2,

Český Těšín.

Vydání první.

ISBN 978 − 80 − 7332 − 173 − 4

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá