Nikdykral

Abbott, James

Byly doby, kdy Xavir Argentum stál v čele králových elitních strážců a válečníků. Ty časy jsou ale dávno pryč. Udělal totiž osudovou chybu a za ni teď pyká ve vězení, odsouzený k zapomnění. Nyní ale království, které přísahal chránit, čelí nečekanému nebezpečí – svému novému vládci a jeho podivným přisluhovačům. Zapuzená královna sousední říše a bývalý vrchní špión v tom vidí příležitost, jak se vrátit zpět na výsluní slávy a moci. Aby měli šanci, budou potřebovat pomoc někoho skutečně výjimečného: Xavira. Jenže dá kdysi úžasný válečník přednost službě vlasti před osobní pomstou? A má vůbec šanci uspět, když místo jednotky elitních bojovníků má k ruce jen tucet uprchlých zlodějů a vrahů?

James Abbott

TALPRESS

Copyright © James Abbott, 2017

Translation © Martin M. Boček, 2018

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-685-1

Pro Tobiase

Poděkování

Přivést na světlo světa knihu je vždycky týmová práce a tahle nebyla výjimkou. Proto bych chtěl poděkovat Julii Crispové za neutuchající důvěru, kterou ve mě celé roky měla; a taky za to, že díky ní je celý knižní průmysl mnohem zábavnějším místem. Dík patří i Johnu Jarroldovi za to, že byl mým průvodcem uplynulou dekádou mojí spisovatelské kariéry. Mohu zodpovědně prohlásit, že bez těchhle dvou lidí bych nedokázal tak úspěšně trápit čtenářskou obec. A pak je tu samozřejmě moje žena, která trpělivě snášela fakt, že jsem nespočet večerů strávil zíráním do laptopu.

ÚVOD

126. rok Devátého věku

Oblečte se jako zvířata. Chovejte se jako zvířata. U bohynina hromu, napadlo Jorunda, dokonce i mluvte jako zvířata. Ohněm proti ohni. Barbarstvím proti barbarům.

Tak alespoň zněly pokyny, které jim přinesl jeden z poslů krále Cedia. Chovejte se jako barbaři a vydržte to, dokud nedorazí královský legion, aby v pohraničí nastolil mír a pořádek.

Jorunda jmenovali velitelem městské stráže před necelými třemi měsíci a mladík dobře věděl, že má svým nadřízeným hodně co dokazovat. Právě proto nehodlal nijak polemizovat s přímým rozkazem krále Cedia Moudrého, i když mu navrhovaná taktika nijak zvlášť moudrá nepřipadala.

A tak si spolu se svými muži nabarvil tvář na modro a pustil se do práce. Všechny obyvatele města, kteří byli moc mladí nebo naopak staří, než aby mu v případné bitvě k něčemu byli, nechal odvést do pochybného bezpečí blízkých jeskyní. Spolu s nimi odešla i jeho těhotná manželka Carmissa. Ti, kteří zůstali, se připravovali k boji. Neměli na vybranou, pokud chtěli ochránit svoje domovy a své blízké – a to oni chtěli.

Pak z celého města odstranili všechny klanové znaky a nahradili je hrubými zvířecími totemy. Všechno tohle bylo nezbytné, protože ze severu se na Micenské pláně valil temný příliv barbarských kmenů a jejich armády pochodovaly stravimonským pohraničím, což králi – a ještě víc místním obyvatelům – dělalo nemalé starosti. Kdyby se kmeny spojily, města a pevnosti za Baradijskými vodopády by proti nim neměly nejmenší šanci.

Výsledkem bylo, že Cedius poslal do pohraničních provincií zmíněný rozkaz požadující, aby se jejich obyvatelé převlékli za divochy a aby předstírali, že jejich města patří některému z barbarských kmenů. Doufal, že nepřátelští velitelé je pak budou považovat za jedny za svých a nechají je bez povšimnutí. Že je minou a potáhnou dál na jih, za vidinou bohaté kořisti. Jorundovi to spíš než jako promyšlený plán připadalo jako zbožné přání, ani on ale nemohl popřít, že to fungovalo. Jednou. Přede dvěma dekádami.

Jenže ať se mu to líbilo nebo ne, byl voják a rozkazům se protivit nesměl. Mohl jen doufat a modlit se, aby to zabralo i tentokrát. Aby tenhle šílený nápad měšťanům, za které byl zodpovědný, umožnil přežít ve zdraví celou tu dobu, než dorazí jejich zachránci v podobě Cediova Prvního legionu, v jehož čele pochodovali nejlepší válečníci celého království – Sluneční kohorta. Už jen při pomyšlení na ně se Jorundovi rozbušilo srdce. Byli to legendami ověnčení muži a on je uvidí na vlastní oči, až budou kráčet ulicemi jeho města. V duchu si vybavil jména těch největších z nich: Xavir. Dimarius. Faylos… Nebo třeba Gatrok.

Přinutil se raději soustředit na aktuální věci. Hodil si přes ramena velkou kožešinu, popadl svoji sekeru a vyšel z domu do ledového vzduchu. Ocitl se na vrcholu dřevěného schodiště, které vedlo dolů na širokou ulici plnou lidí. Hučení davu ale nebylo skoro slyšet přes řev nedalekých Baradijských vodopádů, jejichž pronikavé aroma jasně cítil i přes tu páchnoucí barvu, kterou si napadal na obličej.

Když se objevil, zvedly se k němu oči víc než tisícovky divoce vyhlížejících měšťanů-válečníků. Šum hlasů prakticky okamžitě umlkl.

Aniž by si to Jorund uvědomil, na rtech se mu objevil vlčí úsměv. Tak jdeme na to. „Koukejte mi předvést pořádnej kravál, vy zasraný dámičky! Máme přece bejt divocí barbaři, tak se podle toho koukejte chovat!“

A obyvatelé Baradijských vodopádů mu odpověděli příšerným, děsivým řevem.

Stovky měšťanů usilovně předstírajících, že jsou něco, čím nikdy nebyly, pochodovaly lesem za Baradijskými vodopády. Obyvatelé sousedního města, kterým byla Belgroisa ležící nějaké dvě míle směrem na východ, byli někde poblíž. Údajně jich bylo dobře dvakrát tolik, co Jorundových lidí. Ne že by na tom nějak zvlášť záleželo, protože bez ohledu na čísla je čekala úplně stejně dlouhá, stejně mrazivá noc. A pokud budou mít štěstí, možná se dokonce dožijí i východu slunce…

Po zemi se převalovaly chomáče modré mlhy a ve světle ubývajícího měsíce vypadaly jako něco, co nepochází z tohoto světa. Muži i ženy, staří i mladí, všichni byli obalení blátem, pomalovaní barvami a zabalení v kožešinách. V panujícím šeru vypadali spíš jako zástup duchů než živé bytosti. Jorund zavrtěl hlavou. Kdyby nevěděl, co jsou doopravdy zač, lehce by se zmýlil. A to většinu z nich znal osobně.

Už před nějakou dobou poslal zvědy, aby zjistili, kudy povedou seveřané svůj útok. Muži měli jasné rozkazy nic neriskovat a ohlásit mu, kdyby narazili na sebemenší problém nebo stopu po nepříteli. Zatím se ale nevrátili.

Jak čas plynul, zpočátku svižný postup se zpomaloval a nakonec se lidé nočním lesem spíš ustrašeně vlekli, než že by jím pochodovali. Jorund měl nervy napjaté k prasknutí. Sledoval, jak mu v mrazivém vzduchu stoupají od úst obláčky páry, a přemýšlel. Něco bylo špatně. Nebyl si jistý, co ho k té myšlence vedlo, ale věřil svým instinktům. Zvědové se pořád ještě neohlásili, a to se mu z nějakého důvodu nelíbilo.

V dálce táhle zavyl vlk.

Jorund se při tom zvuku otřásl, ale pak se zarazil. Vlci se takhle daleko na západ přece nepouštějí, napadlo ho.

Nočním lesem se najednou rozlehlo temné dunění, připomínající zvuk vzdáleného hromu. Obyvatelé Baradijských vodopádů se rychle semkli do neumělých formací a začali bušit meči do štítů a do svých brnění, přesně, jak měli přikázáno. Stejně, jako to dělávali jejich barbarští nepřátelé. Přesně tak, jak přikázal král. Snažili se předstírat, že patří k severským hordám, a doufali, že je nájezdníci budou považovat za svoje spolubojovníky a nechají je na pokoji. Šance na úspěch byly mizivé, ale pořád lepší, než kdyby se jim zkusili postavit v boji.

Jorund se divoce rozhlížel potemnělým lesem, zadržoval dech a modlil se, aby to vyšlo. Aby si je blížící se divoši skutečně spletli s barbarskou hordou. Pak z dálky zaslechl něčí výkřik a srdce se mu divoce rozbušilo.

„Jezdci!“ zařval najednou kdosi z temnoty.

„To jsou královští vojáci!“

„Sluneční kohorta!“

Bohyně budiž pochválena, blesklo Jorundovi hlavou. Kdyby přece jen došlo k boji, měli tu spojence. A ne jen tak ledajaké.

Najednou se nocí rozezněly nelidské výkřiky. Napřed pár, ale pak víc a víc loučí, které v rukách drželi lidé ve vzdálenějších jednotkách, padalo k zemi a zhasínalo.

Takže jejich přestrojení barbary přece jen neoklamalo. Jorund křikem hnal své muže do útoku a divoce se prodíral neviditelným ostružiním vpřed. Konečně se dostali až na kraj paseky, mdle osvětlené srpkem měsíce. Nikdo tam ale nebyl. Přinejmenším nikdo živý. Zato zem byla posetá hromadami mrtvol. Mrtvol měšťanů, kteří před pár hodinami vyšli z Baradijských vodopádů.

Kdo je kurva zmasakroval? Kde sakra jsou? Tohle přece barbaři nedělají. Nepřepadávají ze zálohy. To je na ně moc sofistikovaný a složitý, než aby to zvládli. Pak si Jorund všiml ještě něčeho. Ta zranění, která na sobě měli jeho lidé. Něco na nich bylo špatně. Byla… Byla příliš čistá. Jako od profesionálů.

„Někoho vidím!“ zařval najednou kdosi. „Tam vzadu, na druhý straně paseky –“

„Tak pohyb, dělejte! Jdeme!“ zařval Jorund.

V panujícím šeru zahlédl stíny několika mužů seskakujících ze sedel. Bylo jich celkem šest. Překvapeně se zamračil. Odkdy kurva jezděj barbaři na koních? Na přemýšlení o tom, kdo jsou tihle noví válečníci nebo co tady dělají, ale už neměl čas. Šestice se vrhla na měšťany jako smečka démonů a probíjela se jejich řadami způsobem, který spíš než boj připomínal jatka. Nocí se nesl křik a vzduch se naplnil pachem krve a smrti. Jorund se vrhl vpřed, aby bránil svoje lidi, ale když stanul tváří v tvář útočníkům, vyděšeně se zarazil. Na černých zbrojích totiž měli symbol zubaté věže, nad kterou vychází slunce. Znak Sluneční kohorty.

To přece není možné…

„Dost!“ zařval z plných plic. „My jsme ze Stravimonu! Patříme k vám!“

Ale jeho hlas zanikl v řinčení zbraní a nářku umírajících.

Meče se míhaly vzduchem a oddělovaly končetiny a hlavy od těl. Během pár minut zemřely stovky lidí. Zmasakrovalo je šest mužů. Šest válečníků. Šest žijících legend.

Jorund padl na kolena. Meč mu vypadl ze ztuhlých prstů, ale na tom nezáleželo. Proti těmhle válečníkům by mu stejně k ničemu nebyl. Místo toho ze sebe začal strhávat kožešiny, pod kterými měl prosté kožené brnění, jaké nosili řadoví vojáci královských legionů. Šestice zatím dokončila svoji práci a teď ho ostražitě sledovala.

„Jsem Stravimonec!“ zařval na ně. Pak se zoufale rozhlédl po tělech, ležících v nočním šeru a mlze všude kolem něj. „My všichni jsme Stravimonci…“

Jeden z nich, urostlý dlouhán, který se ještě před chvílí oháněl dvěma obrovskými zahnutými meči, si hodil svoje zbraně na ramena a zamračeně zamířil k Jorundovi. Byl to Xavir, velitel Sluneční kohorty. Mrtvol, které cestou překračoval, jako by si vůbec nevšímal. Jeho tvář byla celá postříkaná krví, která se v měsíčním světle odporně leskla.

„Mluv, chlape! Co jste zač?“

„Jsme Stravimonci. My všichni, všichni do jednoho. Nejsme seveřani. Nejsme barbaři.“ Bezmocně ukázal na poházená těla. „Tohle všechno jsou měšťani od Baradijských vodopádů.“ Dlouhán se zamračil ještě víc a obrátil se k jednomu ze svých společníků. „Dimarie?“

Oslovený měl slámové vlasy a teď se zmateně rozhlížel kolem. „Tak proč jste sakra byli oblečení jako barbaři, člověče?“

„Královskej rozkaz,“ pokrčil Jorund odevzdaně rameny. Dimarius nevěřícně zakroutil hlavou a s hrůzou se rozhlédl po tělech, ležících všude kolem.

Pak se podíval zpátky na Jorunda. V očích měl vztek smíšený s hrůzou. „Co jsme to udělali? Co jsme to sakra udělali?“ procedil skrz zaťaté zuby.

Nikdo mu ale neodpověděl. Nikdo mu nedokázal odpovědět. Pak se nocí rozlehl srdceryvný nářek. Zdálo se, že pár lidí ten masakr přece jen přežilo. Moc jich ale nebylo.

Devátý věk

rok 131

Pekelná brána

„Když budete mít štěstí, tak tady chcípnete. A když budete mít smůlu, budete tady žít.“

Nádvořím se prohnal osamělý poryv větru, který s sebou z hor přinesl sněhové vločky. Zaručeně to udělal jen proto, aby je mohl vmést Landrilovi přímo do obličeje. Skoro to vypadalo, jako by se proti němu spiklo všechno na světě včetně počasí a ze všech sil se mu snažilo ještě víc znepříjemnit jeho už tak dost mizernou situaci.

Nejen že mu bylo zima. Nejen že jeho situace stála po všech stránkách za hovno. Navíc ještě si místní strážní na vězních evidentně vylívali svoje mindráky a zvrácené choutky. Pokřikovali na ně sprosté urážky, plivali po nich, a občas došlo i na horší věci. Landril pokaždé uvažoval, co to je asi za lidi, že v ubližování bezmocným bližním nalézají takové perverzní potěšení. Vzato kolem a kolem, byli s tím spíš trapní než co jiného, ale vzhledem k okolnostem i to bohatě stačilo, aby se všichni nově příchozí cítili ještě mnohem hůř než před chvílí. Ostatně, na místě jako tohle se takové pocity daly očekávat.

„Hejbněte kostrou, vy vořeši,“ vyštěkl na ně náhle jeden ze strážných a pro zdůraznění svých slov začal špičkou kopí šťouchat do zad několika vězňů, kteří podle jeho názoru nepostupovali dost rychle. „Vaše matky určitě musely šoustat snad s prasatama, že se jim narodily takový zkurvený podsvinčata jako vy.“

Postarší muž s notně prořídlými vlasy, který šel v zástupu přímo před Landrilem, bolestivě zamrkal, když se mu vojákovo kopí zarylo do žeber. Pak se otočil a vzpurně si odplivl na zem, přímo pod nohy svého mučitele.

Idiot. Jenže to je přesně to, na co tihle chlapi čekali. Na takovýhohle idiota.

Čekali na nějakou reakci. Na výmluvu. Na příležitost změnit svoji trapnou hru v něco děsivějšího. A hlavně krvavějšího.

Strážní se na toho hlupáka okamžitě vrhli a srazili ho na zem. Landril se musel násilím ovládnout, aby překonal svoji instinktivní reakci a nevrhl se mu na pomoc. Ostatní vězni takové problémy zjevně neměli. Prostě se zastavili a netečně sledovali celé představení. Na místech jako tohle platilo jediné pravidlo: každý sám za sebe. To byl jediný způsob, jak se dožít zítřka.

Strážní nešťastníkovi vrazili pár pořádných facek, pak mu sundali okovy a odvlekli ho na opačný konec nádvoří, kde ho hodili do nafoukané hromady oslnivě se lesknoucího sněhu. Nijak nespěchali, naopak. Celé to krvavé představení si užívali. Navíc nesloužilo jen k jejich pobavení, ale i jako varování pro všechny přihlížející.

Landril zarputile zabodával pohled do kamenů u svých nohou, ale koutkem oka stejně viděl, co se dělo dál. Čtyři vojáci obstoupili krčícího se muže a začali do něj kopat. A pořád dál a dál. Když je to konečně přestalo bavit, jeden z nich se pořádně rozpřáhl a těžkou botou nabral krčícího se vězně přímo do obličeje. Mužův krk se ohnul v nepřirozeném úhlu dozadu a všude kolem se rozletěly kapičky krve a zuby. Strážní se začali smát a přátelsky se poplácávali po zádech, zatímco jejich oběť se pomalu sesula k zemi, kde zůstala nehybně ležet. Vojáci si těla nijak nevšímali a nechali ho tam ležet. Landril si ani nebyl jistý, jestli je ten nešťastník mrtvý, nebo ne. Jen na něj zíral, neschopný odtrhnout oči. Skončí takhle i on sám? Rychle přelétl pátravým pohledem svoje okolí. Pozoroval, hodnotil. Vysoké zdi postavené ze žulových kvádrů. Série bran a průchodů spojujících několik oddělených nádvoří.

Přikývl. To dávalo smysl. Tahle opatření měla sloužit k zastavení případné vězeňské vzpoury. Měla zabránit tomu, aby se někdo dostal ven. Udělal jsem správnou věc? přemýšlel už po bohyně ví kolikáté.

„Vítejte v Pekelný bráně,“ zašklebil se jeden ze strážných pobaveně na postávající vězně a pak jim rázně pokynul, aby šli dál.

Dívej se do země. Vyhýbej se očnímu kontaktu.

Pekelná brána. Výstižné jméno pro tohle místo. Rozhodně lepší než jeho oficiální označení – Pevnost třicet šest. Její šedé, až nesmyslně pevné zdi se tyčily na třetím nejvyšším vrcholu Silkspirských hor, dobře dva tisíce stop nad dávno opuštěnou obchodní stezkou spojující Stravimon s královstvími na východě. Byli tak daleko od domova a pohodlí hlavního města Straviru, jak to jen bylo možné. Na tohle místo posílala královská spravedlnost jen ty nejzatvrzelejší, nejnebezpečnější zločince. Muže příliš vzpurné a nebezpečné, než aby je šlo zavřít do běžného vězení a mezi normální zločince – ale současně byli příliš důležití nebo užiteční, než aby je bylo možné prostě popravit. Podstatné bylo, že to fungovalo. Z tohoto místa ještě nikdy nikdo neutekl.

Za to ale mohlo spíš umístění téhle pevnosti než kvalita její ostrahy. Řídký vzduch a teploty pohybující se většinu roku pod bodem mrazu dělaly svoje. Okolní krajina byla skalnatá a plná zrádných stezek, kroutících se mezi zakrslými stromky a nad hlubokými stržemi. A jako by to samo o sobě nestačilo, tak dole pod horou byla země patřící Sesterstvu. Čarodějnicím.

Landril přejel hodnotícím pohledem patnáct stravimonských vojáků oblečených do karmínových uniforem a s bronzovými helmami na hlavách, kteří doprovázeli vězně. V Bráně byly další čtyři tucty jim podobných, touhle dobou nejspíš namačkaných kolem ohnišť a proklínajících svůj osud, který je zavál do téhle prdele světa. Mezi strážnými a jejich svěřenci tu sice panovaly jisté nepřehlédnutelné rozdíly, ale jedno měli společné: ve výsledku tu byli uvěznění všichni.

Postupně prošli celou Pekelnou bránou, až skončili na posledním nádvoří. Páchlo po výkalech a nemytých tělech a Landril měl co dělat, aby se nepozvracel. Přece jen ze svého působení v palácích a královských městech byl zvyklý spíš na vzdušné pokoje a luxusní voňavky než na tohle.

Pak se nádvořím rozlehlo burácivé troubení rohu a obří vnitřní brána se začala pomalu otevírat. Landril se ještě naposledy ohlédl přes rameno, ale pak ho masa těl natlačila dovnitř do pekla.

Bohyně, smiluj se. Jestli ten hlupák stihl za těch pět let tady dole umřít, jsem definitivně v háji…

Stačilo tu něco utrousit, tam vrhnout správný pohled nebo udělat vhodné gesto. Informace se tu šířily rychle. Během pár hodin od svého uvěznění už Landril našel padesátiletého muže, který byl ochotný mu pomoct výměnou za trochu bylin, které do vězení šikovně propašoval.

Ten člověk se jmenoval Krund, měl dlouhé šedé vlasy a rozcuchaný plnovous a byl jedním ze tří vězňů, se kterými Landril sdílel celu. Na sobě měl totéž co všichni tady – hrubou šedou halenu pod kolena, která škrábala jako hejno krys.

„Já to pořád nechápu,“ hrál Landril poctivě svoji roli nezkušeného nováčka.

„Co zase nechápeš?“ povzdechl si Krund.

„Proč nás prostě nepopravili, když se nás chtějí tak moc zbavit? Kdyby nic jiného, vyšlo by to přece korunu levněji.“

„To protože každej vodsouzenej dostane to, co si zaslouží, jasnačka?“ zabručel Krund. „Zlodějovi useknou ruku v zápěstí, ne? A vrahovi zase hlavu. No a nás, nás zavřou sem. Pro někoho z pánů máme cenu nebo tak něco, tak nás ušetřili smrti a místo toho nás šoupli do tý nejzapadlejší díry, jaká se dá ve Stravimonu najít.“

„To jsou tady nějací známí lidé? Třeba někdo, kdo býval velké zvíře u královského dvora a tak?“

Krund na něj vychytrale mrkl. „Jak to mám kurva vědět? Tady jsme jen postradatelný nuly, jeden jako druhej.“

Landril měl co dělat, aby skryl zklamání. Bylo zřejmé, že mu nezbude než svůj úkol splnit tou těžší cestou. Což znamenalo osobně zkontrolovat obličej každého jednoho vězně tady dole. Za daných okolností to ale byla jediná možnost, jak najít svého muže. Jak najít hrdinu od Dvanácti údolí a z Pláně utrpení a vlastně z každého tažení, jaké se jen za vlády starého Cedia odehrálo.

„Za cos tady vlastně skončil ty?“ zeptal se najednou Krund se špatně předstíraným nezájmem. „Nemáš žádnej přízvuk a nevypadáš jako chlápek, co je dobrej s mečem.“

Informace představují moc a Landril to věděl lépe než kdo jiný. Tak se jen záhadně usmál a pak vyhýbavě pokrčil rameny. „Jsem tu kvůli jistým, řekněme, politickým záležitostem.“ Krund se zasmál a část napětí z jeho tváře jako by vyprchala. Pořád ale vypadal, že víc než nově příchozí společník ho zajímají byliny, co od něj dostal.

„No a co ty? Za co tady sedíš ty, Krunde?“

„Hele, kdysi jsem byl advokát, víme? Dělal jsem pro jednoho stravirskýho vévodu. No a tak nějak se stalo, že jsem se trošičku zamíchal do věcí, do kterých je lepší se nemíchat, no. Život dokáže bejt pěkná svině, ale nebudeme se na něj proto přece hned zlobit, ne? Smířil jsem se se svým osudem. A navíc jsem pořád ještě naživu, tak co si přát víc? Ale teď, cizinče, teď už jsem z toho všeho žvanění nějak unavenej. Myslím, že si trochu odpočinu. Ve společnosti toho dárečku, cos mi věnoval, jestli si rozumíme.“

Landril přikývl a nechal ho o samotě v rohu cely. Pokud šlo o Krunda, byl spokojený. Věděl, že si v něm zajistil užitečného informátora. Usadil se a sledoval, jak přišli strážní, aby jejich celu zamkli. Cvaknutí klíče v něm zanechalo podivný pocit definitivnosti. O chvíli později se ozvalo temné zadunění, a pak další a další a další. To stráže s bouchnutím zavíraly dveře do jednotlivých cel.

Nakonec Landril potřásl hlavou, aby se zbavil chmurných myšlenek, a rozhlédl se po místnosti, která se měla stát jeho přechodným domovem. Ve slabém světle toho moc vidět nebylo. Kamenná lůžka se špinavými pokrývkami. Slyšel, že ty deky jsou darem milosrdných bratrů z nedalekého kláštera. Mohl jen doufat, že minimálně prozatím nejsou zablešené. Jinak byla cela prakticky prázdná – dál nabízela už jen vlhké zdi počmárané od předchozích vězňů, kbelík, kam jste si mohli jít ulevit, a pak společnost tří sklíčených mužů, kteří už ztratili všechnu naději.

Tak takhle skončím. Landril Devallios, královský špicmistr, co umřel vedle kýblu chcanek.

Raději se rozhodl soustředit na úkol, který ho čekal. A hned ráno začne hledat toho jediného člověka, který ho z téhle díry může dostat. Najde ho a předá mu zprávu, kterou pro něj má. Pokud to, co o svém cíli věděl z dřívějška, byla pořád ještě byť jen zpolovice pravda, během pár dalších dní budou z téhle díry venku. A pokud se za těch pět let něco změnilo… stráví zbytek svého života zavřený v téhle smradlavé díře. Vzato kolem a kolem, raději být mrtvý než žít takhle.

Dokonce i pro někoho jako Landril, pro člověka zvyklého realizovat skutečně dlouhodobé plány, bylo to čekání skoro nesnesitelné. Mohly za to podmínky, které v Pekelné bráně panovaly. Nedaly se ani vzdáleně srovnat s čímkoli, čemu špicmistr ve svojí pestré minulosti musel čelit. A co hůř, pořád ještě se mu nepodařilo najít jeho cíl. A čas zatím plynul.

Jeho život se změnil v sérii nekonečných drobných neštěstí: bolavá záda, otlačená z kamenné postele. Vlezlá zima. Nepoživatelné sračky, které jim strážní nosili místo jídla. Byl stále zoufalejší a jeho pátrání se tak stávalo troufalejší a troufalejší. Vězni se setkávali jen jednou denně, což byla Landrilova jediná a navíc proklatě krátká šance, kdy mohl pátrat po svém cíli. Problém byl v tom, že všichni vězni vypadali jeden jako druhý. Všichni neoholení, neupravení, zachmuření. Takže mu nezbylo než se zaměřit na jiné věci než na obličej. Po dlouhých úvahách se rozhodl pro stavbu těla. Někteří muži byli vyhublí na kost, zatímco jiní zůstali navzdory příšerným podmínkám pořád svalnatí.

Otázkou bylo, do které kategorie bude patřit jeho cíl. Bude pořád ještě tak silný jako dřív? Asi ne, na to tu byl zavřený už příliš dlouho. Svalovou hmotu sice ztratit mohl, ale svoji výšku ne. Stejně tak jeho široká ramena se sice mohla ohnout, ale ne zmenšit.

A tak se Landril každý den procházel mezi svými spoluvězni a snažil se, aby jeho pátrání nebylo příliš nápadné. Zvědavost byla tady dole obvykle smrtelná. Občas se zkoušel ptát Krunda, ale bylo to zbytečné. O tom, jak to tady chodí, věděl dost, to ano. Ale o jednotlivé vězně se nijak nezajímal. Proč by měl? Nebylo zvykem mluvit tu o své minulosti. Navíc v Pekelné bráně na ní beztak nezáleželo. Byli tu od ní odstřihnuti stejně spolehlivě jako od vnějšího světa.

A tak špicmistr pozorně poslouchal cizí rozhovory, sbíral informace a budoval si svoji vlastní síť špehů, kteří pro něj pracovali. Ironické na tom všem bylo, že vězeňská společnost fungovala prakticky stejně jako královský dvůr. Za drogy, které sem propašoval, si koupil věrnost a přátelství lidí, které využíval. Vlastně po logistické stránce celé jeho pátrání probíhalo přesně stejně, jako když před rokem řešil tajemné vraždy u stravimonského Dvora vzdechů.

Problém byl, že hlášení, která dostával, mu neříkala nic, co by neviděl sám: všichni místní byli zachmuření, špinaví chlapi, nudící se k smrti a připravení při sebemenší zámince vybouchnout.

Zajímavější bylo, co se dozvěděl o místní hierarchii. Fungovaly tu různé gangy, což Landrilovi přišlo úsměvné. Skoro jako by tihle tvrdí, životem protřelí chlapi snad ani nechtěli existovat bez nějaké pevně dané struktury a hierarchie, která by jim nabídla alespoň zdání stability a bezpečnosti. Od svých informátorů věděl o třech „organizacích“, které tady dole pracovaly: byli tu lidé Pekelného krále, pak Krvouni a konečně Spoutaní. Tyhle gangy si mezi sebe rozdělily vězně a na své členy dohlížely a staraly se o ně, byť každý po svém.

Landril nakonec dospěl k závěru, že jestli má svůj cíl vůbec najít, jeho jedinou možností bude spojit se s jedním z těchhle gangů.

Nakonec se rozhodl, že pravděpodobně nejsilnější frakcí je ta, v jejímž čele stojí vězeň, jemuž místní neřekli jinak než Pekelný král. Podle toho, co zjistil, se jednalo o vážného muže, který uměl stejně snadno odpouštět jako trestat. V tom druhém případě byly jeho metody značně přímočaré a většinou i krvavé. Lidé se ho báli, což podle všeho souviselo s tím, že se jen málokdy ukazoval na veřejnosti. To byl nicméně problém. Nikdo nebyl schopný nešťastnému špicmistrovi říct, kde se Král nachází nebo jak se k němu dostat. Byl to člověk, kterého nebylo snadné najít. Na rozdíl od Landrila samotného.

Pekelný král

Vysoký vězeň celé dva dny sledoval úlisného nováčka s dychtivostí a trpělivostí hladového orla. Napřed ho považoval za dalšího vraha, který nějak odhalil jeho pravou totožnost a rozhodl se pomoci si k lepšímu postavení v místní komunitě. A tak ho nenápadně pozoroval a čekal, kdy se o něco pokusí. Byl klidný. Věřil, že tohoto rádoby zabijáka potká stejný osud jako všechny ostatní, kdo se ho za poslední roky pokoušeli sprovodit ze světa.

Jenže pak si uvědomil, že toho muže zná. Že se s ním už setkal ve svém předchozím životě. Matně si vybavoval okázalý životní styl, kterého si společně užívali v soukromém útočišti daleko od města, daleko od všeho a všech. Po všech těch letech v Bráně si ale už nedokázal vybavit žádné podrobnosti. Nekonečný sled stále stejných, jednotvárných dní se na něm podepsal. Postupně zjišťoval, že už nemůže věřit ani svým vzpomínkám. A ty, kterým pořád ještě věřil, se mu ani v nejmenším nelíbily.

Když sem před lety přišel, nechal si svoje pravé jméno pro sebe. Dokonce ani s nikým nemluvil. Boje o moc, které tu zuřily mezi místními gangy, ho nezajímaly a neměl nejmenší chuť se na nich jakkoli podílet. Jenže nakonec nedostal na vybranou. Vallos byl vůdcem jedné z místních frakcí už celá léta. Soudě podle tetování, která měl po těle, byl před příchodem sem voják, dost možná vyšší důstojník. No a tenhle člověk se jednoho dne rozhodl ostatním připomenout, proč by se ho měli obávat.

On i jeho zamýšlená oběť byli oba podobně stavění. Jejich těla pod šedivými halenami byla svalnatá, vytrénovaná k dokonalosti a zjizvená po dlouhých letech strávených na bitevních polích. Rozdíl byl jen ve zkušenostech. Když zarostlý vůdce gangu vytáhl dlouhý, nebezpečně ostrý kus pazourku a rozmáchl se, aby ho vrazil nováčkovi do zad, ten o tom už dávno věděl a ránu čekal. Dobře si všiml, jak se jeden z Vallosových poskoků před chvílí přitočil ke strážnému a něco mu řekl. Zaregistroval, jak se voják napřed zamračil, ale pak přikývl na souhlas a poodešel stranou, mimo dohled. Neuniklo mu ani to, jak se všichni muži postupně přesunuli pryč od něj, aby udělali místo pro očekávaný boj. Nebo spíš vraždu.

Takže když k útoku konečně došlo, byl připravený. Švihl rukou tak rychle, že to v panujícím šeru mnozí úplně přehlédli, popadl Vallose za zápěstí a narazil mu ruku proti zdi. Ostrý pazourek vyletěl z náhle necitlivých prstů a zarachotil na podlaze. Pak svého soupeře praštil čelem do nosu, napůl omráčeného ho popadl za rameno, obrátil, a vší silou praštil jeho hlavou do zdi. Potom omráčeného rádoby útočníka popadl jednou rukou za krk a stiskl.

Kdyby chtěl, mohl Vallose na místě zabít. Oba dva to věděli a spolu s nimi i všichni přihlížející vězni. Mohl ho zabít, ale neudělal to. Místo toho ho nechal bezvládně spadnout na zem, otočil se na patě a prostě odešel.

Všichni z toho byli v šoku. Nikdo ještě Vallose neporazil. Nikdy. A tenhle zelenáč si ho podal, jako by to byl jen malý kluk. Stačilo pár vteřin a bylo po všem. A protože nevěděli, jak nováčkovi říkat, vymysleli si pro něj přezdívku Pekelný král. Tak nevědomky položili základy jeho vlády v Pekelné bráně.

Nakonec se Pekelný král rozhodl, že by si s tím podivným špionem měl raději promluvit. Dříve, než to samé napadne někoho jiného. Nařídil několika svým lidem, aby způsobili menší rozruch na vzdáleném konci nádvoří, a když se strážní vydali zjistit, co se děje, nenápadně se přiblížil ke svému bývalému příteli.

„Landrile,“ zašeptal mu do ucha, „mám pocit, že jsi daleko od domova. Musím tě varovat, příteli. Pokud si nedáš pozor, bude tvoje zvědavost brzo patřičně odměněna. Tipuju, že několika palci oceli mezi žebra, kterých se ti dostane někde v temném koutě.“ Přitom kývl hlavou k několika Krvounům, kteří je zachmuřeně pozorovali.

Landril na něj vrhl překvapený pohled. Pak ho poznal, a dřív než se dokázal ovládnout, se mu na obličeji rozlil výraz obrovské úlevy. „Xavir Argentum. Bohyně budiž pochválena, člověče. Už jsem se začínal bát, ale ty pořád ještě žiješ.“

„Vždycky jsi strašně rád říkal věci, co byly naprosto zřejmý, špióne.“ Oba mluvili velmi tiše, za což byl Xavir vděčný. Dokonce ani jeho vlastní muži nevěděli, kým byl v předchozím životě, a on nijak netoužil jim to odhalit. „Nicméně tady mi říkají Pekelný král, tak se toho drž, jo? Moje staré jméno radši zapomeň.“

Landril se usmál. „Nechal jsem se sem zavřít, jen abych tě našel.“

„No tak to jsi nejspíš uspěl, řekl bych,“ pokrčil Xavir rameny. „Co mi chceš?“

„Potřebuju s tebou mluvit o jedné velmi naléhavé záležitosti, co se stala během tvé… nepřítomnosti.“

„S vnějším světem už dávno nemám nic společnýho.“

„To je možné, jenže ten vnější svět teď chce mít něco společného s tebou.“

Xavir se na špicmistra škaredě zamračil. „Muž, kterým jsem snad kdysi býval, je pryč. Vzali mu jeho meče. Zemřel. Už před lety. Prolil jsem krev nevinných, pokud jsi na to náhodou zapomněl. To proto mě sem poslali, a dobře udělali. To, co jsme tehdy provedli, se nedá odpustit ani odčinit.“

„Tak to se pleteš,“ odsekl Landril. Mluvil ohnivě, ale bylo na něm vidět, že má strach. „Kdysi jsi patřil ke Sluneční kohortě. Byl jsi někdo. A teď? Teď se tu zahazuješ s těmihle zvířaty.“

„Jsou to muži, špióne. Obyčejní muži, stejně jako třeba ty. Někteří z nich bývali dokonce dobrými lidmi, kdysi…“ „jsou to nuly,“ odfrkl si Landril. „Spodina spodiny, odpad lidské společnosti.“

„Tomu přece ani ty sám nevěříš. Spousta z nich pochází z dobrých rodin. Člověk s tvými schopnostmi to určitě dávno poznal už jen z jejich přízvuku. A když už jsme u toho, tak ty jsi tu taky, ne?“

„Máš pravdu, jsem,“ přikývl Landril nejistě. „Jenže já, na rozdíl od nich, nespáchal žádný zločin.“

Xavir se ledově usmál a narovnal se v celé své výšce. „Zeptej se každýho z nich a uvidíš, že ti řeknou přesně to samý. Každý jeden z nich ti poví, že je tu neprávem.“

„To ale na věci nic nemění. Mám pravdu, a ty to dobře víš.“

„Samozřejmě. Podívej se, špióne, ať už jsi tam venku byl kdokoli,“ při těch slovech ukázal Xavir prstem směrem k západu, „tak tady to neznamená vůbec nic. Jsi stejná nula jako všichni ostatní.“

„Technicky vzato nejsem špión, ale špicmistr. Na tom se nic nezměnilo ani tady,“ odsekl Landril popuzeně. „Ale to jsme odbočili. Musíš si poslechnout, co ti chci říct. Jsi tady zavřený už pět let, Xavire, Za tu dobu se některé věci dost změnily.“

„To, že se svět mění, je jediná konstanta našeho vesmíru. Opravdu jsi sem přišel, jen abys mi řekl něco tak banálního?“

Landril si propletl prsty a zapraskal klouby. „Nechal bys mě laskavě domluvit? Je to už pět let, co tě sem zavřeli. Co tě sem zavřel on. Mardonius a ti jeho kumpáni.“

Xavir na ta slova nijak nereagoval.

„Od té doby si ale dost polepšil, víš? Stal se králem. Potom, co, rozumíš…“ Landril si odkašlal. „Potom, co mu šel Cedius z cesty. Když umřel.“

„Takže starý král je skutečně po smrti,“ přikývl Xavir. „Něco jsem zaslechl, ale nechtělo se mi tomu věřit.“

„Asi bys měl vědět,“ pokračoval špicmistr, „že ke konci se Cedius dost změnil. Bez tebe a bez Legionu šesti už se necítil tak jistě jako dřív. Mardonius toho využil a začal s válečnými výboji. Rozšířil území ovládané klany, a pokud jde o Stravimon, tak nikdy neovládal takové území jako dnes. Obchodníci s ocelí byli nadšení. Všechna města a vesnice kolem hranic se postupně více či méně dobrovolně připojily k říši, a nakonec bylo království dokonce ještě větší než v době, kdy jsi sloužil v armádě ty.“

„Národy expandují a zase ustupují jako plíce při dýchání, špicmistře. Na tom není nic novýho, hlavně pokud jde o klany. My jsme lid zrozený k boji. Takže přeskoč všechny tyhle nesmysly a přejdi rovnou k věci. Nenechal ses sem přece zavřít, jen abys mi řekl, že světu tam venku se daří dobře.“

„To máš pravdu,“ přikývl Landril. „Jde o to, že Mardonius začal tažení za duchovní očistu našeho národa. Konkrétně za očistu od všech, kteří vyznávají bohyni. A postupně i ostatní staré bohy.“

„Nikdy jsem nebyl věřící člověk.“

Landril zavrtěl hlavou. „Ty tomu pořád nerozumíš. To, co dělá, je genocida. Zmasakroval tisíce našich vlastních lidí. Dobří Stravimonci už neexistují.“

„Jak to?“

„Co bys řekl? Napřed přišel s tím, že klany vyznávající bohyni budou platit větší daně. Pak totéž uvalil i na přívržence bohů, jako jsou Balax, Jarinux, Kalladorium nebo Velké oko. A pak najednou začaly místní posádky královských legionů ztrpčovat život všem věřícím. Jako první to odnesli vyznavači bohyně – začali se k nim chovat jako ke spodině společnosti. Pár lidí se rozhodlo starou víru opustit, ale další, desítky tisíc dalších, to odmítli. Když jim pak Mardonius nařídil vystěhovat se, prostě ho neposlechli. V reakci na to král navýšil posádky okolních pevností, a pak to začalo. Lidé začali záhadně mizet. Celé rodiny. Z třiceti klanů jich zbývá už jen patnáct – těch, co stojí za králem.“

Bylo vidět, že Xavir se snaží všechny informace vstřebat. „Jak je to dlouho, co k tomu došlo?“

„Opravdu brutální čistky začaly loni v létě, během dožínek a slavností bohyně. Ale to bylo jen vyvrcholení procesu, který postupně gradoval několik předchozích let.“

„To je hodně stará strategie. Myslím povraždit věřící během náboženských oslav.“

„To je ale zatím jen polovina zpráv, co jsem ti přinesl, Xavire. Hrady tvého rodu byly dobyty a vypáleny, vaše panství obsazeno. Zůstala už jen pevnost na Gol Parraku. Stále ještě se brání, ale bojím se, že už dlouho nebude. Je totiž sama. Nikdo jí nepřijde na pomoc.“

„Jak to?“ Xavir při té zprávě zaťal pěsti takovou silou, že mu zbělely klouby.

Landril opatrně ustoupil o krok dozadu. „Protože klany kolem Gol Parraku byly posledních pět let průběžně podplácené. Král jim postupně zaplatil tolik, až si je prostě koupil. Dělá to tak všude. Spousta rodů teď bojuje pro něj.“

„Přežil vůbec někdo z mojí rodiny?“ Xavir si na svého otce a sestru nevzpomněl, co ho zavřeli do Pekelné brány. Nechtěl na ně myslet. Věřil, že je zahanbil tím, co provedl u Baradijských vodopádů.

Landril se zamračil. „Tvůj otec s několika dalšími tvými příbuznými padl při obraně Gol Parraku. Tvojí sestře se ale podařilo uprchnout. Zmizela neznámo kam, i se svým dítětem.“ Špicmistr se podíval stranou, protože kolem nich právě procházeli tři strážní. Přitom si všiml, že žádný z nich o Xavira ani pohledem nezavadil.

„Nechal ses sem zavřít, jen abys mi tohle všechno mohl říct,“ povzdechl si Xavir smutně a pomalu povolil pěsti. „Příšerně jsi kvůli tomu riskoval. Klidně tě to mohlo stát život. Řekni mi, označkovali tě?“

Landril lehce přikývl a vyhrnul si rukáv. Na rameni měl vypálené velké X – značku odsouzeného zločince, kterého už ho nikdy nikdo nezbaví.

„Máš odvahu, špicmistře, to se ti musí nechat.“

„Popravdě jsem se napil jistého elixíru chvíli před tím, než na mě vzali rozžhavené železo,“ usmál se Landril křivě. „Když ho pak na mě přitiskli, vůbec jsem to necítil. Jen zápach mojí vlastní škvařící se kůže.“

Xavir nevěřícně zavrtěl hlavou, ale pak se znovu zamračil. „Proč jsi tohle všechno udělal? Proč jsi sem přišel?“

„Chceš říct, že to, co jsem ti řekl, není dostatečný důvod?“ odsekl Landril popuzeně.

„Tak znova, špióne. Proč jsi sem přišel? Proč za mnou? Co se pamatuju, vždycky jsi pro někoho pracoval, a pochybuju, že se na tom něco změnilo. Takže koukej vyklopit, kdo tě sem poslal.“

Nádvořím proletěl závan ledového větru a Landril se otřásl. „Lupara. Vlčí královna.“

Vynucený mír

Davlorovi bylo nějakých dvacet let. Byl to otravný mladík s řídkými hnědými vlasy, obličejem až nápadně připomínajícím krysu a s malýma očima. Teď se potemnělou celou pomalu šoural ke Xavirovi, který ležel na holé kamenné pryčně. I když zrovna ten den přišla další zásilka pokrývek z kláštera, on žádnou neměl. Vždycky se nějak postaral o to, aby je dostali jiní, takže při rozdělování na něj nikdy nepřišla řada.

Pravdou bylo, že se těsně před Davlorovým příchodem probudil z noční můry. Ze vzpomínky na to, co bylo. Proto nechtěl žádnou deku ani nic podobného. Čím tvrdší postel pod sebou měl, tím rychleji se z podobných snů vrátil zpátky do reality. I když poslední dobou toho stejně moc nenaspal.

Davlor se postavil vedle kamenné postele a čekal, až si ho velitel všimne. Z rozbitého nosu mu kapala na podlahu krev. „Co se stalo?“ zamračil se konečně Xavir.

„Jeden chlápek tvrdil, že se jim sem jakože podařilo propašovat čarokámen. Chtěl jsem ho pro sebe.“

„A co dobrýho,“ povytáhl Xavir obočí, „by mohl čarokámen přinýst normálnímu člověku, jako jsme my?“

Davlor pokrčil rameny. „Jen mě napadlo, že by třeba mohl bejt k něčemu jakože dobrej, šéfe.“

Xavir si povzdechl. Po tom, co mu Landril řekl o posledních událostech ve vnějším světě, se mu podobné potyčky zdály ještě bezvýznamnější než kdy dřív.

„Takže, kdo je zodpovědnej za ten kámen a za ten tvůj nos?“

„Gallus ze Spoutanejch,“ odpověděl Davlor popuzeně. „Valderonův člověk. Jako obvykle. Zajdu za ním a probereme to.“

„Nebudeme se mstít?“ vyvalil na něj Davlor překvapeně oči. „Ne, chlapče,“ zamračil se Xavir. „Nebudeme se mstít. Pořád ještě jsou nabroušení kvůli tomu, jak deset dnů nazpátek Jedral oškubal Fellira.“

„Ale… ale můj nos –“ koktal mladík.

„Tvůj nos vypadá líp než dřív,“ přerušil ho chladně Xavir. „Nehodlám jít do boje kvůli takovýhle hlouposti.“

„Stejně bych chtěl vidět, jak Gallusovi někdo rozbije držku.“

„Schovej si tohle nadšení pro opravdový boj, Davlore. Jsi tady sotva pár měsíců, tak bys měl raději fofrem pochopit, že tady snadno přijdou k úhoně i horší věci než jen tvůj nos, pokud nejsi permanentně ve střehu. Buď opatrnej, a pokud nemáš opravdu dobrej důvod něco říct, drž hubu zavřenou. Pokud tě dají na celu s někým, komu nevěříš, tak ho sleduj. Poslouchej. Hlídej si, kde je a co dělá. Ale hlavně celou dobu koukej mít tu svoji klapačku na zámek, jasný? Ovládej svůj vztek. Používej ho, jen když se ti to vyplatí. A pokud i po tomhle všem nebudeš mít co dělat, zkus si poslechnout nějakou Tylosovu básničku.“

Někdo poblíž se zachechtal. Dost možná sám Tylos. „Mluvíš jako válečník a ne jako vězeň,“ povytáhl Davlor obočí. Koukal při tom na svého vůdce s dětinskou úctou v očích, skoro jako by si představoval dávné dny jeho vojenské slávy. Xavir ho mávnutím ruky poslal pryč.

V cele bylo celkem pět chlapů, ale rozhodně nebyla přeplněná. Patřila k největším v celém komplexu. Xavir se na tom, aby ho dali právě sem, před časem dohodl s jedním ze strážných.

Dobře slyšel, jak odcházející Davlor drtí mezi zuby kletby mířené na Gallusovu hlavu. Byl tady dole pořád ještě nováček a neměl tušení, kolik práce a úsilí dá udržení alespoň relativního míru mezi místními gangy. Jenže bez něj by tu lidé umírali. Ve velkém.

Politikaření.

Bylo to ironické. Dokonce i tady, v nejhorším vězení celého království, existovala hierarchie, fungovala tu politika, jednalo se, vyjednávalo a uzavíraly se dohody a kompromisy. Změnilo by se něco, kdyby se vrátil do vnějšího světa? Xavir o tom přemýšlel. Tohle bylo jeho království, to ano. Ale kdysi dávno mohl mít i jiné. Tady byl Pekelný král, ale tehdy měl na dosah opravdový trůn. Kdyby se to stalo, politikařil bych stejně jako tady. Dělal bych pořád to samé, jen v lepších šatech.

Rozhovor s Landrilem v něm rozdmýchal staré vášně. Vášně, které potlačoval tak dlouho, až se z toho stal zvyk. Tak dlouho, až se ten zvyk stal součástí jeho osobnosti. Po prvním roce tady dole přestal uvažovat o tom, že by z Pekelné brány uprchl. Našel si tady svoje místo, svůj smysl života. Staral se o to, aby se z jeho spoluvězňů nestala zvířata. Aby byli tak dobrými lidmi, jak to jen za daných podmínek bylo možné. Jeho nový gang mu nahradil klan, do kterého kdysi patřil, a jemu to tak vyhovovalo. Nebo si to přinejmenším myslel.

Ale… Teď, když mu Landrilův příchod dal nový smysl života a nový cíl, věci se změnily. Vnější svět – království a Stravimon – procházel zásadní krizí. Lidé umírali. Landril se dokonce spojil s Luparou, což samo o sobě ukazovalo, jak špatné to tam venku musí být. Být zavřený v Pekelné bráně už najednou nebyl trest. Byl to úkryt před bouří, která zuřila všude kolem.

Při té myšlence se Xavir suše zasmál.

„Co tě tak pobavilo, šéfe?“ ozval se Davlor ze tmy.

„Celej svět se řítí do záhuby,“ povzdechl si Xavir. „A my jsme na tom nejbezpečnějším místě, jaký v něm existuje.“

„Mám takový pocit, že na někoho nám tu nakonec přece jen dolehlo šílenství,“ zasmál se Tylos. Jeho uhlazené chování způsobilo, že to ani nevyznělo jako urážka. Tenhle černoch kdysi býval prvotřídním zlodějem s filozofickými sklony a za práci si účtoval nehorázné sumy. Ale hlavní věc byla, že Xavir si jeho společnost opravdu užíval.

„Ten pičus zmagořil už pěkně dávno,“ odsekl Jedral. „Všechny nás to tady čeká, dřív nebo pozdějc.“ Byl to divoce vyhlížející plešoun a rád o sobě prohlašoval, že zabil svoje vlastní rodiče, jen aby po nich mohl dědit. Problém byl v tom, že byl notorickým lhářem a historka o tom, za co ho do Brány vlastně zavřeli, se neustále měnila a nabobtnávala. Na druhou stranu hlídal svému šéfovi záda a několikrát mu i zachránil život, což Xavirovi stačilo.

Ostatní se chmurně zasmáli, ale pak zmlkli a místností se nějakou dobu nesly jen zvuky větru točícího se v křivolakých chodbách.

Pak se Xavir najednou posadil. „Pokud opravdu věříš, že jsem zešílel, tak tě můj další návrh asi moc nepřekvapí…“

Jarratox

Špačci kroužili po nebi sem a tam a pak se shlukli, takže jejich hejno proti modré obloze najednou připomínalo hlavu s kápí staženou hluboko do čela. Obličej se zdál patřit staré ošklivé babici, která se rozhlížela po kraji. Vydrželo to jen pár okamžiků, než se ptáci zase rozlétli na všechny strany.

Elysia celé představení podmračeně sledovala z okna své ložnice a přemýšlela, jestli to byla náhoda, nebo nějaké znamení. Občas měla pocit, že ve věcech hledá víc, než co doopravdy jsou. Ale co kdyby…?

Sklopila pohled níž a mezerou mezi dvěma kamennými věžičkami se zahleděla směrem k prázdnotě, která ohraničovala celý jejich ostrov. O dvě stě stop dál, za bezednou propastí, byla opět pevná země, ale dostat se na ni bylo možné jen po jednom ze tří kamenných mostů. Nebo pomocí levitace, pokud jste ji ovládali. To ovšem nebyl její případ. Tyhle věci se učily až na samém závěru vzdělávacího procesu mladých čarodějek.

Paprsky podvečerního slunce se odrážely od lesklých drahokamů, kterými byl útes posetý. Byly to čarokameny, unikátní zdroj magické moci. Vyskytovaly se v mnoha různých barvách a každá se hodila na jiná kouzla. Jejich těžbu měly na starosti mladší dívky, které se k nim spouštěly na magií zabezpečených lánech.

Dokonalou modř oblohy toho dne hyzdilo jen pár malých mráčků. Travnaté kopce, jejichž hladkost tu a tam narušovala skupinka dubů nebo malá stavení, se koupaly ve sluneční záři. Směrem na západ se táhla horská úbočí zarostlá hustými lesy. V noci z nich bylo občas slyšet praskání uvolněné magie, ale jakmile vyšlo slunce, všechny stopy po jejím původu vždycky zmizely.

Prkna v podlaze před jejím pokojem zavrzala pod něčími kroky a o okamžik později se ozvalo klepání na dveře.

„Je čas na další lekci.“ Byla to Yvindris, jedna z vychovatelek.

Elysia měla po náladě. Doufala, že ji dnes bude učit Birgitta. Její hodiny si dokázala užít, na rozdíl od všech ostatních.

S povzdechem si oblékla prostou hnědou halenu, kterou nosívaly všechny novicky. Ještě se zastavila před zrcadlem a zkontrolovala si vlasy, jestli je má patřičně stažené do drdolu na pravé straně hlavy, jak se od ní očekávalo. Pak prokličkovala mezi hromadami svitků a knih, které se válely všude po podlaze, a zamířila na další nudnou a zbytečnou lekci.

Mladá novicka v hnědé a stará učitelka v modrém plášti tiše kráčely chodbou. Yvindris trochu kulhala. Mohla za to neutuchající bolest v její levé noze, o čemž ještě před chvílí Elysii obšírně vyprávěla. Dívce přišlo, že zdraví je nejoblíbenější téma hovoru mezi staršími vychovatelkami. Bylo to příšerné. I řeči o magii byly občas neskutečně nudné, ale tohle? To byla úplně jiná liga. Právě proto se už dávno rozhodla trénovat spíš fyzicky zaměřená umění. Představa, že by jednou měla dopadnou jako Yvindris, ji děsila.

Jak šly prastarou kamennou chodbou, tu a tam k nim ze skrytých výklenků dolehly ženské hlasy. Modlily se nebo četly magické knihy. Takhle se zajišťovalo, že se tradice a vědomosti předají z jedné generace sester na druhou. Učení se z knih ale Elysia nenáviděla ze všeho nejvíc. Kdyby si mohla vybrat, strávila by celé dny v lesích pod vedením Birgitty. Tyhle její sklony ale postupně vedly k tomu, že si o ní většina starších sester začala myslet, že je hloupá.

Konečně obě ženy došly na velké nádvoří, které z velké části zabírala krásná zahrada s fontánou. Různě barevné květiny, vysoké sotva pár palců, tu rostly vysázené do složitých vzorů. Cestičky lemovaly sochy předchozích matriarch a vnější zdi byly hustě porostlé břečťanem. Na jejich vrcholcích hřadovaly krákající vrány. Kamenné lavičky v zahradě obsadily tři mladé ženy a tiše studovaly svitky, které si s sebou přinesly. Když kolem nich prošly obě nově příchozí, zvedly dvě z nich oči, a když si všimly Elysie, pohrdavě se ušklíbly. Ani na tom nebylo nic překvapivého. Vždycky měla problémy najít si přátele, dokonce i mezi hnědě oděnými novickami ve svém věku.

Jedna z rostlin najednou obrátila svůj černý květ směrem k Elysii, a jak šla kolem, otáčela se za ní. Sledovala ji. Přesněji řečeno, stará vychovatelka ji použila, aby se na svoji žačku podívala z jiného úhlu. Přesně proto dívka do zahrady tak nerada chodila. Vždycky ji tady někdo více či méně skrytě pozoroval.

Yvindris se zastavila u fontány. I přes svůj věk byla jen nepatrně menší než Elysia, která byla ve svých sedmnácti letech vyšší než všechny její spolužačky. To byl další důvod, proč si připadala tak odlišná. Vymykala se, a to duševně i fyzicky.

Yvindrisin bledý, vrásčitý obličej byl utopený ve stínu sytě modré kápě, kterou měla staženou hluboko do tváře. Mělo to svůj důvod. Jedno z jejích očí bylo nahrazené červeným čarokamenem a Elysia vůbec netušila, jaké zvláštní schopnosti jí ta věc poskytuje.

Stařena chvíli zamyšleně stála, pak se ale otočila ke své žačce a podala jí modrý čarokámen, který až do teď ukrývala v rukávu. Pak beze slova ukázala svým pokrouceným prstem na fontánu. „Chci, abys tuhle věc použila a s její pomocí zastavila vodu. Nic jiného, jen ji zastavila. Uvidíme, jestli si vůbec pamatuješ, co jsme se učily včera.“

Elysia si povzdechla, postavila se na kamenný okraj a zahleděla se na zčeřenou hladinu nádrže. Asi dvě stopy od ní, v samém středu fontány, koukala z vody kamenná ryba a z pusy jí stříkal vodotrysk. Kromě hlasu její učitelky a občasného zakrákání odshora byl zvuk zurčící vody to jediné, co bylo v zahradě slyšet.

Pevně stiskla modrý kámen v pravé ruce a náhle ji překvapila jeho hmotnost a tvrdost. Přinutila se na to nemyslet a zklidnila dech.

Yvindris ji nakoukla přes rameno. „Doufám, že si pamatuješ správná slova,“ zasyčela jí do ucha. Z hlasu jí čišela nepokrytá škodolibost. „Už dvakrát jsi to nezvládla. Už dvakrát jsi selhala. Tvoje pověst neschopné čarodějnice tě dostane do chudého klanu, až přijde čas přidělování. A ten přijde již brzy, velmi brzy. Věř mi, chudý klan není dobré místo pro žádnou z nás. Vím to až moc dobře, děvenko.“

Protože až tvoje služba skončí, vrátíš se zpátky sem jako stará, jednooká babizna? chtělo se Elysii odseknout. Bylo totiž pravidlem, že ty méně schopné sestry se vracely zpátky do Jarratoxu, aby tu pracovaly jako vychovatelky mladší generace.

Elysia pevně stiskla kámen v dlani a zamumlala zaříkadlo v dávném jazyce pocházejícím ještě ze Čtvrtého věku. Ze všech sil se snažila vzpomenout si na správnou výslovnost jazyka, který se nepoužíval nikde na světě než tady. Usilovně pátrala ve své mysli po vzpomínkách, co a jak má říct, zatímco jí stará sestra dál funěla za krk. Pak se jí najednou začalo tělem šířit teplo a na hrudníku ucítila příšerný tlak…

„Dvě slova byla špatně,“ vyštěkla najednou Yvindris. „Souhlásky vyslovuj měkčeji a nepolykej koncovky.“

Voda ve fontáně zatím začala bublat. A pořád víc a víc. Po chvilce už z její hladiny stoupala horká pára a kamenná ryba se divoce roztřásla.

Yvindris položila dívce ruku na rameno a naznačila jí, aby zmlkla.

Elysia poslechla. Najednou se cítila podivně slabá a roztřásla se jí kolena.

„Jsi moc vzteklá,“ ušklíbla se Yvindris kysele.

Fakt překvapení, když do mě pořád takhle reješ, ty stará krávo.

Neznatelně pokrčila rameny, vrazila učitelce modrý kámen do ruky a otočila se k fontáně zády. Připadalo jí, jako by se právě probudila ze sna.

Dívky v parku rychle sklopily oči a snažily se zamaskovat, jak moc je její selhání pobavilo.

„Proč nezvládneš ani to, co by pro sestru tvojí úrovně mělo být snadným, samozřejmým úkolem?“ Yvindris nevypadala ani rozzlobeně, ani soucitně. Mluvila tím neosobním, neutrálním tónem, jaký na Elysii používaly všechny učitelky. Všechny až na Birgittu.

„Možná jsem prostě neschopná,“ odsekla Elysia, „a budu pro Sesterstvo zklamáním. Smůla.“

„Nejsi věštkyně, abys něco takového mohla předpovědět,“ povytáhla Yvindris obočí. „Nicméně i tobě musí být jasné, že matriarcha nad tebou nedrží ochrannou ruku pro nic za nic. Tvým problémem není nedostatek schopností nebo moci, to ani náhodou. Máš velký potenciál. Problém je v tvém přístupu. Nenalézáš smysl v tom, co tu děláme a co se tu učíme. Je ti jedno, že něco neděláš dobře.“

Dívka si povzdechla. „Máme snad bez otázek přijímat vše, co nám někdo naservíruje před nos? Není svět jen iluzí? To je přece to, co nás tady pořád učíte. To jsou slova napsaná nad vstupem na Zapomenuté nádvoří.“

„Sesterstvu můžeš věřit,“ pokračovala Yvindris. „Jsme děti země. Jsme součástí přediva, které drží tento svět pohromadě. Iluze nad námi nemají moc.“

Elysia se dívala na ohlazené kameny pod svýma nohama. Pokud by měla nějaké otázky, místo odpovědí by přišly jen další lekce. Jako vždycky. Tuhle skutečnost odhalila už dávno, stejně jako to, že nejlepší, co může udělat, je na nic se neptat. Raději si svoje odpovědi najde sama, později.

Nečekaný zvuk ji přiměl vzhlédnout. Na vzdálené straně nádvoří se prudce rozlétly dveře a silou narazily do kamenné zdi. Vyhrnul se z nich tucet postav oblečených do jasně žlutých plášťů a rychle mířil do jiné části hradu. Starší sestry se tu často pohybovaly ve skupinkách, ale Elysia ještě nikdy neviděla, že by přitom tak spěchaly.

„Vypadáš ustaraně,“ všimla si najednou, když se podívala na Yvindris.

„Protože jsem, dítě.“

Dítě? Je mi přece sedmnáct! Pak nemám být tak vzteklá, když mě tu pořád máte za malý děcko.

„Ale kvůli čemu?“ odpověděla nahlas.

„Kvůli naší budoucnosti. Kvůli budoucnosti celého světa.“

„Budoucnost se nikdy nestane dneškem,“ odpověděla jí Elysia citátem mystika Faraclyse z Osmého věku.

„Vidím, že něco ses tu přece jen naučila,“ přikývla stařena nepřítomně.

Pak se najednou ozval jasný hlas zvonu, zvuk, který Elysia ještě nikdy neslyšela.

„Musím jít,“ vyštěkla na ni najednou učitelka. „Ty se vrať do svojí ložnice.“

Pak si vykasala sukni nad kolena a rozběhla se pryč. Dívka po očku mrkla na zbylé dívky. Už se nesmály. A ty divné sledovací květiny měly všechny do jedné skloněné květy a nehýbaly se.

Temný dvůr

Muži si spolu tiše šeptali v temných zákoutích a předávali si informace. Zprávy se šířily. Netrvalo dlouho a schůzka mezi oběma vůdci gangů byla domluvená.

O dva dny později stáli proti sobě v odlehlé části pevnosti Valderon, vůdce Spoutaných, a Xavir. Široko daleko nebylo kromě nich ani živáčka. Strážní tohle setkání umožnili výměnou za byliny, které do Pekelné brány propašoval Landril. Pak se sami uklidili bokem a neprojevili ani nejmenší snahu na oba muže dohlédnout. Možná prostě doufali, že se ti dva zabijí navzájem.

„Co po mně kurva chceš, chlape?“ zavrčel Valderon na uvítanou. Odmítal Xavira oslovovat jako Pekelného krále – slovo král pro něj mělo příliš negativní význam, než aby ho použil.

„Gallus praštil Davlora do obličeje,“ pokrčil Xavir rameny. „Tylos to dosvědčí.“

„Pokud to říká ten černej, budu ti věřit,“ povzdechl si Valderon. Oči se mu leskly napětím. Byl to urostlý muž, vysoký a se širokými rameny, která ani roky strávené ve vězení neohnuly. Vlasy měl pořád ještě černé, bez šedin. „Jenže co z toho? Tak se chlapi trochu poškorpili, no. To jsi mě sem zavolal jen kvůli tomuhle?“

Xavir bedlivě sledoval každý Valderonův pohyb. Když se spolu setkali naposledy, bylo to nahoře na nádvoří. Oba s sebou měli svoje muže a navíc na ně dával pozor nezanedbatelný počet strážných, kteří na ně mířili luky z ochozů.

„Tak co sakra chceš?“ poškrábal se Valderon na rozcuchané hlavě.

„Ukončit tohle všechno,“ povzdechl si Xavir. „Skončit se vším tím nesmyslným válčením a oplácením. Jednou provždy. Přestat bojovat pro nic a začít bojovat za něco.“

Valderon se rychle zvedl a protáhl se, až mu v zádech zapraskalo.

„V klidu, prosím tě,“ mávl Xavir rukou. Dával si přitom pozor, aby žádný jeho pohyb nevypadal jako hrozba nebo jako výzva. Nechtěl svému protějšku dát nejmenší záminku začít bojovat. „Nepřišel jsem, abych bojoval s tebou.“

„Tak jak si to teda jako představuješ? Vyklop to.“

„Jsi tady spokojený?“

„A to má znamenat zase kurva co?“ zamračil se Valderon. „Je tohle to, cos od života chtěl? Nevím sice, jakou jsi měl hodnost, ale jsem si celkem jistej, žes byl u armády. Nemám tušení, cos komu provedl nebo komu jsi stoupl na palec, že tě sem zavřeli, ale je tohle to, co od života chceš? Jsi připravený strávit zbytek svejch dní tady a umřít v týhle zavšivený prdeli světa?“ Valderon vypadal, že o tom přemýšlí. „Víš ty co? Vzato kolem a kolem, není to tady zas tak špatný. Taky sis toho určitě všiml, protože podle mě jsi taky sloužil u vojska. Určitě ses se svým legionem zúčastnil i nějakejch tažení, co? Ve srovnání s tím se tady máme jako v bavlnce. Pravidelný jídlo. Jistota, že budeš mít kam složit hlavu. Žádnej stres s tím, že na tobě závisej životy spousty dalších chlapů. Teda jako jo, jasně, i tady jsme zrovna my dva zodpovědný za osudy ostatních, ale sám určitě uznáš, že to není to samy. Člověk tady může bejt spokojenej.“

„Člověk se tady taky může zbláznit,“ pokrčil Xavir rameny. Měl podezření, že on sám k tomu má, se všemi těmi nočními můrami, co ho pravidelně sužovaly, nebezpečně blízko. „Jenom když bude mít štěstí,“ zasmál se Valderon chmurně. Opřel se o zeď a na jeho obličej dopadl paprsek světla z okna vysoko na zdi. Xavir si všiml, že se mu po tváři, těsně nad hustými černými vousy, táhne dlouhá, sotva viditelná jizva. Podle toho, jak vypadala, k ní musel vůdce Spoutaných přijít ještě před tím, než ho zavřeli do Pekelné brány. Ostatně tradovalo se, že sloužil v Prvním legionu. Že tam měl i nějakou vyšší hodnost. Že patřil k nejlepším vojákům v Cediově armádě.

„Musím odejít pryč odsud. Pryč z Pekelný brány,“ oznámil mu Xavir po chvilce ticha.

Valderon se rozesmál. „No jasně. Hele, v pohodě. Prostě projdeš hlavní bránou a seš venku, ne?“

„Myslím to vážně. Potřebuju se dostat ven.“

Valderon se na něj nevěřícně zamračil. „Proč zrovna teď? Proč po všech těch letech chceš najednou vzít roha?“

„Venku se dějí jisté věci a někdo potřebuje moji pomoc.“ Víc toho Xavir neměl v plánu prozradit.

„Když to říkáš…“ pokrčil Valderon rameny. „Máš vůbec představu, kolik strážnejch mezi tebou a tou tvojí svobodou stojí?“

„Dvě stě čtyři, i když to trochu hádám. Všichni jsou ozbrojený. A kromě nich je tu ještě čtrnáct zamčenejch bran, a pak ty čarodějnice dole pod horama. No a pokud jde o nás, jsem si poměrně jistej, že kuchař má někde schovanej jeden nebo dva tupý nože.“

Valderon se nevěřícně usmál, ale pak se konečně uvolnil. „A jak přesně si představuješ, že se odsud dostaneš?“

„S tvojí pomocí.“ V tu chvíli si byl Xavir jistý, že má jeho plnou pozornost. „A neodejdu sám. Půjdeš i ty. A s náma tolik našich lidí, kolik jen zvládneme pobrat.“

Chvíli bylo ticho, ale pak se Valderon srdečně rozesmál. Když si ale všiml vážného výrazu na Xavirově tváři, zamrkal a zmlkl. „Sakra, ty to myslíš fakt vážně. Tak jo, zasvěť mě, ty pekelnej zmetku. Tohle chci rozhodně slyšet.“

Přesvědčit Valderona nebylo nijak snadné. Že úspěch celého plánu závisel na Landrilovi, který vypadal všemožně, jen ne schopně, věci také moc nepomohlo. Ale když Xavir nakonec neochotně přiznal, že špicmistr se dokázal dostat dovnitř do Pekelné brány a že to udělal jen proto, aby mu pomohl dostat se ven, Valderona to upřímně ohromilo.

„Nesnáším špicly, bohyně je zatrať i se všema těma vašima slizkejma manýrama, ale tohle, tohle už fakticky chce mít koule,“ přikývl uznale.

„Fungování Pekelný brány,“ vysvětlil pak svůj plán Xavir, „závisí na rutině. Jenže rutinu jde využít, a právě to chci udělat.“

„Pokud je to tak jednoduchý, tak proč se odsud nedostaneš prostě sám?“ zavrčel Valderon.

„Neříkal jsem, že to bude snadný.“

Vůdce Spoutaných přikývl. „Kdyby nic jinýho, udělat nějakej poprask na odvedení pozornosti zvládneme v pohodě.“

„V principu to je stejné jako ve válce. Nezáleží jen na tom, co uděláme, ale i kdy a v jakém pořadí. V bitvě taky nejvíc záleží na tom, kde tví muži v tom kterém okamžiku jsou. Počty jsou proti tomu skoro bezvýznamné. Strážní nad náma mají početní převahu, přinejmenším dva na jednoho, a navíc jsou na rozdíl od nás ozbrojení. Jenže ani tak nezvládnou bejt všude najednou. Navíc když budou jednou mrtví, nemyslím, že by nám nějak moc bránili v tom, vzít si jejich zbraně. Navíc jsem si prohlídl ty nováčky, co jim sem poslední dobou posílají na doplnění stavů, a na rovinu, je to bída. Řekl bych, že dobrý vojáky teď potřebujou někde jinde.“

„Jsi válečník,“ přimhouřil Valderon oči a pronikavě si Xavira změřil od hlavy až k patě. „Vždycky jsem to věděl, ale teď jsi mi to definitivně potvrdil.“

Odpovědi se ale nedočkal a po chvíli to vzdal. „No dobře, tak kdy teda začneme?“

„Pokud budeš souhlasit, tak za tři dny ode dneška. Na nádvoří. Landrilovi se podařilo vysledovat systém, podle kterýho strážní vybírají, koho tam nahoru ten kterej den pustěj. Dost se to mění, ale za tři dny přijde řada na mě a na něj, a spolu s náma i na dost tvejch lidí. Co potřebuju, je tvoje posvěcení, aby mě poslouchali.“

„A jak mám vědět, že se na mě pak nevykašleš a nezdrhneš si sám, zatímco já budu dál hnít tady dole?“

To byla férová otázka a Xavir ji očekával. „Dobře vím, že tady dole je důvěra prázdný slovo, ale musíš pochopit jedno. Bez člověka tvýho kalibru se odsud nemám jak dostat. Potřebuju tě. Potřebuju tě mít nahoře a ozbrojenýho, a pokud možno co nejdřív. Potřebuju, abys vedl svoje chlapy, aby ses zase stal vojákem a velitelem, kterým jsi kdysi podle mě byl. Podívej, řekněme si to na rovinu: buď se odsud dostaneme společně, nebo při pokusu o to společně umřeme.“

„A co Krvouni?“

Xavir jen pokrčil rameny. „Je jich málo. Deset. My dohromady máme čtyřicet dva chlapů. Když se spojíme, bude to stačit. Jasně, byl bych rád, kdyby nám pomohli, ale nehodlám zbytečně riskovat. O ničem nevědí a já chci, aby to tak i zůstalo. Možná se ještě pamatuješ, jak dva roky nazpátek chtělo pár chlapů taky utýct? Podle mě by jim to tehdy vyšlo, kdyby je Krvouni nenapráskali strážnejm. Takže asi chápeš, proč se nijak moc nehrnu zasvětit je do našich plánů.“

Na to nebylo co říct. Po chvíli si Valderon smutně povzdechl. „Bude z nás štvaná zvěř. Jseš si toho, doufám, vědomej?“

„Možná bude, ale dokud nás budou honit, bude to znamenat, že jsme naživu.“

Vůdce Spoutaných se znovu usmál. Xavir k němu napřáhl pravici a on ji po krátkém zaváhání pevně uchopil za zápěstí v tradičním válečnickém pozdravu. Bylo to nenápadné, skoro bezvýznamné gesto, typické pro vojáky sloužící v legionech Cedia Moudrého. Ale v tom okamžiku mezi těmi dvěma něco proběhlo. Ani jeden z nich nedokázal říct, co to bylo, ale od té chvíle věděli, že mají něco společného. Že spolu sdílejí něco, o čem ostatní nemají ani tušení.

Elysia

Udýchaná Birgitta vtrhla do Elysiina pokoje. „Na něco čekají!“

„Kdo?“ zeptala se dívka a rychle se zvedla z postele, kde ležela a usilovně studovala svitek obsahující kouzelnou formuli, kterou před pár hodinami tak zpackala.

„Sestry přece,“ zakroutila Birgitta hlavou. „U Zdroje! To proto se ozval ten zvon. Slyšelas ho přece prve, ne? Spousta starších sester odešla od svých klanů a přijela sem. Všechny se tu ukázaly včera v noci nebo dneska nad ránem.“

„No a proč tam nejsi ty?“

„Protože mě, obyčejnou učitelku, se nikdo nenamáhal pozvat,“ rozhodila Birgitta rozhořčeně rukama. Na sobě měla dlouhý modrý plášť a pod ním blůzu v o odstín tmavší barvě. Kolem krku a na hrudníku měla nenápadné, ale velmi krásné výšivky, což byla její osobní malá vzpoura proti místním zvyklostem. Starší sestry se na všechny ozdoby dívaly hodně spatra a ohrnovaly nad nimi nos jako nad něčím povrchním a zbytečným.

Birgittě bylo něco mezi čtyřiceti a padesáti, takže mezi vychovatelkami patřila k nejmladším. Měla světlé, nepoddajné blond vlasy, místy už protkané stříbrem. Obličeji vévodily drobné oči, malý nosík a ústa, všechny krásně, prakticky dokonale tvarované. Ve vhodném světle díky tomu vypadala jako velká panenka. A pod svým pláštěm ukrývala pěkně rostlé mladistvé tělo. To byl ostatně jeden z důvodů, proč ji měla Elysia tak ráda. Odmítala se totiž vzdát pravidelného cvičení, které většina starších sester považovala za něco hluboko pod jejich úrovní. Jenže ony kvůli tomu byly shrbené a pokroucené tam, kde Birgitta předváděla souměrné, zdravé tvary.

„Ale na co čekají?“ chtěla vědět Elysia. „Co se vlastně děje?“

„Budeme se dívat,“ vzala ji Birgitta za ruku. „Pojďme.“

„Dívat na co?“

„To ještě nevím, sestřičko, ale určitě to brzy zjistíme.“

Společně vyrazily bludištěm chodeb. Birgitta vedla dívku dolů po schodech a pak do hlavní síně. Ta byla úplně prázdná, což bylo velice neobvyklé. Normálně touhle dobou končily ranní lekce a žačky měly povoleno si tady odpočinout, než nastane čas k odpolednímu studiu starých textů.

Najednou se Birgitta zarazila na místě a upřeně se zahleděla na starou kamennou zeď. Elysia do ní málem vrazila, jak byla rozběhnutá, ale nějak se jí podařilo vyhnout. Už už se chtěla zeptat, co se děje, když tu učitelka vytáhla z rukávu černý čarokámen a vložila ho do malého, prakticky neviditelného otvoru.

Dívka se neudržela a vyjekla překvapením, protože ve zdi se objevil průchod, který tam ještě před okamžikem zaručeně nebyl.

„Rychle běž dovnitř,“ přikázala Birgitta.

Okamžitě ji poslechla a opatrně vstoupila do tmavého průchodu, který smrděl zatuchlinou a plísní. Učitelka se zatím natáhla, vytáhla čarokámen ze zdi a skočila dovnitř. O okamžik později vchod za jejich zády zmizel a obě ženy se ocitly v naprosté temnotě. Birgitta zašeptala zaklínadlo a vzápětí se před nimi rozzářily čarokameny zasazené do zdí. Jejich světlo jim odhalilo dlouhou, rovnou chodbu.

„Kde to jsme?“ nechápala Elysia. „A smíme tady vůbec být?“

„U Zdroje, to myslíš vážně? To jsem tě vůbec nic nenaučila? Jasně že tady nemáme co dělat, ale když nic neriskuješ, tak skončíš… prostě jako ty ostatní. Jsme v tajné chodbě, a to samo o sobě by mělo holce v tvém věku stačit, aby byla nadšená a zvědavá, ne?“

„Však to taky jsem. Trochu… Ale co je tohle za místo?“

„Jsme uvnitř ve zdech. Tyhle průchody používají starší sestry, aby se rychle dostaly z jedné části Jarratoxu do druhé, aniž by je přitom někdo viděl.“

„Ale proč to před námi tají?“

„Podívej, už bys mohla vědět, že Sesterstvo bytostně nesnáší slovo tajit. Všechny jsme přece strašně hrdé na to, jak jsme otevřené a upřímné, ne? Nebo přinejmenším na to, že si to o nás ostatní myslí. Není to ale pravda, jak sama za chvíli uvidíš.“

„A nebude vadit, že jsi mi tohle místo ukázala?“

„Jsi už dost stará, aby ses uměla sama rozhodnout, co chceš vědět a co ne. A teď jdeme.“

Nějakou dobu šly jasně osvětlenou chodbou, když tu nad sebou zaslechly jakési hlasy a smích.

„Tyhle chodby vedou i pod obytnými pokoji?“ chtěla vědět Elysia.

„V tomhle místě ano,“ přikývla Birgitta a rozhlédla se kolem. Teprve v tu chvíli si dívka uvědomila, že stojí na jakési křižovatce. Svítící kameny ale pokračovaly rovně dál. Pak však začaly pomalu blednout.

Birgitta mávla rukou a kameny se znovu rozzářily, tentokrát v chodbě vedoucí doprava.

„Jak jsi to udělala?“

„Tímhletím,“ ukázala jí Birgitta černý čarokámen, který jim prve otevřel průchod. „Ví, kam chci jít, a ukazuje mi cestu.“

„Tomu nevěřím.“

„Jak myslíš,“ zašeptala Birgitta tajemně a mrkla na ni. „Ale od teď už raději mluv jenom šeptem.“

Elysia přikývla a tiše následovala starší ženu. Zvuky hlasů postupně utichly, ale když se vyšplhaly po úzkém točitém schodišti, ozvaly se znovu.

Nakonec se ocitly v nízké chodbě. Ve zdi napravo byla zasazená ozdobná mříž, skrz kterou bylo vidět ven a kterou sem pronikalo sluneční světlo. Další mříž byla o kus dál nalevo, ale ta směřovala dolů do zšeřelé haly.

„Tady se pořádají konkláve,“ zašeptala Birgitta a opatrně našlapovala na špičky, aby její kroky nevydaly ani nejmenší zvuk. „Poslední se konalo před nějakými sedmnácti lety.“

„To jsem se narodila.“

Starší žena jí věnovala podivný pohled, ale nic neřekla. Společně opatrně došly až k mříži, klekly si k ní a přitiskly svoje tváře ke studenému železu.

Dole pod nimi byly zhruba tři tucty starých žen. Některé měly žluté pláště, které ukazovaly, že jsou to vážené sestry, které mají blízko k matriarše. Jiné měly pláště šedé, s rudými šerpami nebo kápěmi – ty patřily ke klanům. Všechny seděly na dřevěných židlích a dívaly se na vyvýšené pódium, na kterém stála čelem k nim obrácená bělovlasá matriarcha v zářivě bílé říze. V místnosti byly rozestavené velké svíce, které ji tlumeně osvětlovaly, a vzhůru k oběma skrytým pozorovatelkám stoupala vůně kadidla.

„Stejně nechápu, proč tam dole nejseš i ty?“ zašeptala Elysia.

„Tam dole jsou jen opravdu významné sestry, víš? Takové, které mají velký vliv u klanů nebo ve vnějším světě obecně,“ odpověděla jí tiše Birgitta. Pak ukázala na svoje modré roucho. „A kromě toho odmítají věřit někomu, jako jsem já.“

„Proč?“

Birgitta se chvíli odmlčela a bylo vidět, že o tom přemýšlí. „Nikdy mi nevěřily. Nejsem jedna z nich, víš? Nelíbí se jim můj přístup, moje chování. Pro ně jsou kouzla smyslem života. Čarokamenů si cení nade vše a Zdroje také. Když před nimi začnu mluvit o výcviku i v jiných oblastech, než je magie, považují to prakticky za rouhání.“

„Ale dovolily ti přece učit, ne? Minimálně mě tě učit nechaly.“

„To nechaly, sestřičko, to nechaly,“ povzdechla si starší žena. „To je ale něco jiného. Tebe mi svěřily, protože… Ale, na tom nezáleží. Ne teď. Jde o to, že jim prostě nevěřím, víš? Občas mám pocit, že učitelky jsou pro ně jen někdo, kdo se jim postará o novicky, dokud nejsou dost zralé na to, aby si z nich mohly udělat pěšáky ve svých mocenských hrách.“

„V jakých hrách? Tohle mi připadá moc vážný na to, aby to někdo dělal jen pro zábavu.“

„Podle tebe nejde brát hry vážně? To, co hrají, je hra strategie a taktiky. Podívej se tam dolů. Vidíš ty oblečené do žluté? Ty spolu hrají o přízeň matriarchy. A o možnost nastoupit na její místo, až nastane vhodná doba. A jakou hru hraje samotná matriarcha, to opravdu netuším.“

Dole najednou zaduněly těžké kroky a do výhledu jim vstoupila postava v brnění. Měla na sobě stříbrnou kroužkovou košili, těžký černý plášť a helmu, která jí zakrývala celý obličej a ze které trčely dva býčí rohy. Všechny sestry dole v místnosti okamžitě zmlkly.

„Kdo to je?“ chtěla vědět Elysia.

„Jeden z vojáků krále Mardonia.“

„Je to muž?“

„Pravděpodobně ano.“

„Já myslela, že muži mají vstup do Jarratoxu zakázanej?“

„Normálně ano,“ přikývla Birgitta, „ale občas se udělá výjimka. Ale teď radši poslouchej. Myslím, že se brzo dozvíme, co tady chce.“

Vtom Elysia zahlédla ještě jednu postavu, nejspíš také v brnění. Stála až úplně vzadu v místnosti, ukrytá ve stínech, a celá rudě žhnula, jako uhlíky ve vyhasínajícím krbu. Ať už to ale byl, kdo chtěl, držel se stranou a snažil se neupoutat na sebe pozornost.

„Vidíš toho druhýho chlapa v brnění?“

„Koho myslíš? Ach…“ vydechla Birgitta.

„Nevíš náhodou, kdo to je?“

Odpovědi se ale už nedočkala, protože dole začala mluvit matriarcha. Elysia ji snad ještě nikdy neslyšela, jen párkrát ji zahlédla, jak prochází dlouhými chodbami v doprovodu svých žlutých společnic. To, co o ní věděla, měla jen od ostatních sester. Podle toho, co jí říkaly, považovala matku představenou za vznešenou, tvrdou dámu, pro kterou bylo Sesterstvo vším.

„Dolehly na nás krušné časy, moje drahé sestry.“ Mluvila silným, zvučným hlasem, který se jasně nesl celým sálem. Byl to nepochybně hlas zvyklý udílet rozkazy a očekávající naprostou poslušnost.

„Náročné časy,“ pokračovala matriarcha, „časy, kdy na celou zem dolehla velká tíseň. Časy, ve kterých se beze stopy ztratilo dvacet z nás.“

Voják ve stříbrném brnění nic neříkal, jen stál a pozoroval shromáždění. Ten druhý muž, ukrytý ve stínech, dál žhnul jako řeřavé uhlíky.

„A v těžkých časech je na nás, abychom učinily těžká rozhodnutí. Tak tomu vždycky bylo, taková je naše zodpovědnost. Vnější svět se mění a spolu s ním se musíme měnit i my. Dnešek není výjimkou.“

Shromážděné ženy mlčely, ale bylo na nich vidět, jak jsou napjaté. Dokonce i ukrytá Elysia vnímala, jak atmosféra v místnosti houstne.

„Jsme s vnějším světem propojené víc, než si většina z vás uvědomuje. Naše soužití s klany je podmíněné tím, že budou dodržovat královské zákony. Ty z vás, které jsme povolaly zpět, byly povolány právě proto, že vaše klany tyto zákony porušily. Tím se vzdaly nároku na služby Sesterstva, tím přerušily své spojení se Zdrojem.“

„A jaký zákon přesně že to porušily?“ ozvala se jedna z žen. Mezi ostatními to zašumělo. Birgitta se naklonila k Elysii a tiše jí pošeptala: „To je Galleya. Je to silná žena. Mám ji ráda. Jednu dobu se o ní říkalo, že patří k frakci, která chce do čela Sesterstva dosadit novou matriarchu, ale podle mě je to jen něčí výmysl. I tak ji raději pozvaly, aby se na nějakou dobu vrátila zpátky do Jarratoxu.“

„Protivily se přáním krále Mardonia,“ oznámila matriarcha, „ačkoli je to právě on, kdo spojuje v jednotný celek nejen Stravimon, ale i slabší národy sídlící v jeho okolí.“

„Ale jak se protivily jeho přáním?“ dožadovala se vysvětlení Galleya. Některé sestry znechuceně zavrtěly hlavou. Zjevně chtěly, aby toho nechala a dala pokoj. I Elysia cítila, že tohle zasedání nevyhnutelně směřuje k nějakému nevyhnutelnému cíli, který tyhle řeči jen zbytečně oddalovaly.

„Existují důležité zákony, jejichž cílem je udržet mír mezi národy. Zákony, které slouží vyššímu dobru. Zákony, které vyžadují užití magie právě v zájmu vyššího dobra. Když se ale současný stravimonský vládce rozhodl je kodifikovat, objevil se nečekaný odpor proti tomuto záměru. A co víc, i odpor proti samotné královské autoritě. A právě tato skutečnost nás nyní staví před těžké rozhodnutí, které už nemohu oddalovat. Strávily jsme dlouhé dny diskusemi nad přesným významem a jemnými nuancemi zákonů, o nichž tu mluvím, a mohly bychom tím strávit další roky, možná i staletí. To ale nic nemění na faktu, že je naší povinností je akceptovat a přijmout. Jinak řečeno, je nezbytné, aby Sesterstvo odpřisáhlo svoji věrnost nejen stravimonské říši jako takové, ale i přímo jejímu vládci Mardoniovi. Tím, že tak učiníme, zajistíme mír a stabilitu na našem kontinentu a navíc i novou, lepší budoucnost pro příští generace našich sester. A právě to je mým úkolem coby matriarchy, a právě proto chci jeho nabídku přijmout. Právě proto chci tuto dohodu uzavřít.“

Některé sestry se zvedly ze židlí a začaly protestovat, jiné se jen vzrušeně obrátily ke svým sousedkám, aby s nimi toto oznámení probraly. Bylo zřejmé, že v názoru na celou situaci nejsou jednotné. Po chvíli ale matriarcha zvedla obě ruce nad hlavu a hlasy se postupně utišily.

„K tomuto rozhodnutí jsem nedospěla nijak lehce. Nicméně král Mardonius chce udělat naše spojenectví pevnější, formálnější. Hlubší, dalo by se říct.“

„A co nám to vlastně nabízí? Co chce Sesterstvu nabídnout, aby nám zajistil tu lepší budoucnost?“

Matriarcha čekala, až bylo v místnosti znovu naprosté ticho. „Naše způsoby vytváření novicek jsou zastaralé a nespolehlivé. Naše kontrola nad chovným programem a jeho výsledky je minimální, pokud vůbec nějaká. Některé vlastnosti bychom rády zachovaly, ale ony přesto mizí. Jiných bychom se chtěly zbavit, ale ony se nekontrolovatelně šíří. To ale samy dobře víte. Král Mardonius má přístup k úžasným znalostem, které získal díky spojenectví s jistou rasou sídlící daleko od našich břehů. Tyto znalosti by nám zajistily úplnou kontrolu nad tím, jaké naše novicky budou. Už žádné slabé sestry, žádná selhání.“ Elysii se při té řeči rozšířily oči a obrátila se k Birgittě. V hlavě jí vířily tisíce otázek. Už dřív slyšela o tom, že novicky pocházejí ze vztahů mezi vybranými muži z vnějšího světa a konkrétními sestrami, ale teď to měla potvrzené. Novicky se nerodily. Byly šlechtěny jako nějaká zvířata.

„To ale není vše,“ pokračovala zatím matriarcha. „Králi se podařilo objevit několik bohatých nalezišť čarokamene na různých místech našeho kontinentu a v rámci naší dohody se zavazuje nám tato místa postoupit. Současně nabízí zařídit jejich těžbu a následné doručení sem, do našeho sídla. Jsou tam všechny typy kamenů, jaké si jen umíte představit, sestry. Všechny druhy i odstíny barev.“

„Jinými slovy si nás chce koupit,“ prohlásil kdosi. „Necháme se podplatit?“

„Je to obchod,“ vyštěkla matriarcha rozzlobeně. „Je to obchod jako každý jiný. Takhle to ve vnějším světě chodí, sestry.“

„A tady, zdá se, taky,“ ušklíbla se jedna z žen.

„Jedná se o vzájemně výhodné partnerství. Nic víc, nic míň,“ odsekla matriarcha a ohlédla se po stále tichém vojákovi. „Nicméně ani to není vše. Král navíc slíbil, že nám v těchto nejistých časech zajistí bezpečí.“

Voják dál stál a nehýbal se, ale postava ve stínech náhle zjasněla, jako když fouknete na uhlíky a ty se rozžhaví. Elysia byla ochotná přísahat, že ve stínu jejího obličeje zahlédla hořící oči.

„Jediné, co za všechno tohle král žádá, je, abychom mu v případě potřeby přišly některé z nás na pomoc. Několik našich černě oděných sester se k němu už dokonce vydalo, za což nám vyjádřil velký dík.“

„Chce po nás, abychom mu pomáhaly se zabíjením nevinných!“ vykřikla Galleya. „Abychom mu pomáhaly masakrovat dobré, čestné lidi!“

Voják stojící vedle matriarchy se nespokojeně pohnul. Neudělal nic konkrétního, ale i tak v tom byla výhrůžka. Na chvíli se rozhostilo ticho. Sestry byly příliš šokované tím, že se je někdo pokouší zastrašit, než aby nějak reagovaly.

V tu chvíli si Elysia uvědomila, že ohnivá postava někam zmizela.

Po chvíli se matriarcha nuceně zasmála. „Urážíte naše hosty,“ pokárala shromáždění. „Nejsou to žádní řezníci. Jsou nositeli míru a stability. Brání svobodu nevinných lidí. Nemluvě o tom, že všechny tyhle věci nejsou naše starost. Jsou starostí světa venku za našimi branami.“

„Nejsme snad součástí světa i my?“ zeptala se jedna ze sester rozhořčeně.

„A co chceš od nás?“ dožadovala se jiná. „Mně to zní, jako že už ses dávno rozhodla.“

„Ne, rozhodnutí ještě nepadlo. Proto jste tady vy. Dnes naše Sesterstvo stojí na křižovatce. Pokud se tak rozhodneme, vydáme se vstříc Mardoniovi. Výměnou za to získáme kontrolu nad chovem novicek, o jaké se nám ani nesnilo, a k tomu ještě prakticky neomezený přísun čarokamene. Ve výsledku to povede k tomu, že naše schopnosti dosáhnou nových výšin. To je neuvěřitelná příležitost. Příležitost, kterou nemůžeme ignorovat. Přitom jediné, co se po nás chce, je podpořit krále v boji za mír a stabilitu. Podpořit ho stejně, jako už dávno podporujeme klany – a upřít naši podporu těm, kdo se budou králi protivit.“

„Jaké jsou další možnosti?“ ozvala se sestra sedící až v poslední řadě, prakticky přímo pod Elysií. „Co když odmítneme?“

„I to je samozřejmě reálná možnost. Můžeme odmítnout uzavřít s králem hlubší spojenectví. Na druhou stranu nezapomínejte, že jsme vázané dohodou, kterou naše Sesterstvo přijalo na počátku Devátého věku. Pokud odmítneme, tento stovky let starý pakt bude ohrožen. To by nás mohlo oslabit. Omezilo by to naše zdroje i přísun novicek. A ty z vás, které se zajímají o vnější svět, určitě chápou, že tohle by v něm způsobilo jen další problémy a nejistotu.“

Shromážděné ženy si mezi sebou začaly znovu šeptat. Matriarcha klidně stála na pódiu a vypadala, že je sama se sebou spokojená.

„Mardoniovi poslové u nás zůstanou dva dny a dvě noci, takže s odpovědí nemusíme nijak spěchat. Chápu, že se jedná o těžké rozhodnutí, zejména pro některé z vás. Určitě vám nemusím připomínat, že naše Sesterstvo stojí na demokratických základech, a právě tak padne i toto zásadní rozhodnutí. Nyní se vraťte do svých pokojů, do studoven či knihoven, nebo kamkoli budete chtít, ale prosím, neprobírejte nic z toho, co tu bylo řečeno, s kýmkoli, kdo není přítomen v této místnosti.“

Zavrzaly židle a sestry se začaly zvedat. Některé mlčely, jiné mezi sebou živě diskutovaly. Po chvíli matriarcha sestoupila z pódia a zamířila ke dveřím. Všechny přítomné ženy se za ní seřadily, aby odešly společně s ní.

Birgitta a Elysia opatrně zacouvaly od mříže, kterou všechno pozorovaly.

„O co tam dole vlastně šlo?“

„Slyšela jsi to přece sama. Dva dny a dvě noci,“ povzdechla si Birgitta. „Dva dny a dvě noci bude matriarcha obcházet jednotlivé sestry a bude je přesvědčovat, sliby i zastrašováním, aby hlasovaly pro její návrh. Většina z nich nakonec podlehne.“

„No a co to bude znamenat pro nás?“

„To znamená, že z dlouhodobého hlediska bude Mardonius tohle Sesterstvo vlastnit.“

„Vlastnit?“

„Více méně ano, sestřičko,“ povzdechla si Birgitta a zavřela oči. „Víš, co král provádí ve světě za našimi mosty?“

„Něco málo jsem zaslechla.“

„Pokud to znělo špatně, tak to nejspíš byla pravda. A teď si představ, o kolik horší by to bylo, kdyby mu v cestě nestály naše sestry u klanů. Vlastně ne. Představ si, že by místo proti němu pracovaly pro něj. Máš vůbec ponětí, k čemu by to vedlo?“ „Asi k ničemu dobrému, co?“

„Ano. U Zdroje, rozhodně k ničemu dobrému!“

„Co vlastně měly znamenat ty řeči o chovu? Však víš, to, co říkala matriarcha ohledně královy nabídky.“

Birgittin výraz změkl. „Prozatím bude lepší, když na tuhle část raději zapomeneš. Zrovna v tvém případě není nijak důležitá. Pro tebe může být podstatná až někdy v budoucnu. Záleží ale na tom, jak se rozhodneš naložit se svým životem.“ Dívka se zamračila. „Nic z toho, o čem matriarcha mluvila, se mi nelíbí.“

„Já vím. Věř sama sobě a svým instinktům. Nemluvě o tom, že přítomnost králových vojáků na tom jednání je sama o sobě špatným znamením. Jsou to muži zvyklí zabíjet a zastrašovat – a ani pro jedno z toho není v našem sídle místo. Vlastně nikde na světě pro tyhle věci není místo, nebo přinejmenším by být nemělo.“

„Ještě jsem neviděla nikoho takovýho, jako byli ti muži dole. Jeden z nich vypadal, jako by hořel.“

„Na našem kontinentu jsou tisíce válečníků, sestřičko, ale pokud vím, ještě nikdy žádný z nich nevstoupil do Jarratoxu. Matriarcha sice tvrdila, že to jsou poslové, ale kdo kdy viděl posla v plné zbroji? Kdepak. Tihle muži, to jsou Mardoniovi osobní poskoci. Doneslo se mi, že jeho nejvěrnější muži se cíleně nechávají posednout démony. Že jim prodávají svoje duše výměnou za nadlidské schopnosti. Všimla sis, že ten v helmě si ani nezvedl hledí? Co pod ním asi schovával, že jsme to neměly vidět? A ten druhý, co se schovával ve stínech… Ten zase vypadal, jako by sem přišel ze samotnýho pekla.“

„Myslíš, že je sem král poslal, aby se postarali o některou ze sester?“

„Kdyby Mardonius chtěl některou z nás mrtvou, poslal by vrahy,“ zavrtěla Birgitta hlavou a nejistě přešlápla. „Kdybych měla hádat, tak podle mě jsou tihle chlapi, tihle poslové, jen vlídnou připomínkou královy skutečné moci.“

„Ale co budeme dělat?“

„To si ještě budu muset promyslet, ale obávám se, že v tomhle ohledu jsme prakticky bezmocné. Ještě uvidíme. Víš ty co, sestřičko? Zítra tě na lekci vezmu do lesů venku, za mosty. Kdyby nic jiného, snad tam alespoň budeme mít klid.“

„Budeme střílet z luku?“ Elysia se ani nesnažila skrýt, jak je tou představou nadšená.

„Možná, sestřičko. I když… Dobře. Myslím, že spojení se zemí nám oběma jen prospěje. Mně teda určitě. Pomáhá mi to přemýšlet.“

Landrillova maska

Tři dny uběhly v tichu a klidu. Problém byl v tom, že co v něm Landril probudil staré vášně a vzpomínky, čas se Xavirovi neskutečně vlekl. Toužil po akci. Toužil už být odsud pryč. Poprvé po dlouhých letech se cítil být zase naživu.

A tak v rámci přípravy na velký útěk honil svoje muže, cvičil je a trénoval. Nutil je, aby postupně brali jeden druhého na záda a pak takhle běhali kolem cely, dokud nepadali vyčerpáním.

Třetího dne se padesát dva vězni vynořili na čerstvém vzduchu. Postávali na nádvoří a kolem nich se k zemi snášel tající sníh, zatímco z vyvýšených ochozů je ostražitě sledovalo na padesát strážných. Dalších několik vojáků stálo přímo na nádvoří. Ti zase dávali pozor, jestli se všichni chovají, jak mají.

Xavir s Landrilem si je pečlivě prohlíželi a pátrali po nějakém, který by byl zhruba stejně vysoký jako špicmistr. A ideálně aby byl sám. To byl trochu problém, protože strážní měli ve zvyku pohybovat se všude minimálně ve dvojicích.

Konečně jim štěstí přálo a našli vhodnou oběť. Vyměnili si pohledy a rychlým kývnutím si potvrdili, že jdou na věc. Pak se dali do hlasité hádky, která okamžitě upoutala pozornost všech vojáků – jak těch dole na nádvoří, tak i těch na hradbách.

„Zopakuj to ještě jednou a já tě zabiju!“ řval Xavir jakoby vztekle z plných plic.

„Tak to zkus, frajere,“ provokoval ho Landril teatrálně.

Přesně v tu chvíli se ale na opačném konci nádvoří strhla velká bitka, do které bylo zapojeno snad dvacet mužů, a ta strhla pozornost většiny strážných na sebe. Když se pak do sebe oba muži pustili pěstmi, byl poblíž stojící voják, jejich vyhlédnutá oběť, ten jediný, kdo si jich všímal. Vztekle vytasil meč a vyrazil je od sebe odtrhnout.

Jenže to už Xavir přestal předstírat boj s Landrilem a bleskově se na něj vrhl. Vší silou narazil muže na zeď, vytrhl mu meč z ruky a s chirurgickou přesností mu prořízl průdušnici. Vytryskla krev, voják obrátil oči v sloup a pak se bez jediného zvuku sesul k zemi.

„Taky jsi mi nemusel zakrvácet moji novou uniformu,“ ušklíbl se špicmistr.

„Nekecej a převleč se,“ zasyčel Xavir popuzeně.

To už kolem nich stálo několik naprosto klidně vyhlížejících členů gangu, kteří následnou výměnu oblečení zakryli svými těly.

Jakmile měl Landril na sobě celou zbroj včetně helmy, znechuceně setřel zbytky krve a pak se už vžil do své nové role. Panovačně mávl rukou a muži se poslušně sklonili, zvedli mrtvolu nyní oblečenou do vězeňských hadrů, odtáhli ji k padacímu mostu a shodili do hlubin. Jakmile bylo po všem, rychle se rozprchli po dvoře, jako by se nic nestalo.

Zbylí vojáci zatím uklidnili předstíranou bitku na opačném konci nádvoří a teď naštvaně naháněli vězně zpátky pod zem. Landril se k nim suverénně přidal a při tom se pohyboval úplně jinak než ještě před chvílí. Na pohled mezi ně bez problémů zapadl.

Doufám, že se ve svojí práci opravdu vyznáš, špicmistře, pomyslel si Xavir, když mizel v temném průchodu.

V Pekelné bráně strávil nekonečných pět let, ale těch pár hodin před pokusem o útěk připadalo Xavirovi mnohem, mnohem delších než jeho celý dosavadní pobyt.

V jednu chvíli přemýšlel o pocitech, které měl, když zabil toho vojáka nahoře. Bylo to poprvé po mnoha letech, co někomu vzal život. Poprvé od události, kvůli které ho sem zavřeli. Poprvé od masakru u Baradijských vodopádů.

Ke svému překvapení však zjistil, že kvůli tomu necítí žádné výčitky, i když vnitřně věděl, že by měl. Chápal ale, proč tomu tak je. Aby se nezbláznil z toho, co ho do Pekelné brány dostalo, vytvořil si jakousi mentální bariéru, kterou se odřízl od těchhle věcí. Kolik lidí jsem vlastně za svůj život zabil? přemýšlel. Stovky? Tisíce? Nebo ještě víc? Raději toho nechal. Takovéhle myšlenky by rozhodně nevedly k ničemu dobrému a on se teď potřeboval soustředit na nadcházející události. Pokud šlo o toho vojáka, možná měl někde ženu a děti, ale Xavir vždycky zastával názor, že pokud se někdo dá k vojsku, musí počítat s tím, že může zemřít. Ostatně za tohle riziko dostává i patřičně zaplaceno. Smrt toho chudáka byla nešťastná, ale nevyhnutelná součást jeho plánu. Protože tohle byla válka – a ve válce se umírá.

Xavir tiše ležel posteli a čekal. Slunce pomalu klesalo k západu, stíny se prodlužovaly a jeho spoluvězni byli stále nervóznější. Přecházeli po cele, kleli a nadávali. Zoufale chtěli vědět, co se děje nahoře, jak se Landrilovi daří. Jestli uspěl. Xavir žil ve stejné nejistotě jako oni a byl stejně nervózní, léta zkušeností ho však naučila šetřit energií tam, kde stejně nemohl nic změnit.

Konečně na chodbě zaslechli těžké kroky. Byl to jeden pár těžkých bot a podle toho, jak šouravě zněly, byl jejich majitel velmi unavený. Pak se v okénku nade dveřmi objevila hlava, jejíž obličej zakrývala těžká bronzová helma. O okamžik později se ozvalo duté cvak a dveře se otevřely.

Xavir byl okamžitě venku.

„Něco novýho?“ zašeptal.

„Nikdo si mě nevšímal, bohyně budiž pochválena. Strážní se tu obměňují tak často, že půlka z nich se navzájem vůbec nezná. Ale k věci. Zajistil jsem nám volnou cestu až nahoru, k hlavnímu vchodu do podzemí, ale dál je to už příliš dobře střežené na to, abych tam mohl prostě nakráčet a začít všem před nosem odemykat brány.“

„O to se postaráme, až se tam dostaneme,“ přikývl Xavir. „Už jsi pustil Valderona a jeho muže?“

„Ne, ještě ne.“

„Tak tam hned zajdi a zařiď to. Víš, kde je najdeš?“

„Přibližně,“ pokrčil převlečený špicmistr rameny.

„Budu počítat do stovky,“ rozhodl se Xavir. „Pak s chlapama vyrazíme. Sejdeme se na vnitřním nádvoří, platí? Počkáme tam na vás. Bez Valderona neodejdeme.“

Stál ve dveřích a sledoval, jak falešný voják šouravým krokem míří pryč. Jeho pět spolubydlících se mu natlačilo za záda, celí dychtiví odejít, ale on je mávnutím ruky zahnal zpátky do cely.

„Půjdeme až s Valderonovejma chlapama,“ zopakoval a pak začal tiše počítat.

„Proč bysme kurva měli?“ poklepal si Jedral na svoji plešatou hlavu. S oblibou tvrdil, že ho o vlasy připravila magie, ale nejspíš to byla jen další z jeho smyšlených historek.

„Protože s tímhle uvažováním je teď konec. Už to není vězeň proti vězňovi. Je to vězni spolu a proti vojákům. Naším nepřítelem jsou teď místo Spoutanejch strážní.“

„Hele, mně je to jedno. Hlavně když dostanu možnost někomu pěkně zakroutit krkem,“ zachechtal se divoce Jedral.

„Nemůžu bojovat s nima jakože na naší straně,“ zašklebil se Davlor a utřel si rukávem nos. „Klidně mi nadávejte do tvrdohlavejch oslů, ale jakože fakt nemůžu.“

Xavir se na něj opovržlivě podíval. „Je to na tobě. Buď budeš bojovat společně s nimi, nebo tady umřeš. Vyber si.“

„Ale jsou to přece naši nepřátelé,“ popotáhl mladík nosem.

„No a já ti říkám, že to už neplatí. Teď jsou to naši spojenci,“ vyjel na něho Xavir naštvaně. „Řekni mi, už jsem tě někdy zklamal? Když ti vrazili nůž do zad, kdo se za tebe postaral o odplatu? Když jsi vyvolal rvačku, kdo ji zarazil dřív, než jsi skončil mrtvej dole pod hradbama? Kdo s tebou trénoval, abys nebyl slabej jako stará bába nad hrobem? Kdo zastrašil strážný, když se s tebou chtěli podělit o hrot svýho kopí? Já, já, já a zase já. No a teď ti nabízím příležitost stát se znova svobodným člověkem. Ber, nebo nech bejt, je to na tobě. Jestli do toho ale jdeš s náma, koukej si zapamatovat jedno. Pokud se odsud dostaneme, tak ve světě venku si budeš nový přátele hledat jen těžko. Ta značka na tvojí ruce se o to postará.“

Najednou Xavir zaslechl tiché kroky. Někdo se plížil chodbami. V duchu si vynadal, že během svého výlevu zapomněl počítat.

„Je čas jít,“ rozhodl se.

Opatrně vyšli ven z cely a na chodbě se přidali ke členům Valderonova gangu, kteří mířili k vnitřnímu nádvoří.

Xavir je mávnutím ruky zastavil a opatrně se plížil napřed. Pokračovat jim dovolil, teprve když se v houstnoucím šeru přesvědčil, že voják stojící před bránou je převlečený Landril a že je sám.

Teprve pak dal znamení a vězni se vyhrnuli na nádvoří. Drželi se u stěn, ve stínu lávek obvykle obsazených strážnými. Xavir se rychle rozhlédl po okolí, aby zhodnotil jejich možnosti v případě nouze. Moc dobře to nevypadalo. Byli tu jako na dlani a jediné krytí nabízely jednak dva vozíky před nimi a pak několik sudů s vodou o kus dál vpravo.

Rychle našel Valderona a pak si po vojensku stiskli zápěstí.

Tentokrát veřejně, tak, aby to všichni muži viděli. Jeden nebo dva vězni vypadali překvapeně, ale většině to bylo jedno. Chtěli to už hlavně mít za sebou.

„Nemáme žádný zbraně,“ ušklíbl se Valderon. „S výjimkou toho meče, co má tadyhle tvůj špicmistr u pasu.“

Xavir přikývl, přikročil k Landrilovi a meč mu vzal. Pak ho podal jílcem napřed Valderonovi. „Teď je tvůj.“

Rozložitý válečník ho s kývnutím přijal, potom vyzkoušel jeho vyváženost a párkrát s ním na zkoušku mávl. Z každého jeho pohybu bylo vidět, že je zkušený voják. Pak se usmál. „Je to levnej, mizerně vyrobenej krám, ale jakože je bohyně nade mnou, vzít život zvládne docela dobře.“

Xavir přikývl, ale zpod přimhouřených víček pozorně sledoval každý pohyb vůdce Spoutaných. Tohle byla chvíle, kdy byla jejich vzájemná důvěra vystavena první opravdové zkoušce, a on chtěl být připravený, kdyby to nevyšlo.

Valderon ale klidně opřel meč špičkou o zem a pak povytáhl obočí. „A co ty, ty žádnou zbraň nemáš?“

„Co nevidět si nějakou obstarám.“

„A jak budeš do tý doby zabíjet?“

„Celkem snadno,“ pokrčil Xavir rameny. „Řekl jsi svým mužům, aby se drželi pohromadě s mejma chlapama? Že jsme teď spojenci a že už spolu nebojujeme?“

„Udělají to, co já,“ zašklebil se Valderon. „A co ti tvoji?“

„Mají svoje rozkazy a budou se jich držet. Tak dobře, jdeme. Nemáme na to celou noc.“

Landril

Landril se zařadil mezi přibližně čtyři desítky prchajících vězňů a společně s nimi následoval Xavira s Valderonem. Přitom se pořád rozhlížel kolem a čekal, že na ně každou chvíli vyběhnou davy ozbrojených strážných. Anebo také ne. Při troše štěstí budou mít příliš mnoho práce s potlačováním vězeňské vzpoury, o kterou se postaral, když hodil svazek klíčů do jedné z cel, kterou obývali muži nepatřící k jejich plánu. Doufal, že touhle dobou už nějakých tucet nebo i víc vězňů bojuje s vojáky a stará se o to, aby mezi jejich vězniteli zavládl pořádný chaos.

Hlavně ale byl rád, že je konečně na cestě pryč z tohohle prokletého místa.

Xavir gestem mužům připomněl, že se mají chovat co nejtišeji, a pak je odvedl na další nádvoří. Celou cestu pak dohlížel, aby se pohybovali jen ve stínech těsně kolem obvodových zdí. V panující tmě to mohlo vypadat jako přehnané opatření, ale Landril byl rád, že zbytečně neriskují.

Xavirovo naléhavé zasyčení všechny přimělo ztuhnout uprostřed pohybu. V nastalém tichu bylo slyšet blížící se kroky. Oba vůdci na sebe kývli a vyrazili vpřed.

Landril neviděl, co se stalo, ale zaslechl tiché heknutí a slabé zařinčení brnění. O pár vteřin později už byli oba válečníci zpátky a předali dva meče a brnění mužům, aby se o ně podělili.

Špicmistr se zamračil. Byl to opravdu dobrý nápad, dávat těmhle vyvrhelům zbraně? Jak moc jim můžou věřit? Jak moc může člověk vůbec věřit téhle vybrané společnosti těch nejhorších vrahů a zrádců z celého Stravimonu? Pravdou bylo, že Landrilovi by nijak nevadilo, kdyby jich během útěku pár zemřelo, ale Xavir zjevně měl na celou věc jiný názor. Nebo přinejmenším chtěl svým mužům dodat pocit, že mu na nich záleží.

Jejich skupina vyrazila další chodbou, když vtom se naráz zastavila. Proti nim totiž šli tři vojáci. Když si prchajících vězňů všimli, vytřeštili oči překvapením. To už se ale proti nim hnali úděsnou rychlostí Valderon s Xavirem. Vůdce Spoutaných ani nezastavil, jen máchl rukou a první z vojáků se skácel k zemi s useknutou hlavou. Z ruky mu vyklouzl meč a Xavir se v plném běhu sehnul a chytil ho dřív, než vůbec stačil dopadnout na zem. Za okamžik už byla jeho čepel zaražená do hledí dalšího vojáka a o další úder srdce později Valderon vyřídil i toho posledního.

Xavir je rychle vysvlékl a znovu rozdal zbraně i kusy brnění mužům, aby si je mezi sebe rozdělili. Přitom tiše vydával příkazy: každý si měl vzít jen jednu věc, ať už to byl meč, nebo helma, nebo třeba nárameník. Až se dostane i na posledního z nich, začnou další kolo a opět – každý si nechá po jednom kuse a tak dále. Takhle na tom všichni budou stejně.

Když bylo hotovo, odtáhli těla stranou a vyrazili dál, na další malé nádvoří. Když se k němu dostali, dolehl k nim z tunelů tlumený křik. Landril hádal, že to byli vězni, kterým dal klíče a kteří se nejspíš právě pokoušejí o vlastní útěk.

Jejich skupina mezitím doběhla na nádvoří, kde se jim do cesty postavili další strážní. Vězni, kteří měli meče, se rychle prodrali dopředu a zaútočili.

Jedral a Tylos byli mezi nimi a Landril nemohl než s podivem sledovat, jak moc se jejich bojové styly liší. Byli jako den a noc, a přitom stejně efektivní. Jedral likvidoval svoje nepřátele hrubou silou a odhazoval je od sebe jako hadrové panenky. Na druhou stranu Tylos ovládal svůj meč s chirurgickou přesností, jen pomocí jemných pohybů zápěstí. Přitom ale špičkou lehce prosekával krky a průdušnice.

Toho všeho si ale špicmistr všímal jen okrajově. Když se do boje zapojili Xavir s Valderonem, strhli na sebe jeho plnou pozornost. Pohybovali se přinejmenším dvakrát rychleji než ostatní. Naprosto vypadali, jako by žili v nějakém jiném vlastním světě. Ve světě, kde neplatily běžné fyzikální zákony. Jejich meče létaly vzduchem, nechávaly za sebou stopy stříkající krve a vojáci kolem nich padali jako obilí při žních.

Xavir držel svoji čepel v jedné ruce a druhou používal k tomu, aby mohl soupeře udeřit, když se naskytla příležitost. Pokaždé, když mu nějaký voják vykryl útok čepelí, okamžitě toho využil a volnou dlaní ho odhodil na zeď nebo na jeho společníky.

Nejúžasnější ale bylo, že i uprostřed boje všichni vězni poctivě dodržovali Xavirovy příkazy. Kdykoli nějaký voják zemřel, vrhli se na něj jako kobylky a strhali z něj brnění i zbraně – a pak se o ně poctivě podělili. S každým zabitým nepřítelem tak na tom byli lépe a jejich skupina se postupně stávala nebezpečnější a nebezpečnější. Nakonec se dostalo i na Landrila, kterému někdo do ruky vtiskl meč. Ne že by mu k něčemu byl.

Na zemi tou dobou leželo už patnáct mrtvých vojáků, z nichž většinu měli na svědomí oba vůdci gangů.

Z chodeb za jejich zády k nim doléhal stále hlasitější křik a hluk.

Pak se pevností rozlehlo bimbání zvonu.

Uprchlíci si toho ale nevšímali. Vrhli se na těžké dubové dveře a společnými silami zvedli závoru, která je držela zavřené. Nově otevřený průchod vedl přímo na další nádvoří, které končilo masivní bránou – tou, která dala Pekelné bráně její jméno a za kterou už na ně čekala svoboda.

A před ní stálo v dvouřadu nastoupených dobře čtyřicet vojáků.

Xavir je přelétl pohledem a pak rychle rozdělil svoje muže do dvou skupin. Sám se postavil do čela jedné z nich, zatímco Valderon se ujal vedení té druhé. Pak vyrazili podél zdí, aby napadli strážné z obou boků. Ti na to nijak nereagovali, jen stáli na místě a čekali. Landril hádal, že dostali příkaz udržet bránu za každou cenu.

Když se k nim vězni dostali dost blízko, s křikem se na ně vrhli. Xavir někdy během cesty dal svůj meč nějakému spoluvězni, a tak šel do boje s prázdnýma rukama, ale to ho ani nezpomalilo. Prostě se vrhl na nejbližšího vojáka, jednou rukou ho praštil do krku a druhou mu vzal zbraň. Landril najednou zjistil, že všichni kolem něj se vrhli do boje a on zůstal sám.

Strážní se pod tlakem útočníků rozdělili do dvou skupin, což vězňům celý boj značně usnadnilo. Xavir byl v samém středu vřavy, a nebylo ho vidět. Kde je, se dalo poznat jen podle zakrvácené špičky jeho nového meče, který se občas mihl nepřirozenou rychlostí vzduchem nad hlavami vojáků.

Landril si všiml, že někteří vězni využívají tuhle příležitost, aby si na svých nepřátelích vylili frustraci nahromaděnou za dlouhá léta šikany a ústrků. Zraněné a umírající často prakticky rozsekali na kusy, než z jejich zakrvácených zbytků strhali kusy brnění.

Jestli to zvládneme a dostaneme se odsud, napadlo mimovolně Landrila, budou se o tomhle boji zpívat písně. Ale vsadím se, že pravda o těchhle krutostech se do nich nedostane.

Zahlédl jednoho z Xavirových mužů, Jedrala, jak vojákovi strhl helmu z hlavy a pak ho s ní ubil k smrti. A celou dobu se spokojeně pochechtával. Zato ten černoch z Cambreku, Tylos, prostě jen netečně a jakoby mimochodem zabíjel každého, kdo se mu postavil do cesty. Nic víc než rozsévání smrti ho, zdálo se, nezajímalo.

Vojáci jeden po druhém padali a umírali, ale několik vězňů už to také mělo za sebou. To, že neměli prakticky žádné brnění, z nich dělalo snadný cíl i pro tak mizerné a vyděšené soupeře, jakým tu čelili. Landril byl jen rád, že neměl dost času se s nimi pořádně seznámit.

Boj se pomalu chýlil ke konci a Xavir zařval, aby mu někdo pomohl otevřít bránu. Přidali se k němu čtyři další vězni a společnými silami se pokusili zvednout obří trám, který sloužil jako závora. Valderon zatím vyrazil k nedaleké páce, ke které vedly masivní řetězy, a začal zápasit s ovládáním mříže a mostu.

S hlasitým skřípěním se konečně začala masivní vrata otevírat…

„Lučištníci!“

Byl to Xavir, kdo si jich všiml první. Varovně vykřikl a přitom ukázal na ochozy, kde se rychle řadili strážní s luky. Další se objevili na ochozu nad bránou, odkud by měli celé nádvoří jako na dlani.

Landrilovi se s děsivým zadrnčením zabodl do stěny těsně u hlavy dlouhý šíp a on se vyděšeně skrčil. Moc nechybělo a měl to za sebou.

„Popadněte každej jednu mrtvolu!“ přikázal Xavir. „Dělejte, tak jak jsme si to nacvičovali! Každej popadněte jedno tělo a hoďte si ho na záda.“

Muži ale jen stáli a vyděšeně na sebe zírali. Xavir se naštvaně rozhlédl a pak vztekle zařval. „Tak dělejte, vy dámičky, kurva!“

To je probralo.

„Bohyně, smiluj se nad námi,“ povzdechl si Landril, když s hekáním zvedal jedno z ležících těl a házel si ho na záda. Sotva to udělal, ucítil ostré trhnutí. To se do jeho provizorního štítu zaryl první šíp. Muže vedle něj trefili do lýtka a on se skácel k zemi, kde ho zavalilo tělo, které okamžik předtím pracně zvedl na ramena.

„Tak a teď se seřaďte. Pěkně rameno na rameno, mrtvola na mrtvolu,“ přikazoval Xavir. „Kryjte se, jak nejlíp to zvládnete.“

Landril se ušklíbl. V podání obou vůdců to vypadalo, že tahat s sebou mrtvolu a schovávat se za ní je úplná hračka. Problém byl, že v tomhle případě zdání rozhodně klamalo.

Landril s těžkým tělem na zádech doklopýtal k ostatním vězňům a společně s nimi pomalu a nejistě zamířil k otevřené bráně, zatímco šípy cvakaly o dláždění pod jejich nohama a bořily se do masa mrtvol, které s sebou nesli.

Pak najednou byli na cestě před pevností. V panující tmě neviděli moc ze svého okolí, jen prvních pár yardů strmého srázu na obou stranách. Najednou se na vrcholu nejvyšší věže objevilo jasné světlo. Landrila napřed napadlo, že si na ně vojáci chtějí posvítit, ale pak mu došlo, že se nejprve prostě snaží vyhlásit poplach kvůli jejich útěku.

Když kolem sebe neměli zdi, které by je chránily, opíral se do nich ledový vítr plnou silou. Jít v něm s mrtvolou na zádech bylo skoro nemožné. Špicmistr byl v pokušení ji odhodit, navíc když déšť šípů dávno ustal.

„Každou chvíli po nás začnou znova střílet!“ vykřikl varovně Valderon, skoro jako by mu četl myšlenky. „V tomhle větru jim ale budou prakticky k ničemu, takže ještě chvilku vydržte. O pár metrů dál budeme mimo dostřel a pak můžete tyhle mrtvoly odhodit. Naší další starostí budou čarodějnice.“

Landril se nervózně přikrčil, když na dláždění pod jeho nohama zarachotil první šíp. Pak přilétl další a po něm ještě další a brzy jich byly ve vzduchu celé tucty. Kolem něj zápasilo s větrem a se svým odporným nákladem snad tucet dalších vězňů. Společně klopýtali pryč od pevnosti směrem do noční temnoty po úzké cestě, která z obou stran končila strmým útesem.

No, přinejmenším jsme neumřeli. Zatím, pomyslel si Landril.

Čarodějnice

Potáceli se po cestě dolů ze svahu. Xavir se neustále ohlížel přes rameno směrem ke stále ještě hořícímu signálnímu ohni, ale zdálo se, že je nikdo nepronásleduje ani že nikdo další už z pevnosti neutíká. Všechno nasvědčovalo tomu, že jejich malá skupinka je jediná, které se podařilo probít ven na svobodu. Teď ještě si ji udržet.

Když se konečně dostali bezpečně mimo dostřel, odhodili svoje štíty z mrtvol do křoví u cesty. Pak se obrátili ke Xavirovi a Valderonovi a napjatě čekali na jejich další rozkazy.

„Slunce vyjde už za pár hodin,“ mávl Valderon rukou směrem k východu, pryč od jasně zářícího půlměsíce. Jakmile se jejich oči přizpůsobí tmě, uvidí v jeho světle skoro jako ve dne. „Do tý doby bysme měli bejt pořád v pohybu, abychom nezmrzli.“

Xavir si zatím prohlížel muže před sebou. „Je někdo zraněnej, chlapi?“

Teď už bývalí vězni se po sobě podívali, ale nikdo se neozval. Xavir v duchu zaklel. Bál se, že většina z nich by mlčela, i kdyby jim něco skutečně bylo. A v tom byl problém. Statečnost je moc hezká vlastnost, ale jejich skupinka bude jen tak rychlá jako ten nejpomalejší muž v ní. S povzdechem to prozatím nechal být a raději zkusil zjistit, kdo vlastně přežil. Z jeho gangu to byli Davlor, Landril, Grend, Jedral, Tylos a Barros. A pak ještě Krund. Pokud šlo o Spoutané, tak kromě jejich vůdce tu byli ještě Harrand a Galo.

Takže je nás jedenáct. Podstatně méně, než kolik očekával. „Tak dobře,“ přikývl konečně. „Zbavte se všeho, co nedokážete nést s sebou na dlouhou vzdálenost. Od teď poběžíme. Nijak rychle, ale koukejte držet tempo, jasný? Vyrazíme dolů z kopce a budeme držet směr, dokud nebudeme dole v údolí. Počítám, že to nám zabere pěkných pár hodin. Budeme odpočívat, ale ne dlouho. Naší jedinou nadějí je teď rychlost. Do východu slunce musíme být co nejdál odtud.“

„Jsme teď svobodní?“ zeptal se kdosi.

„Pořád ještě se musíme dostat přes… čarodějnice. Teprve pak bych řekl, že nejspíš ano,“ pokrčil Xavir rameny. Pak se obrátil k Valderonovi. „Máš to?“

Urostlý voják sáhl do tajné kapsy, kterou si sám všil do haleny, a pak z ní vytáhl cosi malého, zabaleného v kusu špinavého hadru. Když ho rozmotal, objevil se před očima uprchlých vězňů jasně rudý kámen.

Davlor při pohledu na něj zalapal po dechu. „Já to věděl! Tak přece jen to byl čarokámen. Kurva, já to věděl!“

„Jak se muž zavřený v nejstřeženějším žaláři v říši dostane k něčemu takovémuto?“ zajímal se Tylos.

„Od jednoho ze strážných. Tvrdil, že to zabavil nějakýmu vězňovi, kterej to předtím ukradl těm čarodějnicím. Sám ho pak vyměnil za jistou službičku – no a tak se stalo, že nakonec skončil u mě.“

„Máme všechno, co budeme potřebovat,“ zarazil ho Xavir. „Tohle můžeme probrat později. Teď ale vyrazíme.“

Vyrazili po cestě dolů ze svahu, do noci. Silnice se točila kolem žulových skal, které tu místy trčely ze země, jinde zase všude kolem ní rostly jakési husté, bodlinaté keře, ze kterých tu a tam visely trsy malých oranžových bobulí. Občas někdo ve tmě zakopl a spadl, a někdy s sebou strhl i další vězně. Hned ale byli zase na nohou a pokračovali. A za celou dobu si nikdo ani slůvkem nepostěžoval.

Celkem se zastavili třikrát. Pokaždé poblíž těch keřových porostů, aby se mohli najíst bobulí a doplnili si tak síly i živiny. Po nějaké době se dostali na velkou rovnou plochu, o které si většina mužů optimisticky myslela, že to už je dno údolí. Valderon je ale rychle vyvedl z omylu. Co však bylo podstatnější, tak v těch místech našli hlubokou studánku, ze které pramenil potok. Xavir všem nařídil, ať se pořádně napijí.

Konečně přišel úsvit a spolu s ním se i oteplilo, což byla pro uprchlíky vítaná změna. Navíc tak dostali příležitost si vůbec poprvé pořádně prohlédnout místní krajinu.

V údolích pod nimi bylo vidět zeleň, stromy i trávu. V horách jí bylo podstatně méně, ale to na věci nic neměnilo. Beztak se budou muset dříve či později dostat na druhou stranu celého pohoří, tak proč ne hned?

Okolní krajina byla poseta modrozelenými tečkami vzrostlých dubů. Podstatnější byla však skutečnost, že nikde neviděli jediný dům nebo vesnici. Dokonce ani žádné známky po nich nenašli. Nikde nebyl obzor zahalený do šedého oparu kouře stoupajícího z komínů. Na tom ale nebylo nic překvapivého. Byli snad v tom nejzapadlejším koutě celého království, na samých hranicích s Franlelandem. Tohle bylo místo, kam už celá staletí nikdo nezabloudil. Nebylo tu nic zajímavého a vzato kolem a kolem, nebylo tu vlastně nic. Možná občas nějaký kupec by mohl zkusit projít těmito opuštěnými, nehostinnými kraji, ale proč by to dělal? Sice by tím ušetřil pár mil, ale o trochu severněji byly pohodlnější, bezpečnější a používanější cesty, které mohl použít.

Xavir se na chvíli zastavil. Kdyby tolik nespěchali, vychutnal by si ptačí trylkování, jasně se nesoucí chladným ránem, pohled na vycházející slunce a všechny ty další všední věci, které mu byly v Pekelné bráně odepřeny.

Valderon se k němu přidal. „Ten běh mi dal pořádně zabrat. V tý plesnivý díře jsem vyšel z formy.“

„To já taky, abych byl upřímný,“ přikývl Xavir.

„Jestli tohle znamená být starej a nemohoucí, tak bych raději umřel mladej a ověnčenej slávou.“

„K nějaké slávě máme ještě hodně daleko.“ Xavir najednou vypadal smrtelně vážný.

„To je docela dobře možný,“ přikývl Valderon a i jeho úsměv se vytratil. „Býval jsi válečník. Sakra, pořád ještě jsi válečník, a slíbils mi, že až budeme pryč z té díry, řekneš mi víc. Hádám, že jsi bojoval za Cedia Moudrýho, ne?“

„Ano.“

„To já taky. Patřil jsem ke klanu Gerentius. Byl jsem seržant v králově legionu, v první kohortě. Jenže tvoji tvář, příteli, si nevybavuju. Nepamatuju se, že bych tě někdy mezi našima chlapama viděl. U jaký jednotky jsi sloužil?“

„Byl jsem v Cediově osobní jednotce. Jako velitel Sluneční kohorty.“

Valderon na něj vytřeštil oči. „Legionu šesti?“

Xavir zachmuřeně přikývl. Činy jeho legionu byly legendární, ale zdaleka ne všechny z nich ho plnily hrdostí. Valderon to možná chápal. Poplácal ho po rameni – možná to bylo míněno přátelsky, možná se tím ale snažil dát najevo, že s ním soucítí. Xavir to ale nevnímal. Jen vzdáleně si uvědomoval, že jeho společník od něj uctivě poodstoupil. Nebo že ostatní uprchlíci se shromáždili kolem nich a celý rozhovor vyslechli.

„Jak daleko to ještě máme k těm čarodějnicím?“ zeptal se Valderon po chvíli. V jeho tónu a vůbec v celém výrazu a postoji bylo něco nového. Něco, co tam dřív nebylo. Dřív bral Xavira jako sobě rovného, ale teď se k němu choval s úctou a respektem. Skoro to vypadalo, jako by byli znovu v armádě. Že ho vnímá coby svého nadřízeného důstojníka s vyšší hodností.

Xavir pokrčil rameny. „Hádám, že touhle dobou jsme už prakticky na jejich území,“ prohlásil zamyšleně a koukal do mlhy, která se převalovala v údolí dole pod nimi. „Možná je to ale ještě kousek. Rozhodně to ale nebude daleko. Za ty roky v Bráně se mi podařilo podívat se sem dolů jen párkrát, a většinou tu byla mlha. I v ní ale je magii vidět, to mi věřte.“ Rozhlédl se po svých mužích. „Jsme všichni? Neztratili jsme cestou někoho?“

„Naštěstí ne,“ zavrtěl hlavou Valderon a pak se usmál. „A taky s náma nikdo nedokázal udržet krok. Odsud vidíme pěknej kus cesty zpátky, a pokud můžu soudit, tak zatím žádní pronásledovatelé na dohled. Co myslíš, dokázali jsme to?“

„Ještě ne. Ne, dokud nenecháme za zády i ty čarodějnice,“ zavrtěl hlavou Xavir a pátravě se zahleděl na cestu, po které měli v plánu pokračovat.

Země pod jejich nohama začala znovu stoupat. Obloha postupně světlala a kopce byly poseté listnatými stromy, na kterých bylo vidět, že se už pomalu připravují na příchod podzimu. Uprchlí vězni ale byli příliš unavení, než aby si dokázali vychutnat krásu okolní krajiny. Jediné, co v tu chvíli dokázali ocenit, byl fakt, že už neběželi, jen šli, i když dost ostrým tempem.

Xavir si náhle všiml nebezpečí, které se jim postavilo do cesty. Koutkem oka totiž zachytil nepatrný záblesk magie. Vypadal skoro jako pavoučí síť, zářící matně fialovým světlem. Problém byl v tom, že to nebyla jen tak nějaká magie. Byla to jakási kouzelná zeď, která jim přehradila cestu a která mizela mezi stromy na jedné i druhé straně. Když se pozorně rozhlédl po okolí, zahlédl ji zase o kus dál, jak stoupá po svahu kopce.

Nedalo se nic dělat. Nařídil přestávku a muži se okamžitě sesuli k zemi. Pár z nich prakticky okamžitě usnulo.

Společně s Valderonem se pak šli podívat na tu magickou bariéru, která jim stála v cestě.

„Nemáš náhodou s čarodějnicema nějaký zkušenosti?“ zajímal se Xavir.

„Moc ne,“ přiznal jeho společník. „Pár jsem jich viděl během tažení. Ovládaly různý elementy, hlavně oheň, a velení je strategicky využívalo v náš prospěch. Dokážou bejt užitečný, to zas ne, že ne. Ale kromě tohodle o nich už nic nevím. A jsem za to bohyni vděčnej.“

„No dobře,“ zamyslel se Xavir. „Hele, myslím, že nejlepší bude, když to zkusím nějak vyřídit sám. Kdyby jim na jejich území nakráčela banda ozbrojených chlapů, mohly by nás brát jako hrozbu a podle toho se i zařídit.“

„Myslíš, že jsou někde blízko?“

„Jo, myslím, že jo. Tahle zeď se sice táhne Bohyně ví jak daleko na obě strany, ale vsadím se, že čekají někde kousek od cesty, aby se případně vypořádaly s nezvanými návštěvníky.“

„Víš jistě, že mě nebudeš potřebovat?“ zajímal se Valderon. Xavir smutně zavrtěl hlavou. „Nevím. Jenže jeden z nás tady musí zůstat, aby dal pozor na ostatní.“

Valderon přikývl, pak sáhl pod plášť, vytáhl ukrytý čarokámen a nabídl ho Xavirovi.

Ten si ho od něj vzal a překvapeně zamrkal. Ta věc byla nepřirozeně těžká a studená. Pak ale jen pokrčil rameny, odepnul si meč a podal ho bývalému seržantovi prvního legionu, načež se otočil a vyrazil podél fialové sítě. Namířil si to k šedým skalám, které se zvedaly nad údolím kousek dál, ale pořád na dohled od cesty. Bylo v nich vidět černé vchody několika jeskyní, a protože nikde nezahlédl žádné domy, hádal, že čarodějnice budou sídlit nejspíš v nich.

Procházel zrovna malým jedlovým lesíkem, když o něco zakopl. Napřed si myslel, že to je jen suchá větev nebo nějaký kořen, ale pak si všiml, že to je kost. Když se rozhlédl, zjistil, že není jediná. Vlastně všude kolem byly v trávě rozházené kosti, a zdaleka ne všechny byly zvířecí. Za svůj život viděl už dost bojišť na to, aby okamžitě poznal, že některé z nich jsou lidské. Trochu zaváhal, ale pak jen pokrčil rameny. Stejně nemá jinou možnost než jít dál. Pevně sevřel čarokámen, který držel v dlani, a vyrazil.

O něco později narazil na cestu, která vedla směrem ke skalám. Ani ho to nepřekvapilo.

Sluneční paprsky pronikaly mezi stromy a hřály ho na tváři. Nakonec neodolal, na chvíli se zastavil a zaklonil hlavu, aby si je užil. Tohle mu chybělo. Slunce a teplo. Věci, na které za ty roky v Pekelné bráně skoro zapomněl. Najednou se rozhodl, že kdyby je znovu dostali, chce raději zemřít jako svobodný muž, než aby dál žil v okovech.

Na sobě měl jen rozedranou vězeňskou halenu, na rukou dvě ukradené okované rukavice a na nohou rozpadající se sandály. Jak tak mířil k vchodu do nejbližší jeskyně, připadal si jako nahý. Když tam došel, musel se sehnout, aby si nenarazil hlavu, a pak vstoupil do temnoty. Raději se zastavil a počkal, až se mu přizpůsobí oči.

Na chvíli měl pocit, že cítí něco spáleného, ale pak to zmizelo. Pak konečně začal rozeznávat svoje okolí a zjistil, že všude kolem visí ze stropu peříčka zavěšená na tenkých šňůrkách. Stěny byly pokryté vyrytými symboly a nápisy v archaické formě běžné řeči království. Xavir ničemu z toho nerozuměl, ale byl si jistý, že Landril by ty texty dokázal snadno přečíst a vysvětlit mu jejich význam.

Pomalu vykročil hlouběji do jeskyně. S každým krokem se nořil do větší a větší temnoty, ale současně s tím se zvyšoval i strop, takže po chvíli se mohl konečně narovnat. Najednou zaslechl tiché hlasy, které k němu doléhaly z hlubin jeskyně. „Co od nás ten válečník asi chce?“

„Přišel nás zabít, nebo nám nějak ublížit?“

„Jeho nenávist k našemu druhu v jeho nitru hoří plamenem.“

„Nemá meč, ale to nevadí. Má místo něj něco jiného.“

„Co asi chce?“

„Kdo jsi?“

„Jak se jmenuješ?“

Xavir se nadechl, aby skrytým hlasům odpověděl. Nijak se přitom nesnažil skrýt znechucení, které cítil. „Jmenuju se Xavir a jsem z klanu Argentum. Kdysi jsem patřil k Cediově armádě, kde jsem sloužil ve Sluneční kohortě. Poslední dobou jsem byl vězněm v tý pevnosti, co je tady nad váma v horách.“ Chvíli bylo ticho, ale pak mu odpověděl překvapivě jasný hlas: „Cedius zemřel už dávno. Byl jsi na té svojí hoře příliš dlouho. Ale ty se čarodějnic nebojíš, že ne? Cítíme, že nás nemáš rád. Že… znáš takové, jako jsme my.“

„Že znáš jednu takovou, jako jsme my,“ ozval se z temnoty jiný hlas.

„Změnila tě, že ano?“ zasyčel další.

Jak to můžou vědět? napadlo Xavira. Vždyť jsou to už roky. Potřásl hlavou a přinutil se přestat na to myslet. Bylo mu jasné, že čarodějnice si nějak hrají s jeho mozkem.

„Co od nás chceš?“ zeptal se jeden z těch hlasů.

„Před vaší kouzelnou zdí na mě čeká tucet mužů,“ začal Xavir a usilovně se snažil proniknout očima okolní temnotu. Marně. „Přišel jsem vás požádat, abyste nám dovolily vstoupit na vaše území. Abyste nás pustily skrz tu magickou zeď.“

„A proč bychom ti měly vyhovět?“

„Ta magie tu je právě proto, aby zabránila takovým jako vy uprchnout.“

„A aby vás nevpustila do naší domoviny.“

„Slyšel jsem, že vojáci z pevnosti vám něco ukradli,“ pokrčil Xavir zdánlivě znuděně rameny a otevřel dlaň, aby v ní bylo vidět čarokámen. Pak ho položil na zem a ustoupil. Věděl, že lepší by bylo přinést jim ho přímo, ale nedokázal se k tomu přinutit. „Přišel jsem vám to vrátit, což je i odpověď na vaši otázku. Tohle je důvod, proč byste mi měly vyhovět. Bezpečný průchod výměnou za tenhle kámen.“

Z temnoty se vynořila ženská postava a přistoupila ke kameni. Přitom na ni dopadl paprsek světla.

Xavir si s úděsem uvědomil, že má vypíchnuté oči a sešitá víčka. Byla to vědma, věštkyně. Nepotřebovala se dívat na okolní svět, protože viděla mnohem víc. Jak ale dokázala zvednout kámen ze země, aniž by k němu byť jen natočila hlavu, to neměl Xavir tušení. Už dávno se přestal snažit pochopit, jak tyhle věci fungují. Čarodějnice popadla kámen, láskyplně ho pohladila a zamířila zpátky, odkud přišla. V tu chvíli si válečník uvědomil dva další stíny, které tam na ni čekaly. Obrátil se proto k nim.

„Vojáci vám tohle ukradli. Já jsem to vrátil. Bude to stačit, abyste nás nechaly projít?“

Dlouho bylo ticho, ale pak se znovu ozval ten šepot. „Mluví pravdu.“

„Kámen se znovu vrátil.“

„Oheň a světlo.“

„Jaké budou následky, když ho pustíme?“

„Neporušíme tím dohodu, kterou brzy uzavřou naše sestry?“

„Proč k takovým, jako jsme my, cítí tak silnou nenávist?“ Neviděl je, ale i přesto cítil, jak ho pozorují. A co hůř, že si prohlížejí nejen jeho samotného, ale i jeho mysl.

„Proč se chceš dostat na svobodu?“ zeptala se jedna z nich. „Uvnitř v sobě nemáš nic než pocit viny a hanby kvůli tomu, cos kdysi udělal, Xavire z klanu Argentum a ze Sluneční kohorty.“

„ A z legendárního Legionu šesti,“ dodala další.

„Přivítal jsi trest, který na tebe uvalili. Nechtěl jsi uprchnout. Cítíme to z tebe. Co se změnilo?“

„Mám ve vnějším světě nějakou práci,“ pokrčil Xavir rameny. „Někdo mne požádal o pomoc.“

„Svět se mění.“

„A stará spojenectví se mění s ním.“

„Svět se mění. Přišly do něj… věci. Nepřirozené věci.“

„O tom, co se děje, toho víme víc než dost.“

„Můžeš odejít,“ oznámil mu znovu ten podivný šepot. Teď už Xavir věděl, že ho slyší uvnitř své mysli.

„Už před lety tě ona označila a nařídila, aby ti nikdy žádná z nás nestála v cestě.“

„Její pečeť půjde s tebou, kamkoli se vydáš. Brzy se k ní přidá i její odkaz, o kterém nic nevíš.“

„Naše magie zmizí, až se vrátíš ke svým vojákům,“ oznámila mu jedna z nich znovu nahlas.

„Teď už běž,“ pokračovala dál v jeho mysli.

„Spěchej.“

Xavir se vztekle otočil a vyrazil pryč. Cestou z jeskyně ho provázel jejich zlomyslný smích. Když se znovu ocitl na denním světle, bolestivě zamrkal, jak ho bodalo do očí. Neztrácel ale čas a hned se rozběhl.

Když se vrátil k ostatním vězňům, pořád ještě odpočívali. „Vstávejte,“ nařídil jim. „Hned! Nemáme moc času.“

Muži se s úpěním a klením začali zvedat z vysoké trávy, ve které leželi.

Xavir se celou dobu bál, že si s ním ty babice jen hrají, ale když vyrazili, magická stěna zapraskala a rozplynula se.

„Jak si mužem bejt jistí, že je ta věc opravdu pryč?“ mračil se Valderon, když vracel Xavirovi jeho meč.

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit,“ pokrčil bývalý velitel Sluneční kohorty rameny a vykročil k místu, kde se ještě před chvílí ve vzduchu chvěla fialová síť.

Podivné hlasy

„Už jsme v Brekklandu,“ oznámil Landril.

Před sebou měli hustý dubový les, který se táhl, kam až oko dohlédlo. Občas nad stromy trčely staré ruiny plné sloupů a vysokých kleneb, ale zdálo se, že lidé tohle místo opustili už před dávnými časy. Šel z toho mráz po zádech.

V Sedmém věku se tady rozkládala Arjalská království a podél břehů nedaleké řeky tehdy stávala velká města. Jenže před nějakými tisíci lety se celá tahle kultura najednou zhroutila a zmizela. Nemohla za to válka nebo politika. Nic tak velkého a dramatického. Prostě jim došlo jídlo.

Landril věděl, jak se tehdy cítili. Když se jejich skupince podařilo dostat se konečně z hor, doufal, že si najdou nějakou vesnici nebo město, kde by se mohli pořádně najíst. Bobule nasbírané v lese sice zahnaly hlad, ale on měl šílenou chuť na pořádný flák masa v nějaké husté omáčce, doplněný pořádným krajícem dokřupava vypečeného chleba.

„Kde přesně je Brekkland proti Stravimonu?“ Samozřejmě to byl Davlor, kdo se zeptal. Jak jinak. „V životě jsem o takovým místě jakože neslyšel.“

„Protože jsi jen sotva odrostlé děcko, chlapče. Ještě včera jsi sál mléko z matčina prsu a dnes ses ocitl v širém světě plném podivností,“ ozval se Tylos pro něj tak typicky květnatou mluvou. Jeho černý obličej byl lesklý potem. Landril o něm nedávno zjistil, že pochází z Cambreku, vznešené země na jihu. To vysvětlovalo ten zvláštní, uhlazený způsob, jakým se vždy vyjadřoval. Mluvil pomalu a zřetelně a pečlivě vyslovoval. Skoro jako by ve svém minulém životě, v životě před Bránou, byl řečníkem.

„Říkej si, co chceš, ty černá čórko, ale sám seš jakože sotva o rok starší než já,“ zašklebil se Davlor znechuceně. „A vůbec, co se do mě sereš? Jen jsem se jakože zajímal, kde že to teda jako jsme.“

„Ticho,“ přerušil je Xavir. „V lese je až příliš snadné přehlídnout nezvané oči, který vás pozorujou, než abychom jim to ještě usnadňovali.“

Rozhostilo se ticho, za které mu byl Landril hluboce vděčný. Konečně se dostal pryč z té prokleté Pekelné brány, a poslední, na co měl náladu, bylo poslouchat nekonečné štěkání a popichování téhle bandy. Toho si užil dost už ve vězení samotném.

Xavir a Valderon šli v čele a očima propátrávali okolní porost. Landril si všiml změny v jejich vzájemném vztahu. Zatímco v pevnosti byli rivaly a soupeřili spolu, teď se chovali jako přátelé, nebo přinejmenším spolubojovníci. Nejspíš to bylo tím, že spolu sdíleli něco ze své minulosti – něco, čím se odlišovali od všech ostatních v jejich skupině. Oba byli vyššími důstojníky v elitních jednotkách Cediovy armády, bohyně budiž milostivá jeho duši. Navíc se zdálo, že oba se v současné situaci zhlédli. I to dávalo smysl. Byli na cestě, starali se o svoje muže, hrozilo jim bezprostřední nebezpečí – ve své podstatě se to nijak zásadně nelišilo od jejich dávných válečných tažení.

Oproti tomu Landril se cítil jako ryba na suchu. Nebyl zvyklý ani na vězení, ani na život na cestě nebo spaní pod širým nebem. Aby uplatnil svůj nepopiratelný talent, potřeboval města.

Města, a hlavně lidi. Proto byl vděčný, že se oba muži ujali vedení a že se od něj nic neočekává. Kdyby pro nic jiného, tak kvůli podivným zvukům, které posledních pár hodin slyšeli z okolních lesů.

Najednou se k němu Xavir obrátil. „Říkal jsi, že jsme v Brekklandu, špicmistře. Ale tyhle zvuky nepřipomínají nic, co jsem kdy v Brekklandu slyšel.“

„Ty už jsi tu někdy byl?“

„Krátce,“ přikývl Xavir. „Ale vyznám se dost v lesích na to, abych ti mohl s jistotou říct, že některý z těch zvuků rozhodně nevydává žádný zvíře. Valderone, účastnil ses tehdy toho tažení, jak jsme museli obejít brekklandskou armádu, abychom se jí dostali do týlu? Tehdy jsme táhli těmihle lesy.“

„Ne, tady jsem nikdy nebyl. Popravdě, o boji v lese toho nijak moc nevím. Otevřený prostory, dlouhý pochody a vyrovnaný řady vojáků narážejících do nepřítele, tam jsem jako doma. Ale nic moc jinýho neznám.“

„Je tu reálná šance, že se to ještě naučíš,“ zazubil se Xavir. „Pokud se spojíme s vlčí královnou, tak to jinak ani nepůjde.“

„Tak za ní máme namířeno?“ povytáhl Valderon obočí. „Doufám,“ pokrčil Xavir rameny. „Tady Landril ví, jak a kde ji najít. Já ne.“

Oba se podívali po unaveném špicmistrovi, který na ně povzbudivě kývl. „Ano, vím, jak ji najít. Vím, kde se momentálně ukrývá, a jsem na celém světě jediný, komu je tato informace známá. Má totiž ve zvyku žít dost nezávisle, a hlavně sama.“

„A kde ji teda najdeme?“

„V Heggenském lese.“

„Co dělá královna zrovna tam?“ podivil se Valderon. „Není tam nic než stromy a občas nějaký pastviny.“

„Tak jí to vyhovuje. Nevím proč, ale je to tak. Cesta k jejímu domu nám zabere pěkných pár dní, i když budeme spěchat.“

„Tenhle terén se pro spěch moc nehodí,“ zamračil se Xavir a mávl rukou směrem ke keřům, které hustě rostly pod stromy všude kolem.

„To nehodí.“

„Když jsem tu byl minule, sešli jsme z cesty na opačnou stranu, než co jsme teď. Tohle území neznáme, nikdo z nás. Ale jestli se nám podaří najít silnici a nějaké město, mohli bychom si sehnat koně,“ pokračoval Xavir. „Dřív nebo později na nějaké lidi určitě narazíme, tak pak.“

Landril zavřel oči a zkusil vybavit si mapu, kterou si pečlivě nastudoval před svým příchodem do Pekelné brány. Potřebovali se vyhnout cestám, po kterých přepravovali vězně a kudy putovali vojáci. Dvojnásob teď, když stravimonští vojáci na králův rozkaz vyráželi daleko za hranice království. Ale to nebylo všechno. Na silnicích se vybíralo mýtné, což znamenalo opevněné strážnice s posádkou. Landril se zamračil a dál se soustředil na mapu, kterou měl uloženou v paměti. Pomalu do ní přidával další a další podrobnosti. Města, vesnice, samoty. Teď šlo jen o to, kde přesně jsou.

„Dobrá,“ prohlásil konečně, „vím, kde jsou jednotlivá města a osady. Teď ještě musíme zjistit, jak jsme od nich daleko. To ovšem bude vyžadovat trochu triangulačního zaměřování.“

„Máme na to čas?“ zeptal se nejistě Valderon. „Neměli bysme prostě pokračovat pořád dál, až dokud na něco nenarazíme?“

„Na tom něco je,“ přiznal Landril neochotně. „Upřímně, mohu použít tu horu, odkud jsme přišli, jako základní orientační bod, ale hodně by mi pomohlo, kdybych měl k dispozici ještě něco dalšího. Vím jistě, že někde před námi je řeka, kterou dřív nebo později budeme muset překročit.“

Xavir přikývl. „Dobře, takže zamíříme na západ. Ale rozum do hrsti a oči na stopkách, jasný? Ne všechno tady je přirozený.“

Celé hodiny se plahočili hustým lesem. Prodírali se křovím, lezli přes skály a tu a tam potkávali prastaré stezky, které se objevovaly stejně náhle a nečekaně, jako zase mizely. Oblohu mezi stromy zahlédli jen výjimečně, ale nebylo o co stát – nebe bylo šedé s nízko visícími těžkými mraky. Uprchlí vězni si neustále na něco stěžovali a nechali toho teprve, když byli tak unavení, že už neměli ani sílu mluvit. Žádného z nich ale prozatím ani nenapadlo, že by se trhl od ostatních a zkusil přežít na vlastní pěst, i když Xavir by proti tomu neměl žádné námitky. Pokud se někdo rozhodne vzít svůj osud do svých rukou, říkal si bývalý voják, budiž mu to přáno. Jenže to skoro vypadalo, jako by jeho muži mezi sebou uzavřeli jakousi tichou dohodu, že zůstanou všichni spolu.

Když konečně narazili na cestu, která vedla po břehu řeky, k níž mířili, byli muži na pokraji svých sil. Dokonce i Xavir zjistil, že se mu třesou kolena. Konečně, nebylo divu. Nespal už víc než den a rozhodně nebyl v takové formě jako kdysi. Proto se rozhodli odpočinout si na malé mýtině, ukryté mezi stromy sotva třicet metrů od cesty. Valderon si vzal první hlídku.

Xavir se napil z řeky, sedl si na zem a zády se opřel o mohutný dub. Pak si povzdechl. Poprvé po těch nekonečných pěti letech v podzemí usínal na čerstvém vzduchu.

Ve snu se Xavir vrátil do vzdálených míst a šťastnějších časů. Do doby, kdy byl ještě mladý.

Bylo mu osmnáct a už patřil k nejlepším bojovníkům v klanu Argentum. Rodové barvy – žlutozelenou halenu a zlatého draka na stříbrném pozadí – nosil hrdě a se ctí. V té době do jejich klanu přišla mladá čarodějnice, jak bylo v té době běžně zvykem. Když se vyučily magii, Sesterstvo je přidělilo k nějakému více či méně významnému klanu. Tahle dívka dostala za úkol dělat pomocnici staré čarodějnici, která na hradě žila už léta.

Když se s ní Xavir poprvé setkal, zrovna se vracel z boje proti banditům, kteří měli tu drzost zaútočit na jednu z vesnic patřících jeho rodu. Byl celý od krve, ale smál se radostí, protože nad útočníky slavně zvítězili, na čemž měl on sám nezanedbatelný podíl. Otec ho na uvítanou uznale poplácal po rameni a přivítal jeho i ostatní zpátky doma.

Když bylo po všem, odešel se Xavir ke studni umýt. Tehdy si poprvé všiml mladé čarodějnice, jak ho pozoruje, ukrytá ve stínu dveří vedoucích do věže vyhrazené potřebám Sesterstva. Ten den nepotřeboval magii, aby ho uzdravila, protože neutrpěl žádné zranění, ale mladá novicka ho zaujala.

„Proč ten kyselý pohled, slečinko?“ zavolal na ni přes nádvoří. Věděl, že ho pozoruje, ale nechápal proč. V té době vůbec nechápal hodně věcí o světě kolem sebe – například stejně jako všichni mladí lidé ještě pořád věřil, že je nezranitelný a nesmrtelný – ale čarodějnicím nerozuměl, ani co by se za nehet vešlo.

„Vypadáš jako oživlá zdechlina,“ odsekla mu vesele. „Jsi celej zamazanej od krve a smrdíš.“

„Jestli mě chceš urazit, vyjdi na světlo a udělej to pořádně,“ zasmál se.

Poslechla ho, i když měl pocit, že se spíš vznáší, než že by šla. Černý plášť kolem ní vlál jako obrovská ptačí křídla a hluboko stažená kápě jí stínila obličej, ze kterého až nadpřirozeně jasně zářily její modré oči. Oči čarodějnice. Měla elegantní, rovný nos a ostře řezanou čelist.

„Ty jsi nějaká nová holka z ostrova, jo?“ zeptal se jí.

„Nejsem žádná holka,“ vyjela na něj vztekle. „Už mi bylo sedmnáct. Ale pokud jde o tu druhou věc, tak ano, jsem z Jarratoxu.“

Xavir pokrčil rameny. „Tak teda vítej na našem hradě.“ Zarazila se a přitiskla si ruce k tělu, jako by jí bylo zima. „Tohle vaše království, tenhle Stravimon, si vybralo pěkně mizerné místo k životu. Vůbec tady nesvítí slunce.“

„Překvapuje mě, že tě vůbec pustili ven na tak dlouho, aby sis toho stihla všimnout,“ pokrčil rameny a bradou ukázal k věži, ze které vyšla.

Pohled jí sklouzl na dva meče, co měl pověšené na zádech, a pak na odložený štít s vyobrazením zlatého draka. „Ještě nikdy jsem neviděla válečníka takhle zblízka, ale podle všeho jednou bude mým úkolem vás doprovázet do války. Ale to, co děláte, mi přijde strašně barbarské. Myslím zabíjet lidi tak… brutálním způsobem.“

„Možná máš pravdu,“ pokrčil Xavir rameny.

„Tobě to nevadí? Nemáš pak výčitky svědomí, nebo tak?“

„Proč bych měl? Někdo musí odvést všechnu tu těžkou práci, aby jiní mohli v klidu a bezpečí diskutovat třeba o takovýchhle otázkách etiky.“

„Ty tomu říkáš práce?“ ohrnula nos. „Řezničina možná, ale práce?“

„Dokonce i řezničinu jde dělat dobře a špatně,“ usmál se Xavir. „Ale nezabíjíte náhodou lidi i vy čarodějnice?“

„Ty máš taky odpověď na všechno,“ odsekla naštvaně. Měla pravdu. Tehdy skutečně měl odpověď na všechno, nebo si to přinejmenším myslel. Otec mu zajistil prvotřídní výchovu, takže byl dobrý nejen s mečem, ale i se slovy. Znal literaturu, četl básně i učené knihy a měl pocit, že životu i světu kolem sebe rozumí. To bylo tehdy. Dnes měl pocit, že nerozumí ničemu, ale když byl mladší, odpovědi jako by k němu přicházely samy.

„Možná máš pravdu, čarodějko,“ přiznal po delší odmlce.

„Lysho!“ rozlehl se nádvořím vysoko posazený hlas. Patřil staré čarodějnici, Valerix, a přicházel od otevřených dveří, ve kterých se mladá dívka předtím ukrývala.

Ta se teď ohlédla přes rameno a přitom jí spadla kápě z hlavy. Pohled na její tvář Xavirovi vyrazil dech. Měla neuvěřitelně bledou pokožku, vlasy černé jako havraní křídla a její obličej vypadal jako mistrovské dílo geniálního sochaře.

„Nevěděl jsem, že vy čarodějnice můžete být takhle krásné,“ uklouzlo mu dřív, než si uvědomil, že to říká nahlas. Přitahovala ho, a současně mu z jejího druhu šel mráz po zádech. Až příliš dobře si uvědomoval, že jen samotná představa, že se mu líbí čarodějnice, by většinu jeho přátel a spolubojovníků znechutila.

„Lysho!“ vynořila se Valerix ze dveří a velitelským pohybem zkrouceného prstu své studentce naznačila, že se má okamžitě vrátit zpátky.

„S obyčejnými lidmi mluvíme, jen když musíme, a pak jen po nezbytnou dobu!“ zaječela za dívkou, která rychle zmizela ve věži. Pak se přísně podívala na Xavira a ušklíbla se. „Chápu, že ve světě je spousta podivných věcí, které chceš poznat, ale i tak…“

„Xavire!“

Probudil ho Valderonův hlas. Bývalý seržant se nad ním skláněl a naléhavě s ním třásl.

„Jdou sem k nám vojáci, jsou už jen pár set yardů od nás. Mířej na západ. Podle mě nás už jejich průzkumníci zmerčili.“

„Kolik jich je?“

„Asi deset. Půjdu vzbudit ostatní a dojdeme si pro ně.“

„Ne,“ zastavil ho Xavir. „Pokud to aspoň trochu půjde, nechceme s nima bojovat. Ti vojáci mají někam namířeno, a pokud se tam neohlásej, pošlou sem další, aby po nich pátrali. A to si nemůžeme dovolit.“

„Ale oni mají koně. Ti by se nám hodili.“

Xavir se protáhl a zívl. „Tak jo. Ať se ostatní připraví, ale zatím ať se schovají a počkají, než zjistíme co a jak. Když se na cestě objevíme jen my dva, nikdo si nás ani nevšimne. Ale tucet chlapů najednou? To už by vzbudilo podezření.“

Valderon přikývl a šel vydat rozkazy. Xavir se zatím zvedl na nohy a začal se rozcvičovat. Sice spal jen krátce, ale cítil se příjemně odpočatý. Měl pocit, jako by byl vzduch najednou ostřejší, ale věděl, že je to jen klam. To se mu v očekávání boje zostřily smysly. Po chvíli zvedl ze země svůj meč a vyrazil za Valderonem.

Společně pak vyšli na silnici a obrátili se směrem k blížícímu se klapání podkov. Xavir rychle kývl na Valderona a opřel svoji zbraň o strom stojící hned u cesty tak, aby ji měl po ruce a přitom ji přijíždějící nemohli vidět. „I kdybychom je nakonec zabili, napřed bych z nich rád dostal nějaký informace, takže v klidu, jo?“

To už k nim ve dvojřadu cválali muži v šarlatových uniformách, typických pro řadové vojáky králových legionů. Za nimi po silnici poskakoval malý vozík zakrytý plachtou.

V čele zástupu se nakrucoval kyprý mužík se dvěma stříbrnými pruhy na hrudníku, které ho označovaly jako seržanta.

„Máte krásný koně,“ oznámil Xavir vojákům svým sytým basem. Když zastavili, poplácal seržantovo zvíře po krku a znalecky si ho prohlédl. „Hádal bych to na lusslandský chov.“

„Vidím, že ve zvířatech se vyznáte, pane,“ odpověděl mu seržant. Pak ukázal bradou na Valderona, který stál opodál s rukama založenýma na mohutném hrudníku. „Co tady vlastně děláte?“

„Jsme jen dva obyčejní pocestní,“ pokrčil Valderon rameny. „Vydali jste se na cestu v nebezpečných časech.“

„Nebezpečný časy jsou pořád,“ pokrčil Xavir rameny a pak ukázal na vozík, který jel za vojáky. „Nevěděl jsem, že se královi vojáci dali na obchod. Jakej náklad to vezete, že jste se vydali zrovna tudy? Musí to bejt něco extra, že se vám s tím nechtělo jet západními cestami.“

„Máme tam těla,“ pokrčil seržant nevzrušeně rameny. „Vezeme je jako důkaz.“

„Důkaz čeho?“

„Že jsme udělali svoji práci.“

„Vidím, že vaši muži jsou asi opravdu schopní,“ přikývl Xavir nenuceně a zamířil k vozu. Cestou si pořádně prohlédl vojáky, které míjel. Byli celí špinaví, hlavně díky cákancům zaschlé krve. „A kdo jsou vaše oběti?“

„Oběti?“ povytáhl seržant obočí. „Byli to zrádci koruny a krále, pane, tak jsme je pochytali a upálili, pro výstrahu dalším jim podobným. Pár jsme jich pak vzali s sebou, jako důkaz, že jsme je potrestali podle rozkazů.“

Xavir se zhluboka nadechl a přinutil se spolknout svůj hněv. „To musí chtít skutečnou odvahu, takhle zabíjet bezbranný lidi.“ Před očima se mu vybavil obrázek z dávné minulosti. I on měl na rukou krev nevinných a byl si toho až bolestivě vědom.

„Jsme prostí vojáci a plníme svoje rozkazy, poutníku,“ bránil se seržant. „Nemusí se mi to líbit, ale poslechnout musím. Není na mně, abych je zpochybňoval. Ani na vás, když už jsme u toho.“

„Pravda, pravda.“ Obloha se postupně zatahovala a právě v tu chvíli začalo pršet. „Necháte nás teď pokračovat?“

„Tím si nejsem tak úplně jistý, poutníku. Přijde mi, že se až podezřele moc zajímáte o věci, do kterých vám podle mě nic není.“

„Nestojím o žádný krveprolití,“ odpověděl Xavir a přitom se upřeně zahleděl na Valderona, který si vojáky podmračeně měřil. „Už jsem zabil víc mužů, než by se mi líbilo. Už jsem jich zabil dost na to, aby mi to stačilo až do konce života.“

„To jako myslíte vážně? Vy nám tu jakože vyhrožujete?“ zeptal se seržant zmateně. Pár jeho mužů se uchechtlo.

„Berte to spis jako varování,“ pokrčil Xavir rameny. „Máme za sebou dlouhou cestu a moje trpělivost není nekonečná, takže bych vám radil nechat svý meče pěkně v pochvách a raději jít dál svojí cestou.“

Obtloustlý seržant se nuceně zasmál. „Nemyslím, že tě poslechnu, poutníku.“

Xavir cítil, jak se mu zrychlil tep. Smysly se mu zbystřily a čas jako by se zpomalil. Viděl nepatrné kývnutí, které si vyměnil velitel vojáků s mužem po své pravici, ten se okamžitě zvedl v sedle, aby seskočil na zem. V tu chvíli věděl, že zabíjení se už nevyhne.

Popadl muže za nohu, kterou už měl vytaženou z třmene, a prudce ji zvedl nahoru. Překvapený voják vyletěl ze sedla a vzal s sebou i svého kamaráda, který jel hned vedle něj. Oba se s výkřikem zřítili na zem.

Valderon vytáhl meč z úkrytu a oba je vyřídil dřív, než se stihli postavit na nohy. Xavir zvedl ze země zbraň, která prvnímu z nich vypadla při pádu z ruky, a plynulým pohybem ji nastavil do cestě čepeli namířené na jeho hlavu, odklonil ji neškodně stranou a pak bodl útočníka zespodu skrz čelist až do mozku.

Neuběhla ještě ani vteřina. Seržant ještě nestihl tasit svůj meč a tři jeho vojáci už byli mrtví. Zbylých šest zatím sesedlo a teď opatrně, nejistě mířilo k oběma poutníkům.

V tu chvíli se z lesa vynořili i zbylí vězni a rychle je obklíčili. Než se však stihli na zbývající legionáře vrhnout, zvedl Xavir ruku a zastavil je.

„Požádám vás ještě jednou, seržante. Odvolejte si svoje muže. Vidím, že jsou to sami mladí chlapci, kteří mají ještě celý život před sebou. Nechci je o něj připravit.“

„Opravdu si myslíš, že profesionální vojáci utečou před takovou lůzou, jako jste vy?“ ušklíbl se velitel opovržlivě a zvedl meč vysoko nad hlavu. Déšť mezitím zhoustl a hlasitě bubnoval do listů okolních stromů.

Xavir si povzdechl. Mladí kluci budou umírat, a proč? Kvůli hlouposti a uražené ješitnosti jednoho hlupáka. Svět tady venku je úplně stejný jako ten ve vězení.

Vězni se rozestoupili do řady a čekali, až vojáci zaútočí. Xavir na to ale neměl náladu. Věděl, že masakru se nevyhnou, proto ho chtěl mít co nejrychleji za sebou a tak se na vojáky prostě vrhl. Valderon ho okamžitě následoval.

Seržant zemřel jako první. Xavir lehce odrazil jeho neohrabaný útok a pak mu vrazil svoji čepel do těla malou mezerou, kterou tenhle standardní typ zbroje obvykle míval na kraji hrudního plátu. Muž vytřeštil oči, ale Xavir se nezastavil, aby ho viděl umírat. Než velitelovo tělo stihlo dopadnout na zem, zvládl zabít dalšího muže bodnutím, které prošlo jeho překvapením otevřenou pusou až do mozku.

Než se do boje stihli zapojit i zbylí vězni, byli živí poslední dva vojáci. Xavir na ně zařval, aby se zastavili.

„Prosím, nezabíjejte mě!“ kvílel jeden z těch dvou a padl na kolena. Byl to ještě mladíček, kterému ani nerostly vousy.

„A proč bysme tě měli nechat žít?“ vyjel na něj Xavir. Déšť mu stékal po obličeji a smýval krev, která ho zacákala.

Druhý voják zatím upustil svůj meč a zvedl ruce nad hlavu.

„Takovíhle muži dneska sloužej v králově armádě?“ odfrkl si znechuceně Xavir. „Jste zbabělci.“

„Minulý měsíc jsem se oženil,“ fňukal mladík ustrašeně. „Moje žena čeká dítě… Já… Prosím, nechte mě jít.“

Xavir musel vynaložit veškeré svoje sebeovládání, aby ty dvě bezcenné nuly na místě nesťal. Zabíjet bezbranné, to jim nevadilo. Ale tváří v tvář vlastní smrti se třásli strachy.

„Doporučuju vám, abyste to v armádě zabalili,“ oznámil jim rezolutně. „Pokud teda přežijete dost dlouho na to, abyste z ní mohli odejít. Teď se koukejte postavit a dobře mě poslouchejte. Sundáte si brnění a odevzdáte nám všechny svý zbraně. Koně tady taky necháte. Pak vyrazíte do lesa, každej jiným směrem. Já zatím budu počítat do sta a pak na vás pustím tyhle chlapy…“ mečem přitom ukázal na zamračené vězně – „aby vás lovili podle libosti. Máte šanci. Možná. Tak a teď pohyb!“

Oba vojáci ze sebe začali horečně strhávat brnění a pak se divoce rozběhli každý na jednu stranu od cesty. Nohy jim přitom klouzaly v blátě, takže jeden z nich dokonce spadl přímo do hluboké kaluže. Vězni se při tom pohledu hlasitě rozchechtali.

Když byli oba vojáci konečně z dohledu, obrátil se Davlor ke Xavirovi. „Nebudeme je honit jakože dovopravdy, že ne, šéfe?“

„Jasně že ne. Na takový hlouposti nemáme čas. To oni ale neví. Poběží celé hodiny jen kvůli naději, že se třeba dožijí zítřka. Než si uvědomí, že jim nic nehrozí, my už budeme dávno pryč.“

„Měli jsme je kurva zabít,“ zabručel Jedral a utřel si vodu z čela. Měl husté, štětinaté obočí a oči mu těkaly hned sem a hned zase tam, takže se svým zahnutým nosem vypadal jako dravý pták. „Ti vyděšení sráči si nic lepšího nezasloužili. Hajzli zasraní. Pořád ještě za nima můžu vyrazit a sejmout je, jestli chcete.“

„Byla by to zbytečná ztráta času,“ mávl Xavir rukou a sklonil se nad věcmi, co tu po vojácích zůstaly.

Prošel mezi mrtvolami k vozíku a strhl z něj plachtu. Uvnitř skutečně ležela těla. Byla dvě a patřila starému muži a ženě. Obě už se začínala rozkládat.

„Byli to civilisti, který popravili na králův rozkaz,“ oznámil Xavir ostatním. „Mardonius je šílenec. A do takovýho světa jsme dobrovolně uprchli, pánové.“

Landril k němu přišel a také nahlédl do vozu. Pak přikývl. „Tohle je poslední dobou běžná věc. Netušil jsem ale, že se čistky rozjely až takhle daleko na východě. Mardonius zjevně posílá své muže daleko za stravimonské hranice.“

„To ty lidi nikdo nebrání?“ mračil se nejistě Valderon. „Někdo jako ostatní vládci a šlechta?“

„Je jich málo a jsou osamocení. Několik klanů se králi vzepřelo a teď jsou z nich psanci, kteří bojují o holé přežití. Když můžou, chrání i prostý lid, ale většinou není v jejich silách něco změnit.“

Xavir si obě těla zasmušile prohlížel. „Pohřbíme je,“ prohlásil konečně. Několik vězňů začalo reptat, ale stačil jim jediný pohled do jeho očí a raději zmlkli.

„A co s těma vojákama?“ ozval se po chvíli Valderon. Xavir si setřel vodu z obličeje a odplivl si. „Ti ať si tady klidně shnijou.“

Odpočinek

Oba vesničany pohřbili a vojáky alespoň odtáhli ze silnice a ukryli je v křoví. Déšť se postaral o stopy, takže brzy nebylo vidět jedinou známku toho, že tu zmasakrovali celou jednotku králových vojáků. Pokud se je někdo vydá hledat, nejspíš se vrátí s nepořízenou. Když skončili, rozdělili si vězni zbraně, jídlo, oblečení a vůbec všechno, co by se jim mohlo hodit, opláchli se od krve a chystali se na cestu.

Landril cítil, jak se nálada v jejich skupině změnila. Jeho společníci možná byli zloději, vrazi a zrádci, ale pořád ještě si zachovali nějakou obecnou představu o tom, co je a co není správné, a bezohledné vraždění nevinných civilistů je rozzuřilo. Mluvili spolu o pomstě a o spravedlnosti. Jindy tak tvrdý Jedral vypadal, že ho to celé až neúměrně vzalo. Landril přemýšlel, co se v jeho minulosti asi stalo a za co skončil v Pekelné bráně, jisté ale bylo, že to v hlavě nemá v pořádku. Cestou hladil svoji sekeru a láskyplně jí šeptal, jak společně pozabíjejí vojáky za jejich hříchy. Vzato kolem a kolem, byl to krvelačný magor a nedalo se mu věřit. Na druhou stranu se zdálo, že si dobře rozumí s Krundem, což byl jeden z prvních lidí, se kterými se špicmistr ve vězení seznámil a sblížil. Starý vyhublý právník byl příjemný společník. Na nic si nestěžoval, nic neřešil, nic pro něj nebyl problém. Neskákal lidem do řeči a jako jeden z mála vypadal naprosto spokojený s jejich současnou situací.

Pravdou ale bylo, že ze všech mužů v jejich skupině se Landrilovi nejvíc zamlouval Tylos. Sám o sobě to byl krásný, dobře stavěný muž, který rád mluvil o umění způsobem, který bral špicmistra za srdce. Zdálo se, že pro toho černého Cambana byl celý svět ztělesněnou poezií: obloha, stromy, tráva, déšť. Zkrátka všechno. Kdyby na to měl čas, nejspíš by napsal báseň i o těch vojácích, které zabili. A Landril by vsadil svůj roční plat proti shnilému rajčeti, že by byla krásná a dojemná.

Když si rozdělili ukořistěné vybavení, nasedli na koně a všem se najednou zlepšila nálada. Nejspíš za to mohl fakt, že už nemuseli šlapat po svých.

Uprchlí vězni jeli odpoledním deštěm. Landril s radostí pozoroval, jak je bývalý velitel Legionu šesti šťastný a jak si zjevně užívá jízdu na lausslandském klusákovi.

Během cesty lesem se připojil ke Xavirovi a řekl mu všechno, co věděl o historii Brekklandu a o pověstech, jež se o téhle zemi šířily mezi lidmi. Vyprávěl mu o monstrech, která tu údajně měla kdysi žít, o králích a královnách, kteří tato místa považovali za svá a na něž už svět dávno zapomněl. Teď tu byla jen drobná, na zemědělství zaměřená knížectví, jejichž vládci byli spíš obchodníci než šlechta. S okolním světem měli jen minimum kontaktů, protože se o ně nikdo nezajímal. Jediní, kdo sem občas zavítali, byli farmáři hledající novou půdu, lovci nebo lidé, kteří potřebovali zmizet.

Když se začalo smrákat, utábořili se. Všechno dřevo bylo mokré, takže jejich oheň víc kouřil než hořel a tepla z něj bylo jen nepatrně, ale nikdo si nestěžoval. Bylo to totiž poprvé, co si od svého útěku z Pekelné brány mohli opravdu odpočinout.

Mezi věcmi mrtvých vojáků našli pár břitev. Pár chlapů si je rozebralo a teď se zbavovali svých neudržovaných plnovousů. Landrilovi skoro připadalo, že nečekaná svoboda, čerstvý vzduch a čisté šaty jim vrátily něco z jejich ztraceného lidství. Přinejmenším smysl pro humor.

Poslouchal, jak si povídají, ale sám neměl chuť se nějak zapojit. Zajímavější pro něj bylo sledovat témata, kolem kterých se řeč točila. Zaslechl zbožná přání ohledně návštěvy hospod stejně jako nevěstinců a přehnané vychloubání, jaké výkony by na jednom nebo druhém místě muži podali. Ve své podstatě to byly stejné rozhovory, jaké bylo možné slyšet kdekoli na světě, u každého táborového ohně.

Nakonec se ale dostali k vážnějším věcem, hlavně k tomu, co kdo z nich udělá s nově nabytou svobodou.

„Můj rod mne zpět mezi sebe ani do svého sídla rozhodně nepřijme,“ povzdechl si Tylos. Byl jedním z mála, kteří se nijak netajili svou minulostí. Ve vězení neskončil za vraždu ani kvůli politice, ale protože byl zloděj, který kradl ve velkém. Jeho aktivity byly tak obrovské, že to na ostatní udělalo hluboký dojem. Tohle ale bylo poprvé, kdy nepřímo přiznal, že pochází ze šlechtického rodu.

„Proč ne, čmoude?“ zašklebil se Davlor.

„Z jejich pohledu jsem zemřel ve chvíli, kdy jsem byl dopaden,“ pokrčil smutně rameny. „Mrtví si totiž zachovávají svou čest. Kdyby nic jiného, lidé o nich ze zásady nemluví špatně.“

„Vsadím boty, že po těch letech v temný kobce jsi tak vybledl, že proti svejm krajanům jsi bílej jako Davlorova prdel,“ zamumlal Jedral.

„Nebo jako vršek tý tvojí plešatý kebule,“ ušklíbl se Davlor.

„Sklapni, debile,“ odsekl Jedral naštvaně. „Mě aspoň nevychovali v prasečím chlívku, čuramedáne.“

Landril slyšel, že Davlor je utajeným levobočkem grantaxského vévody a že ho vychovávala jen matka. Žili prý spolu v malé vesnici mezi Grantaxem a Golaxskou pevností. Pak ale chlapec trochu vyrostl a dal se na dráhu zločinu. Přesněji řečeno se přidal k místní pašerácké bandě. Když je vojáci chytili, čekal je všechny katův špalek, ale vévoda – nejspíš jako vstřícné gesto vůči Davlorově matce – chlapcův život ušetřil. Místo na popraviště ho poslal do Pekelné brány.

„Valderone, a co budeš dělat ty? A vůbec, za co tě zavřeli?“ Tohle zajímalo všechny.

Urostlý černovlasý válečník neodpověděl, jen zachmuřeně zíral do ohně. Konečně si povzdechl a odevzdaně přikývl.

„Bejval jsem seržant v Prvním legionu,“ začal. „Odsoudili mě kvůli tomu, že jsem si něco začal s vévodkyní, kterou jsem měl chránit, během jednoho z vojenskejch tažení starýho krále. Její muž na to po návratu domů přišel a zabil ji. Tak jsem na oplátku zabil já jeho, a spolu s ním i pár jeho strážců, co mi do toho chtěli kecat. No, a to je víceméně všechno. Vzali mi hodnost i majetek. Jediný, co mi nechali, byl můj život, a i to jen na přímluvu starýho Cedia, kterej se mi tím chtěl odvděčit za dlouhý léta věrný služby v jeho armádě.“

„Klasika,“ přikývl Jedral. „Strávíš půlku svýho zasranýho života tím, že zabíjíš lidi ve jménu krále, a všichni tě kvůli tomu považujou za hrdinu. Ale zkus sejmout jednoho jedinýho sráče s dobrejma konexema, a najednou je všechno jinak.“

„Říká se tomu politika,“ pokrčil Valderon rameny. „A nečekám, že mě někdo budete litovat.“

„V týhle společnosti by ses lítosti sotva kdy dočkal,“ odplivl si Jedral na zem. „Problém je, že přesně kvůli takovejmhle věcem je celej svět totálně v prdeli. Pro různý lidi platěj různý zákony. Záleží na tom, jak dobře se umíš narodit a komu jsi vykouřil péro.“

Ostatní se tomu smáli, ale Landril si byl až bolestivě vědom, jak velkou pravdu ten muž má. Jenže takhle to na světě zkrátka chodilo. Na druhou stranu, přesně kvůli tomuhle skončila spousta z nich v Pekelné bráně místo na popravišti. Slitování, rodinné konexe nebo nesplacené dluhy – tyhle věci jim zachránily život. Ve své podstatě si v tomhle ohledu neměli na co stěžovat.

„Nemůžu uvěřit, žes jakože sloužil v Prvním legionu,“ ozval se najednou Davlor, oči navrch hlavy. „Nahoře v Pekelný bráně jsem tě považoval za nějakýho zápasníka nebo tak něco, ale tohle by mě jako ve snu nenapadlo. Máme ti nějak salutovat, nebo něco?“

Oslovený vrhl tázavý pohled směrem ke Xavirovi a spolu s ním i všichni ostatní. Nějak vytušili, že tohle rozhodnutí je na něm.

„Tenhle chlap tady teď šéfuje,“ pokrčil Valderon rameny, když se mohutný válečník neměl k odpovědi. „Jestli chcete někomu salutovat, tak jemu. Taky bych to dělal, kdybych se mohl vrátit do svýho minulýho života.“

Landril si nemohl nevšimnout, že navzdory jejich předchozí rivalitě a létům stráveným ve vězení, měl v sobě Valderon hluboko zakořeněnou disciplínu a úctu k vyšším šaržím, které ho nutily Xavira respektovat. To bylo jedině dobře. Oba muži byli silné, vůdčí osobnosti. Bylo až příliš snadné si představit, jak napjaté vztahy by mezi nimi mohly panovat.

„Vždycky jsem si myslel, že jsi kdysi sloužil v královských legionech,“ usmál se Grend na Xavira. „Taky jsi byl v Prvním legionu, že tě tenhle chlap bere tak vážně?“

„Nějakou dobu jo,“ pokrčil jejich vůdce vyhýbavě rameny. Valderon se rozhodl mluvit za něj. „Nebyl to žádnej řadovej legionář, abys věděl. Vedl Sluneční kohortu, výkvět Cediovejch vojáků. Všichni jsme jim říkali Legion šesti. Tenhle muž byl králův osobní strážce a přítel a doprovázel ho jak na bojištích, tak i ve stravirským paláci. A pokud byste věřili povídačkám, tak kdyby se věci neposraly, stal by se dalším králem.“ Rozhostilo se ticho. Všichni jen nevěřícně poulili oči a lapali po dechu.

„Co jsi udělal, že se tví spoluobčané rozhodli tě zavřít k takové spodině společnosti, jakou tvoříme právě my?“ zeptal se nakonec Tylos.

„To by mě taky zajímalo,“ zabručel Jedral. „Kurva, tomuhle teda říkám pád z nebeskejch výšin.“

„Vlastně ani nevíme, jak se doopravdy jmenuješ. Kterej z těch šesti jsi jakože byl?“

Další smích. Muži se trochu uvolnili, ale na Xavirově tváři Landril rozeznal stopy skrývané bolesti.

„Mé pravé jméno je Xavir Argentum z klanu Argentum. Byl jsem velitelem Sluneční kohorty.“ Špicmistr viděl na tvářích svých společníků, jak jim postupně dochází, co právě řekl. Všichni to jméno evidentně znali – stejně jako legendy, které se k němu vázaly.

Na Xavirovi bylo vidět, jak se do dalších slov nutí. „Možná jste někde zaslechli, co jsme udělali. Jak jsme pobili naše vlastní lidi, nahoře u Baradijských vodopádů. Věřte mi, že jsme to neudělali úmyslně, ale pro takovou řezničinu, pro takovej masakr nevinných neexistuje žádná omluva. Tu vinu si od té doby nesu s sebou a drtí mě každý jeden den mého života.“

„Pamatuju si, že jsem o něčem takovým slyšel,“ přikývl Davlor.

„V tavernách a hostincích se přinejmenším rok od té události prakticky o ničem jiném nemluvilo,“ potvrdil Tylos. „Dokonce i u nás v Cambreku.“

„To, co jsme udělali, vrhlo hanbu na samotného Cedia Moudrého,“ pokračoval Xavir. „Stejně jako na Sluneční kohortu. Skončil jsem ve vězení, zatímco mých pět společníků popravili.

Pak se rozhodli mě poslat do Pekelné brány. Bylo to politické rozhodnutí. Mělo všem ukázat, že Stravimon lituje toho, co se stalo.“

„Ušili to na vás,“ neudržel se Landril. „Nemohli jste za to. Byla to bouda.“

Xavir se na něj podíval a v očích mu doutnaly plamínky potlačovaného vzteku. „To už jsi říkal, špicmistře.“

„No a teď ti to opakuju,“ pokrčil Landril rameny.

„Zadržte na okamžik,“ vyskočil překvapený Tylos na nohy. „Slyšel jsem dobře? Špicmistr?“

Xavir se také postavil. „Ano. Tady Landril byl kdysi vrchním špicmistrem krále Cedia. Krátce sloužil i Mardoniovi, ale brzy po jeho nástupu k moci opustil jeho služby. Do Pekelné brány se nechal zavřít úmyslně, jen aby mi předal informace a doručil zprávu zvenčí. Dá se říct, že vy všichni mu vděčíte za svobodu, kterou jste nabyli přímým následkem jeho příchodu, a očekávám, že se k němu budete podle toho i chovat. Ale ano, mimo jiné mi Landril prozradil, že to, co jsme spáchali, bylo předem pečlivě naplánováno. Někdo chtěl zničit Sluneční kohortu, a aby toho dosáhl, obětoval životy mnoha nevinných lidí. Takže pokud jde o to, co si chci počít s nově nabytou svobodou, tak se chystám najít ty lidi, kteří mě dostali do Pekelné brány. A až je najdu, tak je zabiju.“

„A už víš, kdo za tím vším byl?“ ozval se Valderon. „Víš, kdo tě zradil?“

„Generál Havinir a lord Kollus měli na starosti všechny přípravy, ale plán jako takový vymyslela vévodkyně Pryus z Golaxské pevnosti. Všichni společně pracovali pro našeho současného krále, samozřejmě,“ ozval se znovu Landril. Překvapené výrazy mužů kolem ho nijak nepřekvapily. „Podařilo se mi zachytit jistou zprávu určenou pro lorda Kolluse, který byl jistou dobu mým zaměstnavatelem, takže ano, vím to jistě. Masakr u Baradijských vodopádů se odehrál na Mardoniovu objednávku.“

„Havinir,“ odplivl si Valderon na zem. „Toho chlapa jsem nesnášel, už když jsem sloužil v armádě. Vždycky mi přišlo, že víc než velení v poli řeší, komu vlízt do prdele, aby si polepšil u dvora.“

„Přesně tak,“ přikývl Xavir. „No, teď víte, s kým budu už brzo mít co do činění. Hodlám dohlídnout na to, aby všichni tihle lidé zaplatili za svoje zločiny.“

„Jo, to zní dobře,“ přikývl Davlor. „Hele, zrovna teď nemáme jakože nic lepšího na práci, takže nevadilo by ti, kdybychom se k tobě přidali?“

Landril přemýšlel, jak moc Xavir chápe svoji současnou situaci a jestli si je vůbec vědom prostého faktu, že má za tyhle lidi zodpovědnost. Že je nemůže jen tak dostat na svobodu a pak je opustit a nechat je, ať si dělají, co chtějí. Většina z nich strávila v Pekelné bráně podstatnou část své dospělosti a život v gangu podle vězeňských pravidel byl to jediné, co znali. Tohle byla zkušenost, kterou spolu sdíleli a která je spojovala – a která je současně vydělovala ze společnosti ostatních lidí.

„Přinejmenším já teda s tebou rozhodně půjdu,“ pokračoval zatím Davlor. „Mám hovno co dělat a navíc, jakože, pořád seš náš šéf, ne?“

„Já jsem pro,“ přidal se Valderon. „Stejně se nemáme kam vrátit. Naše rodiny se nás dávno zřekly nebo na nás zapomněly. Naše starý hodnosti a tituly už dávno neplatěj. A navíc, beztak po nás půjdou jako po štvaný zvěři, ať už se rozhodneme, jak se rozhodneme. V jednotě je síla, takže podle mě zůstat pohromadě je ta nejlepší možnost, jakou teď máme.“

„Někdo si mě předvolal,“ zamračil se Xavir, „a nejsem si jistý, jak by daná osoba reagovala, kdybych si s sebou přivedl i další návštěvníky.“

„O kom tu teď mluvíme, šéfe?“ zajímal se Davlor.

„O vlčí královně.“

Mužům po tom prohlášení poklesly čelisti, některým doslova. Landril se tím tiše bavil, i když se jim nijak nedivil. Pro tyhle lidi byli Xavir ze Sluneční kohorty a vlčí královna Lupara postavami z pověstí, nedosažitelnými jako hvězdy na noční obloze. A teď najednou zjistili, že se ocitli ve společnosti prvního z nich na cestě k tomu druhému.

„Počkej jako. Myslil jako, tu, skutečnou vlčí královnu?“ vykoktal ze sebe Davlor zaraženě. Landril se na něj jen usmál. „No jasně že myslí skutečnou vlčí královnu, chlapče. Až ráno vyjde slunce, vydáme se na cestu k Lupaře, královně vlků.“

Xavir se zamračil a zamyšleně se podíval na Landrila. Pak pomalu přikývl. „Pokud chcete, rád vás všechny vezmu s sebou. Nemůžu se ale zaručit za vaše bezpečí. Pokud jde o moje další plány, tak do těch nehodlám přibrat nikoho, komu nevěřím.“ Při těch slovech namířil prst na Valderona. „Tomuhle muži, tomu věřím. Pokud se ke mně ale má přidat, tak musí zapomenout na všechno, co mezi náma bylo v Pekelný bráně. Na naši rivalitu a soupeření. Na všechno. Minulost musí zůstat minulostí. Svět nás kvůli ní sice bude nenávidět, ale pokud se mu máme postavit, musíme bejt jednotní. Protože v jednotě je síla, jak před chvílí správně on sám podotkl.“

Pak se znovu posadil a ukousl si z pruhu sušeného masa, které jim zůstalo po pobitých vojácích. „Teď se jděte vyspat. Beru si první hlídku.“

Xavir se usadil kus od ohně a od svých mužů. Pořád ještě je slyšel, ale jen z dálky.

Najednou zapraskala větvička a ze tmy se vynořil Valderon.

„Je tu ticho.“

„Jo, až na ten rámus, co dělaj chlapi u ohně, je,“ přikývl Xavir. „Ale kdo by jim měl za zlý, že slaví čerstvě nabytou svobodu?“

„Neboj, za chvíli zmlknou. Popravdě mě překvapuje, že vůbec vydrželi takhle dlouho. Po cestě musej bejt unavený jako koťata,“ pokrčil Valderon rameny a usadil se na zem vedle svého společníka.

Nějakou dobu oba mlčeli a jen zírali do tmy.

„Jaká vlastně Sluneční kohorta byla, pokud se můžu zeptat?“ ozval se po chvíli tiše Valderon. „Víš, vždycky jsem k vám chtěl taky patřit. Celý roky jsem snil o tom, že mě jednou vyberou a že se stanu jedním z vás. Že budu sloužit u Legionu šesti. To ale padlo, když mě zavřeli do Pekelný brány, jak asi chápeš.“

„Kdysi to byla ta největší čest, jaký se mohlo klanovýmu válečníkovi dostat,“ povzdechl si Xavir. „Do králových legionů berou jenom ty nejlepší, nebo přinejmenším dřív to tak bylo. A jen ti nejlepší z nejlepších se mohli stát veliteli, což byl nepochybně tvůj případ. A pak tu bylo pár šťastlivců, kteří byli ve správnou chvíli na správným místě…“

„Mezi chlapama se povídalo, že aby tě vzali, musíš dokázat něco výjimečnýho. Na bojišti. Že musíš udělat něco nesobeckýho nebo nezištnýho, co by zajistilo vítězství v jinak prohraný bitvě nebo zachránilo životy královejch vojáků nebo tak něco.“

„Víceméně ano,“ přikývl Xavir. „Musel jsi dokázat, že jsi ochotný obětovat se pro ostatní a klidně pro ně i zemřít. Samozřejmě jsi musel být dobrý s mečem a se štítem, ale to samo o sobě nestačilo. Důležité bylo i to, že ti nejde o osobní slávu a prospěch, ale o Stravimon jako celek. Zkrátka a dobře – Cedius chtěl mít jistotu, že když se rozhodne vyrazit osobně na zteč proti nepříteli, bude kolem sebe mít ty nejlepší a současně nejnesobečtější vojáky, jací se dají sehnat. Naším cílem nebylo a nesmělo být předvádět se na bojišti nebo snaha dosáhnout něčeho úžasného. Prostě jsme jen museli být připravení vydat ze sebe to nejlepší. To nejlepší pro všechny.“

„Ale jaký to bylo?“ usmál se Valderon. „Myslím, když jste si sundali ty svý černý helmy a odložili meče a sekery? Když jste byli s Cediem, v klidu a míru královskýho paláce?“

Xavir se zasněně usmál a pak začal vyprávět příběhy o přátelství, které ho poutalo k bratrům ve zbrani, k mužům ze Sluneční kohorty. Vyprávěl o nočních poradách před bitvou, moudrosti krále Cedia, o černých praporcích a o tom, jak občas osud celého národa závisel na pár statečných mužích.

„Když byl zrovna klid, jídávali jsme spolu s králem u jednoho stolu,“ zakončil své vyprávění. „Byli jsme jako bratři a díky němu jsme si užívali všech výsad, jaké jen může muž v téhle zemi mít. Dobré víno, skvělé hostiny… a přátelství.“

„A ženy taky?“ usmál se Valderon.

„Pokud měl někdo zájem, mohl mít žen, kolik chtěl,“ přiznal Xavir.

„Ale tys nechtěl?“

„Ne,“ zakroutil Xavir hlavou. „Nechtěl.“

Ale nebylo to z nedostatku příležitostí, pomyslel si. V královském paláci ve Straviru byly celé zástupy prostitutek, žen mužů. Někteří jeho bratři s oblibou využívali jejich služeb, aby v jejich společnosti zapomněli na hrůzy války. Dost možná právě tohle jim bránilo se z toho všeho zbláznit, ale Xavir o tyhle aktivity prostě neměl zájem. Mělo to svůj důvod. Kdykoli byl s nějakou ženou, tak stačilo zavřít oči a objevila se mu před nimi Lysha…

Její pečeť půjde s tebou, kamkoli se vydáš.

„Měl by ses raději vyspat,“ obrátil se k němu najednou Valderon a vytrhl ho ze vzpomínek. „Nemůžeš přece hlídat celou noc sám. Jdi si lehnout a já budu hlídat.“

Xavir ho přátelsky poplácal po rameni, zvedl se a zamířil zpátky k tábořišti.

Xavir ležel vedle doutnajících uhlíků, které zbyly po ohni. Muži kolem něj pokojně oddechovali. Kdesi ve stromech zahoukala sova. A on pořád nemohl usnout.

Pomalu mu docházelo, jak snadné bylo v kobkách Pekelné brány zapomenout na minulost. Ve vězení se všichni snažili jen přežít, a na to, čím nebo kým kdysi byli, raději nemysleli. U sebe i u ostatních. Bylo to místo smrti a beznaděje, takže nemělo smysl vzpomínat na zašlou slávu a staré tituly, stejně jako snít o tom, co bude dál. Žilo se tam jen přítomností.

Ale to všechno se po úspěšném útěku změnilo. Neměl na vybranou a musel se vrátit k tomu, kým kdysi byl. Zamračil se a začal žvýkat další sušenku, které sebrali mrtvým vojákům. Při tom se neubránil vzpomínce na opulentní hostiny, kterých se kdysi v sídle klanu Argentum účastnil. Pořádaly se vždycky na výročí brigallijského masakru, což byla jedna z nejtemnějších kapitol v dějinách jeho rodu. Proto se celá rodina každoročně shromáždila pod klanovým praporcem se zlatým drakem, a zatímco mladí četli epické básně připomínající celou událost, starší členové rodu jim zachmuřeně naslouchali a přitom pili na počest padlých. Byla to zvláštní příležitost a každý člen klanu byl vítán – dokonce i čarodějnice. I když ty se obvykle neukázaly.

Jedno z těchto výročí se slavilo pouhých pár týdnů poté, co se na hradě objevila Lysha. Xavir se s ní za tu dobu několikrát sešel, o čemž ovšem Valerix neměla tušení. Dívka se zajímala o klan a místní zvyky a on se zajímal o ni. Nikdo z mužů neměl povoleno se s čarodějnicemi setkávat mimo oficiální příležitosti, což pro osmnáctiletého mladíka bylo něco jako výzva, které nedokázal odolat.

Nikdy nezjistil, jestli to bylo štěstí, nebo se o to postarala sama Lysha, ale pokaždé se jakoby náhodou potkali v nějaké opuštěné hradní chodbě. Během těch setkání se postupně dostali od obvyklých zdvořilostních frází k mnohem osobnějším věcem. Lysha si mu stěžovala na svoje školní neúspěchy a nadávala, že je Valerix úzkoprsá a staromódní a že jí nedovolí experimentovat se svými schopnostmi. Byla možná mladá, ale ambiciózní. Chtěla objevovat svět, chtěla něco dokázat. Být pořád zavřená a muset se učit nudná, nezáživná kouzla v napůl opuštěné věži pro ni bylo utrpení.

Xavir ji naprosto chápal. Sám byl opravdu šťastný jen na bojišti, s mečem v ruce a nepřítelem před sebou. Politické povinnosti spojené s jeho postavením syna vládnoucí rodiny významného klanu ho ani v nejmenším nezajímaly. Proto upřímně, dokonce až nadšeně podporoval Lyshu v její touze po volnosti a rozletu.

Jednoho dne jí nabídl, aby se s ním vydala na vyjížďku mimo hrad. Slíbil jí ukázat skrýš čarokamene, kterou si v lesích zřídila Valerixina předchůdkyně. Problém byl v tom, že věděl jen o existenci takové skrýše, ale ne, kde ji najít. Hlavu si s tím však nelámal. Chtěl se svou novou přítelkyní mluvit někde, kde by měl jistotu, že je nikdo neuslyší nebo nepřekvapí.

To všechno se ale změnilo tu noc, kdy se konala vzpomínková oslava. Xavir dívku pozval, aby byla jeho hostem a seděla po jeho boku – a k jeho překvapení Lysha souhlasila.

V sále planuly tisíce svící a jejich mihotavé světlo se třpytilo na zlatem vyšívaných praporcích s klanovým drakem. Tyto tapiserie patřily klanu už celá staletí a při významných příležitostech takto visely na kamenných stěnách.

Když Xavir a jeho v černém plášti oděná společnice vstoupili, otočilo se k nim pět tuctů tváří a hovor v místnosti ustal, jako když utne, jen aby ho o okamžik později vystřídal překvapený šepot. Dokonce i Xavirův otec jen stěží skryl opovržlivý výraz, který se mu objevil na tváři.

Mladíkovi to bylo jedno. Usadil svoji společnici na lavici hned za svým otcem a pak si k ní přisedl. Společně předstírali, že poslouchají nudné básně, zatímco si pochutnávali na mořských škeblích a zvěřině, které se tu servírovaly.

Jednalo se sice o smuteční příležitost, ale pro Xavira to nic neznamenalo. Už zabil příliš mnoho lidí a viděl příliš mnoho svých přátel umírat, než aby ho trápil nějaký dávný masakr vzdálených předků, které nikdy nepoznal.

O něco později Lysha jemně sevřela jeho dlaň ve své. Xavir se zachvěl. Ve svých osmnácti letech už poznal nejednu ženu, ale žádná ho ještě nezaujala tolik ani na tak dlouho jako tahle modrooká čarodějnice. A nebylo to jen tím, že byla krásná. Spíš to souviselo s faktem, že byla… jiná. Nešlo jen o její podivně zbarvené oči, o její dokonale řezané rysy, o soustředěný pohled nebo o úsměv, ze kterého se mu podlamovala kolena.

Ne. Souviselo to s ním samotným. Byl zvyklý mít všechno pod kontrolou – svůj meč, svůj osud, sebe samého. Ona ho o to ale dokázala mrknutím oka připravit. Byl proti ní bezmocný a vůbec mu to nevadilo.

Když konečně dozněla poslední báseň a sál ztichl, Lysha se zvedla k odchodu. Xavir ji rychle následoval. Na okamžik ho napadlo, jestli ho snad ta dívka nějak nezačarovala, jestli ho nepřipravila o svobodnou vůli a neudělala z něj svého otroka, ale pak to prostě pustil z hlavy. Nezáleželo mu na tom.

Když na ten večer takhle zpětně vzpomínal, přemýšlel, jaký zvrhlý smysl pro humor musí mít osud, jenž z onoho naivního mladíka z mocného klanu během pár let udělal uprchlého vězně, který přišel o všechno.

Nebyl v tom ale sám. Měl kolem sebe společníky, stejně opuštěné a ztracené. Byli jako rodina, jako klan. Klan tvořený muži, kteří byli odstraněni z cesty na rozkaz jiných. Na rozkaz mocnějších než oni sami.

Najednou si Xavir uvědomil, že během svých úvah tvrdou sušenku v pěsti rozdrtil. To nebylo dobré. Věděl, že se musí soustředit. Pokud by nad sebou ztratil kontrolu, byl by nebezpečný nejen všem kolem, ale i sobě samému.

Zhluboka se nadechl a začal pracovat na svém iracionálním vzteku. V duchu ho měnil na něco silnějšího, užitečnějšího. Tvaroval ho jako kovář vyrábějící meč, dělal z něj zbraň, která mu už brzy bude k užitku.

Úlovek

Elysia a Birgitta se procházely po lesnatých kopcích a při tom se držely jedné ze starých cest, které vedly pryč z Jarratoxu. Nebyla to cesta v pravém slova smyslu. Běžný smrtelník by ji nejspíš nenašel, ale jim ji ukazovaly staré kameny obrostlé mechem a kořeny stromů, pokryté tajnými symboly Sesterstva.

Skrz hustě propletené větve dubů, javorů a bříz tu a tam pronikal sluneční paprsek. Ze začátku se obě ženy musely prodírat hustým kapradím, ale po nějaké době se dostaly do míst, kde žila divoká prasata. Ta ve své honbě na potravou rozryla zemi všude kolem, takže kapradí nahradila tráva a květiny. Cesta se tak stala mnohem pohodlnější, ale díky barevným květům i příjemnější na pohled.

Byly od Jarratoxu vzdálené sotva tři míle a Elysia už měla pocit, že ho i se všemi tamními problémy nechala daleko za sebou. Oblékla si pohodlné šaty, ve kterých se cítila mnohem příjemněji než v nudném úboru učednice. Měla na sobě hnědé kalhoty, šedou vestu a zelený plášť – samé barvy země. Na zádech měla krásný luk zdobený zlatem, který dostala před třemi lety od Birgitty. V jeho rukojeti byl zasazený oříškově zbarvený čarokámen.

Z Jarratoxu vyrazily krátce před úsvitem a zatím ještě ne potkaly ani živáčka. Jak pokračovaly dál, skrytá pěšinka se postupně měnila v širší blátivou cestu, ale i tady šly samy. Jediný živý tvor, kterého zahlédly, byl daněk, jehož vyrušily v křoví. Ten hlavní důvod, proč se obě ženy vůbec do lesa vydaly, byla samota.

„Moc spěcháš,“ pokárala Birgitta po nějaké době jemně svou mladší společnici. „Moje staré nohy už s tebou neudrží krok.“

„Ty ale nejsi stará,“ usmála se na ni Elysia vesele.

„Vedle tebe si tak ale připadám, sestřičko. Jsi na vrcholu svých sil, plná energie a nadšení.“

„To je jen díky tobě,“ posmutněla Elysia. „Jinak bych teď byla zavřená někde v Jarratoxu spolu s ostatníma holkama a k smrti se nudila.“

„U Zdroje, ty už mluvíš úplně jako já!“ rozesmála se Birgitta, ale pak zvážněla. „Jarratox není pupek světa a už vůbec není dokonalý. Má svoje temné stránky. Matriarcha a jí podobné možná dokážou strávit celé roky v jeho zdech a nepřijde jim na tom nic špatného, ale podle mě se skutečná magie ukrývá tady venku.“

Birgitta měla pravdu. Na pasece koupající se ve sluneční záři zahlédli pasoucího se jelena s laní. Kolem byly tisíce květů a v té scéně bylo víc kouzel než v celém Jarratoxu dohromady. Po nějaké době si jich obě zvířata všimla. Zvedla hlavy, chvíli si je prohlížela a pak majestátně odkráčela do lesa.

„Loni byla špatná úroda,“ zašeptala Birgitta a kývla směrem, kam jelen s laní odešli.

„Já vím,“ povzdechla si Elysia. „Opakuješ mi to úplně pokaždý. Vím, co mám dělat.“

„Od minule se situace ještě zhoršila. Lidé z vesnice za kopcem pořádně nejedli už celé měsíce. Mají hlad. Umírají. Tohle celé pak podporuje nepokoje, které se šíří vnějším světem. Teď mě dobře poslouchej, sestřičko, a zapamatuj si, co ti řeknu. Lidé potřebují jídlo, oblečení a místo, kde by se mohli v bezpečí vyspat. Vezmi jim něco z toho, a za chvíli se objeví rozbroje nebo jiné problémy. Proto jim dneska přineseme toho jelena, drahá. Lidem bude lépe a budou žít o trochu dýl.“

„Stejně pořád nechápu, proč sem nepřijdou a neuloví si ho sami.“

„Protože se bojí.“

„Čeho, prosím tě?“

„Nás přece, ty hlupáčku. Bojí se, že je tenhle les moc blízko Jarratoxu.“

„Nás?! Pfff. No jasně.“

Na to už Birgitta neodpověděla, jen teatrálně obrátila oči v sloup. „Pojďme na to. Nezapomeň, že musíš vystřelit tak, aby o tom to zvíře nevědělo a neleklo se. Nesmí nic tušit, dokud nebude mrtvé.“

Elysia přikývla. Společně si našly pěkné místo pod stromem a pohodlně se usadily. Jelen mezitím zmizel někde v lese, ale na tom nezáleželo. Dívka měla hrdlo stažené napětím, ale přinutila se pomalu vydechnout a uvolnit se. Teprve pak ze zad sundala svůj luk a pevně ho sevřela v ruce. Birgitta jí podala šíp. Byl úplně obyčejný, bez vsazeného čarokamene nebo vyrytých run.

Pak se opatrně natáhla k Elysiině mysli.

Birgitta už dávno nepotřebovala svoji společnici něco učit. Místo toho ji jen jemně usměrňovala. Navíc Elysia tohle všechno dělala už tolikrát, že se mohla plně spolehnout na svoje instinkty. Ostatně, nebylo to nijak těžké. Stačilo otevřít tu část své mysli, kterou ostatní sestry odmítaly byť jen vzít na vědomí, natož ji používat. Ta moc se ukrývala hned vedle míst, odkud čerpala svoji sílu tradiční magie, sama o sobě ale byla mnohem primitivnější a elementárnější než věci, jež se naučíte z knih.

Snad kvůli tomu o celém tomhle umění neměla většina sester nejmenší tušení, nebo alespoň Birgitta tvrdila, že ho nemají. Elysia tu moc však přirozeně ovládala, což byl nejspíš hlavní důvod, proč byla tak jiná než ostatní sestry.

Dívka založila šíp do luku a zavřela oči. V duchu si vybavila podobu jelena, kterého před chvílí viděla. Trochu se zamračila a postupně doplňovala svoji představu, dokud nebyla dokonalá až do těch nejmenších podrobností. Kámen zasazený v luku začal oranžově zářit.

Konečně se její představa spojila s realitou. Věděla, kde jelen je. Aby ho zasáhla, musela by střelit doslova za roh.

Pomalu vydechla, pustila tětivu a pak otevřela oči, aby sledovala let svého šípu. Pohyboval se přesně tak, jak si to představovala, a rychle zmizel z dohledu.

O chvíli později k nim dolehlo slabé žuchnutí následované zvukem něčeho těžkého, co dopadlo na zem.

Elysia znovu zavřela oči. Tentokrát to nebylo kvůli magii, ale protože jí bylo nebohého zvířete líto. Věděla, že dělá dobrou věc, ale stejně cítila hluboký smutek nad jeho předčasně ukončeným životem.

„Hejbni kostrou,“ žďuchla do ní Birgitta a znovu teatrálně obrátila oči v sloup. „Tohle byla ta lehčí půlka tvojí práce.“ Pomalu zamířily směrem k mrtvému jelenovi a Elysii se přitom vybavilo ponaučení, které jí její učitelka opakovala už nejméně tucetkrát:

Když něco zabiješ, vyvrhneš to a odneseš to do vesnice, abys nakrmila lidi. Protože to je jediný odpustitelný důvod pro to, brát si něco z přírody. Lidé ti budou vděční, zejména v těžkých časech a v dobách nouze ti budou vděční, ale ty si od nich nesmíš vzít peníze ani jinou odměnu. Maso je dar od nás, od těch, které nazývají čarodějnicemi a kterých se obvykle bojí. Ostatní sestry nejsou k lidem takto vstřícné, ale naše činy pomohou i jim, protože díky nám dvěma budou lidé smýšlet lépe i o nás všech, o celém Sesterstvu. Takhle to ve světě chodí a je potřeba, abys to pochopila, protože takovéhle znalosti ti mohou podstatně usnadnit život. Lidé nám obvykle nevěří, a já si občas říkám, že k tomu možná mají dobré důvody.

„Čistá rána,“ přikývla Birgitta uznale, když došly k mrtvému jelenovi. „Pěkný výstřel. Už jsi tohle umění dotáhla prakticky k dokonalosti. Pravdou je, že většina sester se k takovéhle kombinaci kouzel a zbraní nikdy nedostala. Chápu, proč jim je tahle magie cizí, a o to víc mě mrzí vědomí, že my dvě něco takového dokážeme.“

„Proč by tě něco takovýho mělo mrzet?“

„Nerada se uchyluju k násilí tam, kde bych si vystačila s mírumilovným řešením. Což je ostatně asi hlavní důvod, proč mě nikdy nepřidělili do nějakého klanu. Nemám žaludek na všechno to jejich politikaření, když vím, že ve výsledku bude stát životy nevinných lidí.“

Birgitta si smutně povzdechla, vytáhla od pasu dlouhý lovecký nůž a podala ho Elysii. Ta se hned dala do práce a pod dohledem své učitelky zvíře vyvrhla, stáhla z kůže a maso očistila, aby se zbytečně nekazilo. Když tohle dělala poprvé, málem omdlela, ale postupně si na všechnu tu krev zvykla a teď už jí pohled na ni nijak nevadil.

„Tohle jsou přízemní a velmi pozemské záležitosti života a smrti,“ poučovala ji Birgitta během práce. „Ostatní sestry si takhle ruce v životě neumažou, ale to je podle mě chyba. Uniká jim tak pochopení základních věcí. Třeba toho, že občas je potřeba v zájmu zachování života prolít krev.“

Porcování byla těžká práce, a než s ním dívka skončila, třásly se jí ruce únavou. Konečně ale bylo hotovo. Birgitta pak z vaku vytáhla kus plátna, do kterého maso zabalily, a pak ho pečlivě převázaly kusem provazu. Volný konec Birgitta podala Elysii.

„Tentokrát ho pro změnu budeš první táhnout ty.“ Když si dívka povzdychla, pohrozila jí prstem. „Neopovažuj se stěžovat si. Dělám to pro tebe, aby ses pocvičila a udržela se pěkně při síle.“

Dvě hodiny šly dolů z kopce a mířily k nejbližší vesnici. V tažení masa se pravidelně střídaly.

Postupně stromů ubývalo, až konečně nechaly les za sebou a vyšly do otevřené krajiny. Nakonec dorazily k prvním polím. Slunce zářilo vysoko na bezmračné obloze a Elysia se začínala potit. Birgitta, navzdory svým dřívějším stížnostem na údajně pokročilý věk, takový problém zjevně neměla.

Konečně došly až na dohled Vasille, což bylo největší město v celé Brintasse. V jeho středu stál snad tucet kamenných domů původně z Osmého věku, ovšem za uplynulá staletí mnohokrát přestavovaných a předělávaných tak, aby vyhovovaly svým aktuálním obyvatelům. Ve skutečnosti patřily jednomu bohatému muži ze Stravimonu, který je pronajímal lidem výměnou za obdělávání jeho půdy. To ale bylo dřív. Dnes ti sami lidé přežívali jen díky jeho podpoře. Byli totiž plně závislí na jídle, které jim ze svých peněz kupoval a posílal.

„Nedělá to ale z žádného milosrdenství,“ vysvětlila cestou Birgitta Elysii. „Vesničané jsou ve své podstatě jeho otroky. Krmí je, protože jsou jeho majetkem a mrtví by neměli žádnou cenu. Nic víc za tím není. Tenhle náš dar se mu líbit nebude, protože tím přímo ohrožujeme jeho moc nad nimi.“ Když to říkala, bylo na ní vidět, že se jí ta představa zamlouvá.

V samém středu města byl malý obchod a právě do něj obě ženy zamířily. Zastavily se na blátivé cestě před masivními dubovými vraty. Birgitta šla dovnitř domluvit se s kupcem a Elysia s masem na ni zatím čekala venku a rozhlížela se kolem.

Ve městě nebylo moc lidí a těch pár, jež zahlédla, vypadalo podvyživené a vystrašeně. Muži mlčky seděli na zápražích svých domů a zírali do prázdna, zatímco pár žen se vydalo ke studni na náměstí pro vodu. Všichni byli špinaví a neupravení.

Pak dívčinu pozornost upoutal chrám bohyně. Pamatovala si ho ze svých dřívějších návštěv, ale nyní byl opuštěný a zanedbaný. Zmizely i všechny symboly a nahradily je nové kameny s neuměle vyškrábanými podobami podivných zvířat. Mardoniovi agenti zjevně navštívili i tohle zapadlé, bezvýznamné místo, aby místním vysvětlili, jak se nyní věci mají. Pravděpodobně se s nimi nikdo nehádal. Lidé, kteří umírají hlady, se o náboženské otázky obvykle moc nezajímají.

Najednou se z krámku ozvaly zvýšené hlasy. A£ už se tam Birgitta bavila s kýmkoli, zjevně se mu nelíbila. Po chvíli hlasy zesílily a pak vyšla její sestra ven, těsně následovaná rozzuřeným obchodníkem. Byl to postarší muž malého vzrůstu s dlouhými šedými vlasy a s obličejem plným vrásek, jak se pořád mračil. Už na první pohled bylo zřejmé, že cítí hluboký odpor ke všemu a všem kolem sebe.

Když si všiml Elysie, překvapeně zamrkal a znechuceně si odplivl. Pak si jí ale přestal všímat a sklonil se k balíku ležícímu na zemi. Rychle ho rozbalil a zkontroloval jeho obsah. Zjevně se mu to, co viděl, líbilo, protože si pro sebe spokojeně bručel. Pak se znovu postavil a vyčkávavě se zadíval na Birgittu.

„Jak už jsem říkala, nic za to nechceme. Berte to jako dar,“ vysvětlovala mu nejspíš už poněkolikáté. „Vím, že se nás bojíte, ale nejsme všechny stejné,“ dodala po chvíli.

Muž ji ale už neposlouchal. Jakmile si byl jistý, že za maso opravdu nebude muset platit, popadl celý balík a rychle ho vtáhl za dveře. Ty pak za sebou s hlasitým prásknutím zavřel.

„Pěknej nezdvořák,“ ušklíbla se Elysia. „Asi už chápu, proč jsi mě minule nechala čekat na konci ulice a šla za ním sama.“

„Nikdy nezapomeň, jak se na tebe ten muž díval, sestřičko,“ prohlásila vážně Birgitta, když zamířily zpátky, odkud přišly. „Nikdy na to nezapomeň.“

„Můžou za to naše oči? Je to kvůli jejich barvě?“

„Zpočátku ano. Lidem připadá, že jsou jasnější a modřejší než oči obyčejných lidí. Tomu muži stačil jediný pohled, aby věděl, kdo jsme a odkud jsme přišly.“

„Vždyť jsme mu ale neudělaly nic špatného. Ani my, ani žádná z našich sester.“

„Ano, sestřičko, je to tak. Jenže v životě často nezáleží na tom, co jsi udělala, nebo neudělala. Lidé tě budou soudit jen na základě toho, že jsi jiná. Odlišná. Nebudou se zajímat o to, jaká jsi doopravdy, ale co si oni myslí, že jsi. A nebude nijak záležet na tom, jak budou jejich představy zkreslené nebo nesmyslné. Budou tě diskriminovat, protože se na nic lepšího nezmůžou. A taky proto, že se tě budou bát.“

Vlčí královna

Její dny byly jeden jako druhý.

Vstala za svítání, donesla si vodu, zapálila oheň, uvařila si a najedla se. Případně šla na lov, pokud potřebovala maso. Cvičila se ve starých uměních, aby její schopnosti ani během vynuceného pobytu v divočině nijak neutrpěly. Četla si v těch pár knihách, co s sebou měla, aby si osvěžila znalosti různých jazyků.

I její panství se poslední dobou zmenšilo. Měla velký dřevěný srub v samém srdci lesa, schovaný kousek od řeky. Z oken byl výhled na vzdálené kopce. Před zápražím byl malý kousek obdělané půdy, kde si pěstovala zeleninu.

Nic snad nemohlo být vzdálenější jejímu předchozímu životu. Dřív se musela orientovat ve složitých politických pletichách a platit si velkou armádu, jen aby si uchránila svoji moc a svoji říši před rozpínavými sousedy. Teď jí stačil jen meč a vlastní chytrost.

A vlci, samozřejmě. Neměla by zapomínat na vlky.

Stále nosila svoje brnění, i když spíš aby se udržela soustředěná a nepolevila v ostražitosti, než kvůli ochraně. Ve skutečnosti ho už skoro nepotřebovala. Vlastně nikdy, s výjimkou těch pár vzácných příležitostí, kdy na její území zabloudili bandité, což se stávalo jen zřídka.

Sešla k řece a umyla si obličej ve studené vodě. Hladina se leskla v ranním slunci. Ptáci zpívali, krásně a hlasitě, a zvuk zurčící vody celou scenerii jen dokresloval. Šťastně se usmála.

Pokud tohle mělo být její současné království, nehodlala si stěžovat. Přinejmenším byla naživu.

Podívala se na svůj obraz na hladině a uvědomila si, že ani moc nezestárla. Pořád měla tentýž orlí nos a hranatou bradu jako kdysi. A stejně jako vždycky, i dnes měla černé vlasy stažené ocelovými kroužky. Pořád byla štíhlá, možná dokonce víc než dřív. Za to ale mohl střídmý život uprostřed divočiny. Zhubla, ale ramena a paže měla samý sval. To byla asi největší změna, která se s ní udála. Opulentní hostiny byly dávnou minulostí. Teď je nahradila tvrdá dřina.

To, že jsem odešla právě sem, mi skutečně prospělo. Zbavilo mě to vší té letargie, co přichází s pohodlným životem.

Vtom na protějším břehu zapraskala větvička a ona se okamžitě napjala, připravená na nejhorší. Pak se ale z křoví vynořil velký šedý vlk. Rozhlédl se kolem, zavětřil, sedl si na zadek a lhostejně se na ni zadíval.

„Už jsem tě tu neviděla dva dny,“ usmála se na něho. „Byl jsi na lovu, příteli?“

Vlk jí neodpověděl. Samozřejmě. Nikdy jí neodpovídali, byla to přece pouhá zvířata. To jí ale nijak nepřekáželo v tom, aby s nimi mluvila. Nikdy jim ale nedávala jména, přinejmenším ne těmhle obyčejným. Nechtěla se k žádnému z nich příliš upnout, protože počet členů smečky neustále kolísal podle toho, kolik bylo zrovna zvěře. Zejména zimy v téhle zemi uměly být opravdu kruté.

Po chvíli se na scéně objevil druhý vlk. Ten měl, na rozdíl od prvního, na hlavě černý pruh. I on se usadil na břehu a netečně na ženu zíral. Pak přišel další, tentokrát vlčice. Na tlapkách měla bílé punčošky a byla o něco starší než oba samci. Také si sedla a čekala, jak se jejich královna rozhodne.

Pomalu se zvedla a přemýšlela, jestli se blíží nějaké nebezpečí. Nebylo by to poprvé, co by ji vlci přišli varovat. Za posledních pár let se tu už čtyřikrát objevili lupiči, kteří z cesty zahlédli kouř z jejího komína a přišli pátrat po jeho zdroji.

Po chvíli se otočila, vylezla po strmém břehu a přes louku zamířila ke své chatě. Z lesa se vynořili tři obrovští vlci a přidali se k ní. Každý z nich jí byl přinejmenším po bradu a navíc bez ohledu na svou velikost byli o poznání štíhlejší a svalnatější než jejich běžní příbuzní. Tyhle si pojmenovala. Byli to Vukos, Faolo a Rafe a byli mnohem víc než jen její ochránci, byli těmi nejlepšími strážci, jaké kdy nějaký král měl. Pocházeli z rodu obřích vlků z její horské domoviny a byli jednou z posledních připomínek toho, kým kdysi bývala.

Seřadili se kolem ní, aby ji doprovodili, a ona jim ukázala, že má namířeno ke srubu. Vukos, nejdominantnější samec ze smečky, se automaticky ujal vedení. Když došli na místo, rozdělili se, aby zkontrolovali okolí, zatímco ona se vydala hledat svůj meč.

Najednou Rafe zvedl hlavu a zavětřil. Byl z těch tří nejmladší, ale měl nejostřejší smysly. Chvíli otáčel čumákem sem a tam, až ho nakonec namířil určitým směrem a tam se zadíval. Zjevně odtamtud cítil něco, co ho zaujalo, ale na druhou stranu nevypadal nijak rozrušeně nebo nervózně.

Pro jistotu vzala meč do ruky a vyrazila přes louku směrem, který jí vlk naznačil. Mířila k lesu, od kterého ji dělilo nějakých tři sta yardů, a přimhouřenýma očima pátrala po známkách čehokoli neobvyklého.

Když nic nenašla, kývla na svoje zvířata a vyslala je směrem, odkud se ona hrozba – pokud to ovšem vůbec byla hrozba – blížila. Okamžitě ji poslechli. Vyrazila za nimi a při tom přemýšlela, co se asi děje. Většina cest tímhle lesem byla na opačnou stranu od jejího srubu, než kam nyní mířila.

Vukos je všechny vedl lesem na jednu ze starých stezek, po které, naposledy před jejím příchodem, chodili místní obyvatelé celé generace. Vtom se vlci zarazili a upřeli na ni oči. Napřed nevěděla, co se děje, ale pak ucítila, jak se jí země pod nohama jemně zachvívá.

Koně, pochopila okamžitě. Hodně kont.

Sundala si ze zad štít a připnula si ho na ruku, a přitom pozorně sledovala les před sebou. Očí jí přeskakovaly ze stromu na strom, ze stínu do stínu. Pak konečně zahlédla blížící se jezdce. Bylo jich několik a podle barvy jejich uniforem hádala, že to jsou stravimonští vojáci. Legionáři.

Vukos zavyl a nahrbil se, připravený vyrazit.

„Uklidni se,“ nařídila mu.

Jezdci se zastavili nějakých padesát yardů od naježených vlků a o něčem se radili. Pak dva z nich seskočili z koní a pěšky vyrazili směrem k ní. Jeden z nich byl vysoký, urostlý a svalnatý, druhý štíhlý a o hlavu menší.

Oba je okamžitě poznala.

Xavir z klanu Argentum, bývalý kapitán legendární Sluneční kohorty, a Landril Devallios, bývalý vrchní královský špicmistr krále Cedia, se zastavili pár kroků od ní a nejistě se rozhlíželi. Vlci je okamžitě obstoupili, připraveni při sebemenší známce nebezpečí vyrazit.

Pak oba muži sklonili hlavy a padli na kolena.

Královské setkání

„Nechte těch hloupostí,“ napomenula je. „Vstaňte. Tady nejsme u dvora. Čekala bych, že si toho všimnete.“

Oba muži se rychle postavili a zaraženě si oklepali kolena. Tři obří vlci se zatím seřadili kolem své paní.

„Starýho psa novým kouskům nenaučíš,“ ošil se Xavir a poočku sledoval její strážce. „Ale máte pravdu, Luparo, opravdu jsme tak daleko od Dacianary, jak to jen jde. Ovšem vsadím se, že udržovat tohle království vyjde o hodně levněji. Popravdě, tohle mě vlastně ani moc nepřekvapuje. Váš palác mi vždycky přišel trochu moc okázalý na to, jak moc jste milovala být v poli se svými muži. Stejně se ale zeptám. Co se stalo, že legendární vlčí královna skončila zrovna tady?“

„Otázky počkají,“ oznámila mu Lupara rozhodně a pozorně si ho prohlédla.

Ke svému překvapení zjistila, že už nepůsobí tak impozantně, jako když ho viděla naposledy. Hnědé vlasy teď měl delší a v modrých očích měl smutek a únavu, které tam dřív nebyly. Celkově ale vypadal tak nějak lépe, přitažlivěji. Napadlo ji, jestli to není tím, že léta ve vězení otupila hrany jeho dřív nepřehlédnutelného temperamentu a až nadpřirozené vitality.

Podstatné však bylo, že je pořád naživu, a Lupara za to byla osudu a bohyni hluboce vděčná.

„Vidím, že sis přivedl společnost,“ ukázala po chvíli prstem na bývalé vězně, kteří o kus dál postávali u koní.

„Můj nový klan,“ pokrčil Xavir rameny. Když to říkal, k jejímu překvapení se skoro usmál. To ji znejistělo. Myslel to vážně, nebo si z ní jen utahoval?

Zavrtěla hlavou a raději přesunula svoji pozornost na Landrila. Položila mu ruku na rameno a uznale přikývla. „Tvrdil jsi, že ho přivedeš, a jak vidím, skutečně jsi to dokázal.“

„Pochybovala jste snad o mně, paní?“ poškrábal se bývalý špicmistr nervózně ve vlasech.

„Já pochybuji vždycky a o všem.“

„Bylo to snazší, než jsme si mysleli,“ podíval se jí konečně do očí. „Vojáky tam posílali za trest, takže to byla opravdu pěkná přehlídka neschopných hlupáků. Nakonec nejtěžší část byla přesvědčit tady Xavira, aby opustil to vyhřáté hnízdečko, co si tam udělal.“

„Chápu,“ přikývla. „Dobré vojáky král potřebuje, aby v jeho jménu vraždili nevinné.“

Xavir si povzdechl a zamračil se. „Cestou sem jsme narazili na malou jednotku, která s sebou vezla dva mrtvé vesničany jako důkaz, že vyvraždili jejich vesnici. Byli daleko od území, kde vládne Mardonius.“

„Kde jsou teď?“

„Postarali jsme se o ně,“ zachmuřil se Xavir.

„Výborně.“

„Překvapuje mě, že jste si s sebou přivedla i svoje vlky,“ změnil urostlý voják téma. „Jsou ještě větší, než co si pamatuju.“

„Vzala jsem jen tyhle tři, ostatní jsem musela opustit. Zbytek naší současné smečky tvoří obyčejná zvířata, která tu normálně žijí.“

„Jste ve spojení s Dacianarou, jestli se můžu zeptat?“

„Co takhle odložit tyhle a určitě i mnohé další otázky na později?“ skočil mu do řeči Landril. „Podívejte se, vy dva, nechci být nějak nezdvořilý nebo něco, ale co kdybychom se teď přesunuli do královnina srubu? Protože na rovinu, mám zadek od sedla tak otlačený, že sotva stojím, jsem celý promrzlý a naposledy jsem se pořádně najedl ten den, co jsem odsud odešel nechat se zavřít do Brány. Rád bych se posadil někam do tepla a dal si trochu pečené zvěřiny, kdyby se třeba nějaká našla.“

„Minule jsi spořádal všechnu, co jsem tu měla,“ usmála se na něj Lupara, „ale sehnat ti další by neměl být problém.“

„A co zbytek mých lidí?“ upozornil ji Xavir a prstem ukázal přes rameno na čekající muže.

Lupara si je v lesním šeru podmračeně přeměřila. „Kolik jsi jich sem přivedl?“

„Dohromady je nás jedenáct, včetně mě a tady Landrila.“

„Poskytnu jim všechno potřebné k tomu, aby si tu mohli udělat pořádné tábořiště,“ oznámila Lupara po chvíli přemýšlení. „Mám tu všechno potřebné od doby, co jsem sem poprvé přišla. Nebude to nic luxusního, ale mělo by jim to stačit.“ Xavir si rukou prohrábl vlasy a usmál se. „Ti muži strávili poslední roky zavření v ledových kobkách. Jsou zvyklí spát na holých kamenných pryčnách. To, co jim dáte, pro ně bude luxus hodný králů.“

Bývalí vězni si společně postavili dva velké stany. Byly sice staré, zatuchlé a místy i plesnivé, ale před deštěm a větrem je pořád ještě dokázaly ochránit spolehlivě. Xavir s Landrilem dostali společně přidělenou malou místnost v Lupařině srubu. Když si ji prohlédli, obrátil se k ní Xavir a požádal, jestli by s nimi mohl spát i urostlý grobián jménem Valderon. Když za ním ale Lupara zašla a nabídla mu to, chvíli váhal a nakonec s díky odmítl.

„Pocházím z obyčejný rodiny, paní,“ omlouval se jí hlubokým, nakřáplým hlasem. „Necejtil bych se ve svý kůži, kdybych měl spát pod jednou střechou s Vaší královskou Milostí. Radši zůstanu tady s chlapama, jestli vám to teda nevadí. Během válečnejch tažení jsem beztak uvykl spaní ve stanu, nebo rovnou pod širákem.“

Jak mluvil, uvědomila si královna, že je svým způsobem pohledný. Měl široký, upřímný obličej a pronikavý pohled v očích.

„Jsi si tím jistý?“ naléhal dál Xavir. „V Pekelný bráně jsme si byli rovní a já bych si přál, aby to tak zůstalo i teď. Kdyby kvůli ničemu jinýmu, tak jako gesto k ostatním, jestli mi rozumíš.“

„Vždyť nejde o nic velkýho, jen kde budu spát, ne?“ pokrčil Valderon rameny. „Prostě zůstanu tady a je to.“ Pak se zarazil, jak ho něco napadlo. „Pokud ale začne pršet, možná změním názor,“ usmál se šibalsky.

Zatímco muži se šli vykoupat do řeky, Lupara vzala luk a své vlky a vyrazila na lov. Když se pozdě odpoledne vrátili, měl Vukos na hřbetě uvázaného mrtvého jelena a dalšího nesl Faolo. Královna hádala, že by to mělo stačit na den, možná na dva.

Jak se blížila ke srubu, dolehly k ní veselé hlasy. Zarazila se a pohled se jí rozostřil. Pak potřásla hlavou a těžce si povzdechla. Už dlouho tu žila sama, a nečekaný halas ji na okamžik vrátil zpátky do doby, kdy se svými poddanými vyrážela na velké lovy nebo do válek proti kmenům horských barbarů.

Když došla k domu, nejistě se k ní přiblížil jeden z jejích návštěvníků, blonďatý dlouhán jménem Grend.

„Kdysi, ještě doma v Lausslandu, jsem bejval stopař, má paní, a se zvěřinou jsem to vždycky uměl. Kdybyste dovolila, tak bych se o tyhle dva krasavce klidně to, postaral, a udělal z nich pořádnej kus lahodnýho žvance.“

Povytáhla obočí, ale pak přikývla a pokynula mu, že souhlasí. Opatrně a s mnoha nejistými pohledy jejím směrem se muž vydal k vlkům, aby si od nich úlovek převzal.

Lupara sledovala, jak obě zvířata odvázal. Pak si k jejímu překvapení jednoho jelena lehce přehodil přes rameno a druhého popadl za parohy, aby ho odtáhl.

„Uvěznili ho za to, že pytlačil v princově soukromé oboře,“ objevil se jakoby odnikud Xavir a připojil se k ní. „Jenže Grend pár let před tím pomohl princovu synovci. Zachránil mu život, když se ve sněhový bouři ztratil v lese. A to zase zachránilo život jemu.“

„Vsadím boty, že by se našli lidi, co by smrt označili za lepší osud než skončit zavřenej v Pekelný bráně,“ ohlédl se Grend přes rameno. „Mezi nima i já, popravdě. Ale už je to za náma, tak proč si s tím lámat hlavu, žejo. No nic, jdu na to. Do večera s tím budu hotovej, na to vemte jed. A pak nás čekají pořádný hody, jakože se Grend jmenuju. Všichni se budou oblizovat až za ušima. Teď mě ale omluvte, musím sehnat pár chlapů, aby mi zašli do lesa a k řece pro nějaký bylinky, aby maso dostalo tu správnou chuť.“

„Já ti pro ně skočím,“ přihlásil se Davlor vesele.

„U bohyně! Jak tě znám, tak nasbíráš něco, čím se všichni otrávíme,“ ušklíbl se Landril. „Raději půjdu s tebou a dám ti lekci z botaniky.“

„Ty taky zkazíš každou srandu,“ zašklebil se Davlor a poškrábal se na zadku.

„Bylo mi potěšením,“ uklonil se mu Landril teatrálně.

Později, když bylo tábořiště postavené a muži polehávali kolem a vyhřívali se ve slunečních paprscích, stál Xavir ve vchodu do srubu a pozoroval je. Po chvíli se k němu přidala i Lupara.

Přehlédla očima celou scénu a pak se ušklíbla. „Tak tohle je teď tvoje armáda?“ zavrtěla hlavou.

„Zřejmě ano,“ přikývl Xavir. „Ale nedokážu tak o nich přemýšlet, minimálně prozatím. Ne potom, co jsme spolu byli tak dlouho zavření v Pekelné bráně. Teď jsem rád, že se mezi sebou přestali hádat a že už nechali starý nenávisti za sebou. Vybrala jste si dobré místo k životu, Luparo. Pěkné okolí, spousta jídla, a je tu ticho a klid. Jste daleko od všeho toho politikaření, kterým dacianarský dvůr tak proslul.“

„Uznávám, že ta dvě místa se už snad víc ani lišit nemohou,“ přikývla. „Ale líbí se mi tady.“

„Opravdu? I když jste přišla o svoji moc? A o všechny vaše války?“

„Moc není všechno. Na druhou stranu, sám určitě dobře víš, že když ji máš, musíš občas někoho zabít, aby sis ji udržel. Takže ne, nechybí mi to. Tady mám konečně dost času meditovat a pokročit ve své duchovní pouti.“ To rozhodně byla pravda. Co sem přišla, nikdo ji nerušil. Nikdo ji neotravoval kvůli milionům nepodstatných hloupostí, nezbytných pro vedení království a národa, a díky tomu měla konečně čas věnovat se duchovnímu učení svých předků. Paradoxně se tak stalo, že válečná královna tady v lesích konečně nalezla mír.

„Tak k čemu mě tady chcete? Proč jste pro mě poslala Landrila?“ Nezdálo se, že by jí to vyčítal nebo měl za zlé. Podle všeho byl upřímně zmatený a nevěděl, co si má myslet.

„Nepřetékáš zrovna vděčností za to, že jsem tě dostala na svobodu.“

„Byl jsem smířený se svým osudem. Věřil jsem, že jsem si ho zasloužil. Když si vzpomenu, co jsem tehdy u Baradijských vodopádů udělal, tak nejspíš opravdu ano. Život tam byl těžký, ale znal jsem své místo, a dokonce jsem si získal i slušné postavení. Byl jsem vůdcem jednoho z vězeňských gangů.“

„V tom se mýlíš. Nezasloužil sis tam být. Uvěznili tě neprávem.“

„Landril mi o tom už říkal. Ale ten zločin jsem stejně spáchal, i když cizí vinou.“ Jeho hlas byl dokonale klidný a vyrovnaný, jako by spolu mluvili o počasí, a ne o nejtemnější kapitole jeho života. „Ty lidi jsem zabil já. A taky Sluneční kohorta, které jsem velel. To naše meče ukončily jejich životy. Byla jste přece u toho, ne? Měla jste na nás přece dohlížet. Chápu, že to nebyli vaši poddaní, ale i vy jste se přece musela cítit zahanbená tím, co se stalo.“

„Proč myslíš, že teď žiju v těchto lesích?“ zašeptala smutně. „Je to kvůli roli, kterou můj národ sehrál v masakru našich sousedů. Našich spojenců. Dacianara prolila stravimonskou krev. Nezáleželo na tom proč, podstatné bylo jen to, že se to stalo. Dokonce se kvůli tomu začalo mluvit o válce! Doma mě obvinili z toho, že jsem svými činy zneuctila svoji zemi a předky. Musela jsem odejít, jen abych udržela pořádek. Cedius to samozřejmě otevřeně neřekl, stejně jako žádný z mých poddaných, ale některé věci nemusejí být vysloveny, aby byly zřejmé. Musíš si uvědomit, že celé to šílenství neskončilo tím, že tě poslali do Pekelné brány. Pro tebe možná ano, ale pro nás ostatní to byl jen začátek. A jak jsme nyní zjistili, všechno to způsobil Mardonius.“

„Nikdy mě ani nenapadlo, že by to mohlo mít až tak dalekosáhlé následky,“ posmutněl Xavir. „Zajímalo by mě ale, jaký důkazy máte pro to, že za tím vším stál zrovna Mardonius?“

„Landrilovi se podařilo dostat k šifrovaným zprávám, které si mezi sebou spiklenci posílali. Psali si celé roky, všichni, kdo do toho byli nějak zapojení. Jejich cílem bylo zbavit se tebe i celé Sluneční kohorty. Trvalo to dlouho, ale nakonec jsme jejich kód rozluštili, takže teď víme všechno. Kdo v tom byl zapletený, co přesně kdo z nich udělal. I kde je najít.“

Pak se mu jala obsáhle vyprávět o všem, co se u Baradijských vodopádů stalo. O tom, co se tam stalo doopravdy. Lupara nezbytně potřebovala, aby její společník pochopil skutečný průběh událostí a aby tyhle skutečnosti v jeho mysli nahradily falešnou představu, kterou si o celém masakru a svém podílu na něm před lety vytvořil. Pro její další plány bylo klíčové, aby ten skvělý bojovník znovu našel svou bývalou hrdost a čest.

Xavir znal jen základní fakta. Tedy že výzvědná služba dostala hlášku od svých stravimonských špehů, podle které se divoké kmeny, pocházející z oblastí za Micenskými pláněmi, měly připravovat k velkému útoku na severní hranici říše Cedia Moudrého.

Mělo jít o desítky tisíc barbarů, odhodlaných zmasakrovat nevinné obyvatele pohraničí.

Xavir dostal za úkol vést Sluneční kohortu a jeden legion a postupně, v rychlém sledu, napadat jeden seveřanský kmen za druhým. To jim mělo zabránit spojit svoje síly k plánované ofenzivě. Pak se ale rozkazy změnily. Legion dostal za úkol střežit hranice a o útoky na nepřítele se měla postarat pouze Sluneční kohorta.

Co se ale už v depeších nepsalo, byly pokyny, které dostali obyvatelé hraničních oblastí. Kvůli blížícímu se útoku měli nařízeno odstranit ze svých měst všechny klanové značky a následně předstírat, že sami patří k divokým seveřanům. Měli se alespoň naoko vyzbrojit, vyjít do lesů a předstírat, že jsou nepřátelská armáda.

Problém byl v tom, že, navzdory všem hlášením, byli skuteční barbaři stovky mil daleko a nejspíš se k žádnému útoku ani nepřipravovali. To ale Sluneční kohorta ani její dacianarští spojenci nevěděli, a tak se v temné noci přesně podle svých rozkazů vrhli na zástup válečníků oděných v kožešinách a s tvářemi namalovanými na modro, na které narazili uprostřed lesů kousek od jednoho ze stravimonských příhraničních měst.

Udělali přesně to, co dostali za úkol. Až na to, že lidé, které vraždili, byli jejich spoluobčané.

Jakmile si Sluneční kohorta uvědomila svoji chybu, okamžitě útok zarazila, jenže to už bylo pozdě. Na zemi ležely stovky nevinných lidí, mužů i žen, kteří padli za oběť tomuhle nesmyslnému masakru.

Krátce nato na místo dorazily posily, které vyslal Cedius Moudrý, a v jejich čele jel ambiciózní vévoda Mardonius. Ten okamžitě vsadil všechny členy Sluneční kohorty do vězení a hlášení o jejich útoku – který barvitě vylíčil jako nesmyslnou řezničinu – rozeslal na všechny strany. Zpráva se okamžitě rozšířila po celém království. Brzy se nemluvilo o ničem jiném než o příšerných činech mužů, které ještě před měsícem všichni oslavovali jako národní hrdiny.

To, že Xavira samotného – na rozdíl od jeho bratrů spolubojovníků – odsoudili k doživotnímu žaláři místo k trestu smrti, bylo podle všeho gesto samotného Cedia, který nakonec ale stejně neunesl ztrátu svého nejoblíbenějšího strážce a společníka. Muže, jehož miloval jako vlastního syna, o kterého kdysi přišel.

Xavir to celé poslouchal klidně a vyrovnaně. Na jeho tváři se neobjevil ani stín nějakých emocí.

„Jak jste se teda vůbec dozvěděli o tom, že to celé byla past, a ne pouhá náhoda?“ promluvil se konečně.

„Jeden muž nakonec podlehl pocitu viny. Napsal dopis Landrilovu předchozímu zaměstnavateli a v něm ho žádal, aby společně přijali zodpovědnost za to, co udělali. Ten dopis svému adresátovi samozřejmě nikdy nedošel.“

„Lordu Kollusóvi?“

„Ano. Místo k němu se dostal k Landrilovi a ten udělal přesně to, co by na jeho místě udělal každý pořádný špicmistr: začal pátrat. Brzy se mu podařilo zjistit, že ti dva spolu dlouhá léta vedli čilou, pečlivě šifrovanou komunikaci. Postupně odhalil několik méně významných šlechticů, kteří o všem věděli, i když na samotné přípravě a realizaci plánů se nijak nepodíleli. Nakonec zjistil, že to celé vymysleli generál Havinir, lord Kollus a vévodkyně Pryus, kteří všichni pracovali pro Mardonia. O tom všem ti ale určitě už vyprávěl sám Landril, ne?“

„Jak se stalo, že vy sama jste skončila zrovna tady?“

„Tohle místo má pro Dacianaru velký význam. Před nějakými dvěma sty lety tu zemřel jeden z našich starších. Místo jeho posledního odpočinku označuje kamenný náhrobek. Je tamhle, na kraji lesa, vidíš? Oficiálně jsem sem šla, abych uctila jeho památku. Můj bývalý mentor, Katollon Zloděj duší, teď řídí moji říši, i když není králem. Formálně jsem pořád ještě vládkyní já a během uplynulých let jsme si vyměnili celou řadu dopisů. Kontakt udržuju i s Jumahem Vrigantincem. Zprávy si posíláme po vlcích. Víš, oba dva se mě snaží přesvědčit, abych se vrátila a znovu usedla na trůn, ale já se obávám, že naši lidé na to ještě nejsou připravení. To, co jsem udělala, je pro ně pořád příliš čerstvé, než aby mi to mohli odpustit.“

„To proto chcete opustit svůj exil?“ zeptal se Xavir. „Abyste napravila chyby z minulosti?“

Na chvíli se zarazila a pak pomalu přikývla. „Postavit se Mardoniovi mi vrátí ztracenou čest, v tom máš pravdu. Ale chci s ním bojovat proto, abych napravila jeho chyby, protože jejich následky jsou příliš dalekosáhlé a protože hrozí zničit oba naše národy.“

„Pořád ještě pořádně nechápu, co se vlastně ve Stravimonu děje, ale Cedius by přece nikdy nepřipustil, aby věci zašly až takhle daleko.“

„Tys neviděl králův výraz, když tě odváděli do Pekelné brány. Já ano. Ten den neztratil jen přítele, ale i dědice. Stal se z něj zlomený muž, jenž nemá, pro co by žil.“

„Po Baradijských vodopádech by mě za krále stejně nikdo nepřijal,“ povzdechl si Xavir. Pak se napřímil a odložil sentiment stranou. „Takže Mardonius. Dobře. Vždycky byl ambiciózní a ničeho se neštítil. Vytěžil z celé situace maximum. Zničil moji pověst i dobré jméno. Stejně ale nepochopím, jak se takový ubožák jako on vůbec dostal k moci. Vždycky to byl slaboch. Neuměl bojovat ani rozkazovat. Na druhou stranu, já byl vždycky válečník. Trůn? To není nic pro mě, a nikdy nebylo.“

„Cedius kdysi také vedl svoje armády do boje. V tom jste se nijak nelišili. Jenže místo tebe teď ve Straviru vládne Mardonius, a podívej se, kam to naše národy dostalo. Země obklopující Stravimon byly poraženy a násilím přinuceny stát se součástí království. Po celém království jsou mohyly plné tvých lidí. Jsou jich stovky. Tisíce. Tohle není žádná vznešená válka. Tohle je genocida. Když s králem někdo nesouhlasí, zlikvidují ho. Kdokoli by pro něj mohl představovat nebezpečí, zmizí. Většina klanů se postavila na jeho stranu, ale víš proč? Protože ty, které odmítly, přišly o svoji zemi, o svoje domovy i majetek, a jejich lidé byli vyhnáni z království. A to, o co přišli, připadlo královým podporovatelům. V téhle válce není pro čest místo.“

„Mně se na tom, popravdě, pořád něco nezdá. Vždyť to nedává smysl, likvidovat nevinný lidi takhle ve velkým,“ zavrtěl Xavir hlavou. „Proč se vlastně Mardonia ještě nikdo nepokusil zabít?“

„Pár pokusů tady už bylo, ale všechny rádoby vrahy vyřídil jeho osobní strážce. Říká se o něm, že je posedlý démonem. Pokud jde o ty vrahy, na jejich konec prý nebyl pěkný pohled – ne nadarmo tomu muži přezdívají Krvavý řezník. To on se stará o prosazování královské vůle, zatímco Mardonius hnije ve svém paláci.“

„Mardonius nikdy nebyl voják,“ ušklíbl se Xavir kysele. „Když se k moci dostanou takoví jako on, vždycky je to špatné. Nemají nejmenší tušení, jak vypadá válka a smrt. Mrtví lidé pro ně nic neznamenají, jen čísla v hlášeních.“

Když to říkal, Lupara v jeho očích zahlédla plamínky odhodlání. Bylo zřejmé, že bezpráví vládnoucí v jeho zemi i pravda o Baradijském masakru se ho hluboce dotkly. O to víc, že tohle všechno se dělo kvůli jedinému slabochovi, posedlému mocí.

„Pořád ještě jste mi ale neřekla jedno,“ obrátil se k ní najednou. „Proč jste s Landrilem tak moc toužili po tom, abych se vrátil.“

„Chci, abys postavil armádu a chránil ty, které Mardonius loví. Chci, abys do své i mojí země vrátil spravedlnost.“

Xavir na ni vyvalil oči a pak se rozesmál. „Mám postavit armádu? To chce peníze, jídlo a čas, Luparo.“

„A také magii. Budeme potřebovat magii.“

Xavirův pohled při těch slovech ztvrdl a on zavrtěl hlavou. „Dobří válečníci magii k ničemu nepotřebujou.“

„Ve válce takovéhoto rozsahu je magie nezbytností. Mardonius už podniká kroky směřující k tomu, aby ovládl Sesterstvo – nebo aby ho přinejmenším udržel stranou všeho, co se bude dít. Pokud se k němu ty čarodějnice přidají, můžeš mít sebevětší armádu, a stejně nedostaneš ani tu nejmenší šanci. Takže asi tak. No a pokud jde o peníze, o kterých jsi mluvil, tak pořád ještě vládnu jistým bohatstvím.“

„Dost pochybuju, že je dost velký na to, abychom si za něj koupili sílu schopnou postavit se Mardoniovi, za kterým stojej stravimonský legiony,“ zavrtěl Xavir hlavou. „Tenhle plán nemá šanci uspět.“

Lupaře došlo, že jestli má tohoto válečníka přesvědčit, bude muset vytáhnout i svůj poslední trumf. „Co kdybychom se šli projít?“

Dlouhá vycházka

Cesta zpátky do Jarratoxu trvala několik hodin, a tak se obě sestry do hradu vrátily až za tmy. Čarokameny vycítily jejich příchod a osvětlily jim most, který se klenul nad propastí oddělující ostrov od okolního světa.

Ve dne byla příšerná hloubka dobře vidět a Elysia se vždycky křečovitě držela zábradlí, ale v noci v té prázdnotě pod jejíma nohama bylo něco skoro uklidňujícího. Připadala si, jako by se na okamžik ocitla v jiném vesmíru, v jiné realitě.

Město se tyčilo před nimi a do tmy zářila světla z mnoha oken. Něco ale chybělo… Magie, došlo najednou Elysii. Nikde nebylo vidět záblesky kouzel. Bez nich ale Jarratox vypadal jako obyčejné místo.

„Dneska večer je něco špatně,“ zašeptala jí Birgitta, když opustily most a vstoupily na pevnou půdu ostrova.

„Jak to?“ zeptala se Elysia. Byla příšerně unavená a jediné, po čem toužila, byla teplá postel.

„Ve vzduchu je nějaké napětí. Cítím ho.“

Společně pokračovaly skrz staré, lišejníkem porostlé průchody, skrz nádvoří a zahrady, pod stromy, které na skalnatém ostrově neměly vůbec růst, a přesto si tu našly svá místa. Postupně byly čím dál nervóznější. V místech, jimiž procházely, mělo být živo. Měly potkávat sestry mířící za svými povinnostmi, na jídlo nebo na společnou večerní recitaci posvátných litanií, ale přesto nepotkaly nikoho.

Konečně něco zaslechly, tlumené chmurné tóny jakési písně, a vydaly se zjistit, co se děje. Zvuky je dovedly na prastaré nádvoří, kde tucet jejich sester oděných v černé, shromážděných kolem velkého ohně, tiše zpíval truchlivý žalozpěv. Elysia ho poznala. Byla to rituální pohřební píseň, kterou v Šestém věku napsala legendární básnířka sestra Alyanda. Její knihy byly s úctou uchovávané v místní knihovně a starší sestry z nich při vyučování s oblibou citovaly.

Birgitta lehce poklepala nejbližší ženu po rameni, aby upoutala její pozornost. „Co se tu stalo?“

„Jedna z našich sester nás opustila,“ zašeptala ze stínu svojí kápě dotázaná.

Elysia nad tou zprávou překvapením zalapala po dechu. „Která z nich?“ zajímala se dál Birgitta.

„Galleya.“

„Tu jsem znala. Mluvila jsem s ní včera večer. Ale… co se jí stalo?“

„Upálila se pomocí červeného čarokamene pod sochou naší první matriarchy.“

„Upálila?“ zalapala Birgitta po dechu. „To jako že se zabila úmyslně? Ale proč by to dělala?“

„Krátce po východu slunce bylo oznámeno, že Sesterstvo přijímá nabídku krále Mardonia a že se stáváme jeho vazaly a spojenci. Pravdou ale je, že ne všechny z nás s tímhle rozhodnutím souhlasí.“

„A vysvětlila nějak sestra Galleya, proč se rozhodla si… proč se vrátila ke Zdroji? Nechala po sobě nějaký dopis nebo něco?“ To už se k nim žena obrátila celá. Elysia měla pocit, že to je jedna ze starších učitelek, ale nebyla si tím úplně jistá. Birgitta ale vypadala, že se s ní dobře zná.

„Galleya mluvila o tom, jak brutální činy Mardonius a jeho režim páchají, a prohlásila, že se odmítá podílet na plánu vymyšleném, a teď cituju, tím královským řezníkem. Že prý viděla příšerné věci, které prováděli vojáci prostým lidem v králově jménu, a že bychom se na ničem z toho neměly podílet. Podle toho, co vím, ji navíc matriarcha nepozvala na velké setkání sester, kde oficiálně stvrdila naše spojenectví s Mardoniem. To si ale už přeber podle svého.“

„Chceš tím říct, že matriarcha ji raději vynechala ze strachu, aby neztropila nějakou scénu během jednání?“

„Já tím nechci říct vůbec nic,“ odsekla žena a odvrátila se od nich. Elysia ale stihla zahlédnout strach, který měla v očích.

Birgitta překvapeně zamrkala, a dokonce natáhla ruku, aby ji chytla za rameno a obrátila zpátky k sobě, ale pak se zarazila. Chvíli váhala, ale potom popadla Elysii za ruku a obrátila se k odchodu.

„Neměly bychom tady zůstat a uctít Galleyinu památku?“ zeptala se dívka. Odpovědi se však nedočkala.

Když došly do jejího pokoje, zavřela za sebou dveře a pohlédla své učitelce do očí.

„To, co Galleya říkala o Mardoniovi. Je to pravda? On opravdu zabíjí ty nevinné lidi po stovkách a tisících? Pokud jo, tak bysme s ním přece měly bojovat, a ne se s ním spojit.“

„Boj není vždycky nejlepší řešení problému. Navíc bys neměla dělat předčasné závěry. Máš jen informace z druhé ruky a nijak sis je neověřila. To jsi tak rychle zapomněla, co jsem tě učila? O všem pochybuj. O všem.“

„Slyšela jsem o tom už dřív něco, co si povídaly ostatní holky,“ ušklíbla se Elysia. „A když si dám dohromady jednotlivý střípky informací z různejch zdrojů, myslím, že je to pravda.“ Birgitta si sedla na postel a podívala se na svoje ruce složené v klíně.

„Víš, sestřičko, kdysi jsem slyšela o jednom válečném králi, co se snažil šířit strach mezi svými nepřáteli.“ Mluvila tiše a bylo vidět, že zvažuje každé slovo. Elysia si všimla, že má ramena pokleslá únavou. „Bylo to až daleko na jihu, poblíž velkých bažin hluboko v tamních pralesích. Šel na to chytře. Jeho vojáci obcházeli vesnice a pokaždé viditelně označili domy těch, kteří vyznávali jiného boha než on. A tak šířil strach. Nic nedělal, nic kromě těch znamení. Ani nemusel. Lidé očekávali nejhorší a jejich představivost se postarala o zbytek. Dokázal zničit celou svoji opozici, aniž by při tom prolil jedinou kapku krve. Stačilo těm, kteří se mu nezamlouvali, namalovat nad dveře obyčejný kříž. Když viděl, že to funguje, udělal to znova, jen ještě chytřeji. Zařídil, aby to vypadalo, že jedna z jemu nepřátelských frakcí si na svém území označila domy lidí, co k ní nepatřili. Lidi se znovu báli, ale tentokrát ne jeho. Znovu čekali nejhorší, a sami se postarali o to, aby se z představ stala skutečnost. Začali se bít mezi sebou a brzy jeho nepřátele sami zlikvidovali. A zase – králova armáda při tom neprolila jedinou kapku krve, neztratila jediného vojáka. Pokud vím, ten muž se udržel u moci celé dekády. A jak? Díky své chytrosti a obyčejným křížům namalovaným na zdech.“

„Já to nějak nechápu,“ zamračila se Elysia.

„Chci tím říct, že Mardonius nejspíš ty lidi nezabíjí. Na to je moc chytrý. Podle mě jen vyvolává strach. Manipuluje. Však si vzpomeň na ty jeho posly, co jsme viděly.“

Když domluvila, zvedla se a přešla k oknu, ze kterého bylo vidět smuteční shromáždění za mrtvou Galleyu. I na tu dálku bylo slyšet tóny žalozpěvu, kterou za ni sestry zpívaly.

Elysia se k ní přidala. „Co si myslíš o rozhodnutí matriarchy?“

„Podle mě je od základu špatný. Bojím se, že naše nejvyšší představitelky zapomněly na to, kdo jsme. Že se daly uplatit a zastrašit.“ Obrátila se k mladší dívce a vážně se na ni zadívala. „Co je základním posláním Sesterstva?“

„Pečovat o Zdroj a o jeho budoucnost.“

„A dál?“

„A využívat ho ku prospěchu lidstva.“

„Přesně. Využívat ho k prospěchu lidstva. Tedy všech. Ne jednoho konkrétního člověka posedlýho mocí. Celou dobu naší existence jsme se držely stranou všech mocenských her. Chodily jsme ke klanům, abychom jim sloužily jako léčitelky a rádkyně. To se ale postupně změnilo. Matriarchy dovolily, aby nás začali využívat v boji. Jsme jako zbraň. Ta sama o sobě není dobrá ani zlá, ale ve špatných rukách dokáže napáchat nepředstavitelné škody.“

Elysia jí na to zoufale chtěla odpovědět. Chtěla jí říct, že občas přijde chvíle, kdy je potřeba se postavit nepříteli a bojovat s ním. Tušila ale, že by tím ničeho nedosáhla, tak raději svoje slova spolkla a dál mlčky poslouchala.

„Občas věci zajdou dokonce až tak daleko, že bojujeme jedna proti druhé,“ otřásla se Birgitta hrůzou. „Dřív platilo, že Sesterstvo je na prvním místě – před politikou, před vším ostatním. Teď si tím ale už nejsem jistá. Podle mě během pár dalších dní padne rozhodnutí poslat schopné mladé sestry Mardoniovi. Kdoví komu budou věrné, až se za pár let vrátí?“

„Mě určitě nepošlou,“ zabručela Elysia.

„Proč myslíš? Jsi velmi schopná. Všechny tvoje učitelky se shodují, že jsi výjimečně nadaná. Současně je ale v tobě oheň, který je děsí.“

Elysia si pohrdlivě odfrkla. „To sotva.“

„Říkám ti pravdu. I já ho v tobě cítím. Máš v sobě divokou nespoutanost, jsi posedlá vnějším světem a současně jsi pevně spjatá se Zdrojem. To je vyvádí z míry. Musíš si uvědomit, že starší sestry se tě bojí, protože jsi jiná. Pověřily mě tvou výchovou, protože doufaly, že se při lovu a v přírodě vybiješ a budeš klidnější a povolnější. Já osobně ale mám strach z něčeho jiného, sestřičko. Mám strach, že už jsi a i příliš dobrá se zbraněmi a magií.“

„Takže i ty se mě bojíš? Tak jako ostatní?“

Birgitta jí položila ruku kolem ramen. „Nebojím se tebe, ale o tebe. Máš bojové schopnosti, jaké žádná z nás neměla už celé věky. Až tě pošlou k nějakému klanu, je docela dobře možné, že způsobíš spoustu problémů.“

Elysia raději změnila téma. „Když jsme vyslechly to tajný zasedání, říkala jsi, že se potřebuješ rozmyslet, co dál. Chtěla jsi počkat, až se matriarcha rozhodne. No, už se stalo. Takže co teď?“

„Nemysli si, že jsem jen seděla s rukama v klíně. Trochu jsem se poptala kolem. Pátrala jsem a shromažďovala informace. Spojila jsem se s pár starými přítelkyněmi a… požádala je o laskavost.“

Birgitta se odmlčela a Elysia napjatě čekala, co řekne dál. „Před východem slunce. Přijdu za tebou před východem slunce.“

„A co pak?“

„Pak odejdeme z Jarratoxu,“ zašeptala Birgitta procítěně. „Tohle místo už nejspíš v životě neuvidíš. Teď se ale sbal. Vezmi si s sebou jenom to nejnutnější. Hlavně nezapomeň na cestovní oblečení. A na svůj luk.“

Elvsii poklesla čelist překvapením a chvíli trvalo, než se vzpamatovala. „Kam půjdeme?“

„Bude lepší, když ti to zatím neřeknu. Kdyby se tě náhodou někdo zeptal, aspoň nebudeš schopná to prozradit.“

Elysia pořád ještě nevěřícně zírala na svoji učitelku. „Ale jak vůbec můžeme odejít? Co bude s Jarratoxem?“

„Jarratox je odsouzený k záhubě,“ povzdechla si Birgitta smutně. „Věř mi. Dnešním dnem Sesterstvo přestalo existovat, jen na to ještě nepřišlo.“

Stará kůže

Zapomenutý hrdina a vypovězená královna kráčeli lesem.

Bylo příjemně teplo, a jak šli, v porostu tu a tam zahlédli ruiny dávných domů. Jak čas plynul, slunce se pomalu sklánělo k západu a ve vzduchu bylo cítit podivné napětí. Náhle si Xavir uvědomil, kolik už uplynulo let od chvíle, kdy se naposledy nacházel na podobném místě. Celou svou bytostí vnímal krásu, která ho obklopovala. Zbystřenými smysly si všiml elegantně zkrouceného lístku na nedalekém keři, nádherné písně slavíka kdesi nad jejich hlavami a tisíců dalších drobností. Pak zavřel oči a nadechl se vůně vlhké hlíny a letních květů.

Země se otřásla nárazy těžkých tlap a kolem se prohnala trojice Lupařiných obřích vlků. Za nimi běželi další, tentokrát už jejich normálně velcí bratři, a v běhu na Xavira vrhali zvědavé pohledy.

„Tihle vás taky poslouchají?“

„Většinou ne. Vlastně jim ani nerozkazuju tak jako svým vlkům. Ale…“ Odmlčela se.

„Pokračujte.“

„Prostě k nim mluvím, stejně jako bych mluvila k člověku. Pokud jde o schopnost naslouchat, jsou to vynikající společníci.“

„Věřím, že jsou to výborní strážci, a podle toho by se s nimi mělo zacházet. Měla jste tu už vlastně nějaké problémy s vetřelci? Pokusil se vás Mardonius nějak odstranit?“

„To by určitě rád udělal, ale nejspíš nemá nejmenší tušení, kde mě hledat. Jediní, s kým jsem tu přišla do styku, bylo pár banditů. Moji vlci se o ně postarali. Nikdo, kdo vstoupí do tohoto lesa bez mého souhlasu, neodejde živý.“

„Nenudíte se občas?“

„Na to se mě ptá muž, který strávil posledních pět let v žalářní kobce?“ opáčila.

„Na tom něco je.“

Stezka, po které šli, byla postupně stále strmější, užší a temnější. Pak najednou končila na mýtině.

Lupara spokojeně přikývla. „Jsme na místě.“

Tři obří vlci obkroužili celou paseku se zvednutými nosy a pak si sedli na zadky a hlídali. Menší vlci se kolem nich chvíli motali a pak zmizeli v lesním šeru. Odkudsi zafoukal mrazivý vítr a Xavir si najednou uvědomil, že na tom místě parkuje až nepřirozený chlad.

„Na co čekáme?“ zeptal se, když si všiml, jak Lupařin zrak usilovně pátrá po něčem v okolí.

Neodpověděla mu. Místo toho si klekla a začala odhrnovat stranou naváté listí. Když se dostala až na holou zem, pokračovala pak určitým směrem dál.

Konečně našla to, co hledala. Dobře zahrabaný se tam ukrýval starý obdélníkový štít bez veškerých ozdob nebo označení. Lupara ho rychle očistila, pak ho chytila za jeden konec a zvedla jako nějaké padací dveře. A skutečně, v zemi pod ním se černala hluboká jáma. Na jejím dně bylo vidět velkou dřevěnou truhlu, snad čtyři stopy dlouhou.

„Popadni ji za druhý konec,“ přikázala Lupara a sama se sklonila, aby ji spolu s ním vytáhla.

Xavir se naklonil do díry a na straně bedny nahmatal železný úchyt. Zabral a společnými silami ji vytáhli ven.

Stejně jako štít, i truhla byla prostá a neoznačená. Bylo na ní vidět, že kdysi byla krásně zdobená a lakovaná, ale léta ve vlhku všechnu barvu dávno smyla.

„Jen do toho,“ kývla na něj Lupara. „Otevři ji.“

Xavir odklopil západku, zabral, zvedl těžké víko a odhodil ho na zem.

Uvnitř byl jakýsi balík, ovázaný černou látkou. Vytáhl ho ven a opatrně ho začal rozbalovat. Ukázalo se, že ukrývá dva meče v umně zdobených pochvách. Xavir je okamžitě poznal. Byl na nich znak jeho klanu – zlatý drak na stříbrném podkladu. Navíc měl každý z nich v hrušce zasazený malý rudý kámen.

Uplynuly už celé roky od chvíle, kdy tyhle úžasné zbraně naposledy držel v ruce. Kdy s nimi naposledy prolil krev.

Lupara zvedla jednu z legendárních zbraní a pokusila se ji vytáhnout z pochvy. Chvíli s ní marně zápasila – oba celou dobu dobře věděli, že to nedokáže – a pak ji s úsměvem podala Xavirovi. Jakmile se jeho ruka dotkla jílce, kámen začal okamžitě zářit, stejně jako vždy v minulosti, a meč lehce vyjel ven, načež kámen znovu pohasl. Xavir zvedl ostří před sebe a pozorně si prohlížel jeho dokonalý povrch.

„Truchlivé čepele,“ připomněla mu Lupara. Jako by snad na ně mohl zapomenout. „Vyrobené velkým kovářem Allimentrem. Jsou magicky upravené tak, aby je mohli používat pouze členové tvého rodu. Kromě nich v té bedně máš i svoji starou uniformu.“

Zvedla kus plátna, na kterém předtím ležely zabalené meče, a pod ním objevila složený stejnokroj Sluneční kohorty. Černé boty, černá kožená kazajka s jemnou stříbrnou výšivkou představující zubatou věž, nad kterou vychází slunce – symbol Cedia Moudrého. Pak tam byla ještě černá halena a kalhoty.

Xavir těžce polkl. Už pouhý pohled na jeho bývalý majetek mu připomněl věci, na které už celá léta nemyslel.

„Vy a váš osud. To byla jedna z mála tragédií, kterou byla Cediova vláda poznamenaná,“ zašeptala Lupara. „To, že čestní muži sloužící v těchto vznešených uniformách byli podvedeni a nezaslouženě uvrženi do hanby.“

„Vzala jste ještě něco dalšího?“

„Na někoho tak bohatého, jako jsi býval, jsi měl překvapivě málo věcí.“

„Pokaždé, když jsme odjížděli z paláce, tak existovala reálná šance, že se do něj už nevrátíme. Nejspíš kvůli tomu jsem nikdy neměl potřebu hromadit bezcenné tretky.“

„Voják každým coulem.“

„Kněží dělají to samé. A co se pamatuju na váš hrad, tak ani vy jste nebyla jiná.“

„Bahnnash,“ odpověděla mu. V jazyce jejího národa to byla kletba. „Vždyť to ani nebyl opravdový hrad. Všichni mí předchůdci byli válečníci, stejně jako já. Luxus pro nás nikdy moc neznamenal, na rozdíl od věcí jako čest a sláva. Mít meč v ruce a nepřítele před sebou – to byl smysl našeho života.“

Xavir se chmurně pousmál. „Kdo potřebuje vojáka v době míru? Oba dva jsme ze stejného těsta. Oba nás vychovali, abychom zabíjeli lidi. Celý život jsme bojovali za to, co bylo správné. Za to, co zajistilo lepší život našim rodinám. Nebo jsme tomu přinejmenším věřili.“

„Znamená to, že mi pomůžeš?“ upřela na něj planoucí zrak Lupara.

Xavir pořád ještě zíral na čepel ve své ruce.

„K čemu by to bylo dobré? Všichni vědí, co Sluneční kohorta provedla u Baradijských vodopádů. Vědí o naší hanbě. Když si obleču tuhle uniformu, lidé mě spíš zlynčujou, než aby bojovali po mém boku.“

„Nikdy jsi mi nepřišel jako člověk, který se nějak stará, co si o něm myslí ostatní.“

„To je pravda, ale vy po mně chcete, abych bojoval za vaši věc. Já. Xavir, řezník od Baradijských vodopádů. To není zrovna dobré přízvisko pro člověka, kterého chcete postavit do čela svojí armády.“

„Možná máš pravdu,“ přikývla. Optimismus, kterého byla ještě před chvílí plná, ji rychle opouštěl.

„Valderon by to ale zvládl. Myslím, že na tuhle práci by byl ten pravej.“

Zmateně se na něj podívala.

„Valderon byl vysoký důstojník v Prvním legionu. Seržant. Navíc je dobrý bojovník a neskončil v Pekelný bráně za nic tak příšernýho jako já.“

„Nebyli jste v tom vězení náhodou nepřátelé?“

Xavir nevzrušeně pokrčil rameny. „Na tom už teď nezáleží. Hlavní je, že Valderon, na rozdíl ode mě, není nechvalně známý, takže může se ctí vést armádu za vaši věc.“

Jeden z vlků tiše zavrčel.

„Vidíte? I on se mnou souhlasí,“ usmál se Xavir.

Vlčí královna se divoce rozesmála a válečník si uvědomil, jak málo se za ty roky od jejich posledního setkání změnila. Pořád byla okouzlující a nebojácná. Jestli něco, tak jí čas na kráse přidal.

„Popravdě, toho člověka vůbec neznám,“ vypravila ze sebe, když popadla dech. „Ale pokud se za něj můžeš zaručit, tak proč ne.“

Tím si Xavir nebyl moc jistý, ale rozhodl se lhát. „To můžu.“ Ale napřed se ujistím, že to opravdu je slušný a poctivý člověk.

„A co ty? Budeš ochotný za naši věc alespoň bojovat, když už se nepostavíš do jejího čela?“

„Pořád mluvíte o naší věci, ale kdo kromě vás samotné se za ni postaví?“

„Můžu povolat svůj kmen. Jsou to dobří bojovníci, ale počítají se na stovky, ne na tisíce. Navíc je to už dlouho, co jsem naposledy bojovala po jejich boku. Bude nám chybět praxe.“

„Tak dobře. Potřebujeme postavit armádu. Potřebujeme výcvik. A hlavně potřebujeme peníze, abychom si tohle všechno mohli dovolit. Zapomněl jsem na něco?“

„Potřebujeme to zvládnout co nejrychleji, Xavire. Tlačí nás čas. Lidé umírají.“

„Lidí umírají pořád,“ pokrčil Xavir rameny. „Tak už to na světě chodí, ať se vám to líbí nebo ne. Kdyby se na scéně neobjevil Mardonius, byl by to nějaký jiný tyran. Vždycky se najde nějaký šílenec, co je celý žhavý zabíjet druhé pro svůj vlastní prospěch. To prostě lidi dělají.“

Lupara přikývla. „Vlci jsou v tomhle lepší. Myslí na prospěch smečky, a ne na svůj vlastní.“

Xavir vrátil meč do pochvy a dlouze se zadíval na svoji starou uniformu.

„Klidně si ji obleč,“ pobídla ho Lupara. „Barvy královských vojáků ti nesluší.“

Vážně přikývl, opatrně položil meče na kraj bedny a natáhl se pro své staré oblečení. Pak se ale zarazil. „Asi bych se měl napřed vykoupat.“

„Řeka je kousek tímhle směrem. Počkám tady, než s tím skončíš.“

Xavir přikývl, odložil svoje věci a pak vyprázdnil i kapsy. Když s tím skončil, uctivě zvedl svoje staré šaty a s nimi v ruce se otočil a odešel směrem, který mu Lupara ukázala.

Říční břehy byly strmé, ale naštěstí ne bahnité. Seskákal dolů a našel si vhodné místo, kde byla voda dost hluboká. Pak se vysvlékl a vlezl do řeky.

Byla ledová. Otřásl se, ale zatnul zuby a počkal, až se mu tělo aklimatizuje. Přitom si všiml svého odrazu na vodní hladině, a najednou ho napadlo, že to je od oné osudné noci u Baradijských vodopádů poprvé, co se vidí.

„Čas k tobě nebyl zrovna milosrdný, kamaráde,“ zašeptal tiše.

Pak se ponořil do vody celý a nechal řeku, aby smyla minulost a odnesla ji do zapomnění.

Chvíli zůstal ponořený, potom se znovu postavil a zadíval se na plynoucí vlny. Takhle jsi stál až příliš dlouho, příteli, napadlo ho. Stál jsi na místě, zatímco čas a události plynuly dál.

Už stihl zjistit, že se za ty roky svět změnil, a podle všeho ne k lepšímu. Teď ale už nebude jen nečinně stát a přihlížet. Přišel čas, aby zaplatil za svoje minulé chyby. Aby je napravil. Díky Lupaře a Landrilovi dostal druhou šanci a hodlal ji využít. Beztak neměl nic lepšího na práci.

Konečně vylezl z vody, oklepal se jako pes, utřel se do ukradených šatů a pak se oblékl do své staré uniformy. Všiml si, že vesta je mu trochu volná, ale hlavu si s tím nelámal. Trocha cvičení a kvalitní jídlo se postarají, aby mu zase seděla přesně. Nakonec si nazul i boty a postavil se.

Připadal si jiný. Úplný. Po všech těch letech se konečně cítil být znovu sám sebou. Šampiónem krále a vojákem Sluneční kohorty.

Jenže neměl tu své staré spolubojovníky. Chyběli tu Felyos, Jovelian a Gatrok, jeho starý kamarád Brendyos a také urostlý Dimarius. Sluneční kohortě se říkalo Legion šestí, ale on byl sám. Jediný. Takhle to nemělo nikdy skončit.

„Očistím vaše jména, přátelé,“ slíbil hlasitě plynoucí řece. „Zabiju ty, kteří pošpinili naši čest a kteří způsobili vaši smrt. Měli jste padnout v boji, s mečem v ruce – ne katovou sekerou a za něco, do čeho jste byli zákeřně vmanipulováni.“

Pak se otočil a vrátil se k Lupaře, která na něho stále čekala u otevřené truhly. Když k ní došel, slavnostně mu podala jeho Truchlivé meče.

„Mnohem lepší,“ přikývla přitom souhlasně. „Tohle je ten Xavir, kterého jsem znávala.“

Vzal si od ní obě zbraně a zavěsil si je na záda. Královna mu pomohla přitáhnout řemeny tak, aby seděly.

„Lepší,“ přikývl.

„Rádo se stalo.“

„Děkuju,“ začervenal se, když mu došlo, že za léta ve vězení zapomněl i na dobré vychování. „Za to, že jste tyhle věci zachránila. A že jste se o ně postarala. A taky že jste mi dala důvod znova žít.“

Lesní jídlo

„Měl jsi mě poslechnout,“ ušklíbl se Landril s rukama založenýma na hrudníku.

„Hele, já za to jakože nemůžu, ne?“ úpěl Davlor. „Vždyť vypadaly úplně stejně, ne jako?“

Ruku měl přitom zastrčenou v měděném kotlíku v horké bylinné lázni. Oba muži stáli pár metrů od Lupařina srubu a hádali se, zatímco ostatní si cpali břicha vonící pečínkou, kterou jim připravil Grend. Nejhladověji přitom vypadal Jedral, který strávil celé odpoledne štípáním dřeva na oheň. Zdálo se, že mu těžká práce prospěla. Měl neobvykle dobrou náladu, a dokonce se čas od času i usmál.

Landril musel uznat, že Grend se ve vaření opravdu vyzná. Na rozdíl od Davlora, který byl spíš na obtíž.

Postupně se mladík ztišil. „Koukám, že už je ti líp,“ popichoval ho špicmistr. „Už neječíš jak stará bába. Jediný, co teď slyším, je Jedralovo hekání. Zjevně mu chutná. I když na druhou stranu, co jsem si všiml, při tom štípání taky hekal. Možná se rozhodl, že takhle s náma bude od nynějška komunikovat. Ale že mu to s tou sekerou šlo, co?“

„J-jo,“ vydechl Davlor vyčerpaně. „Sice tvrdí, že má jakože m-m-modrou krev, ale podle mě byl normální s-s-s-sedlák, jako já. Ne že by n-n-na tom bylo něco špatnýho, že j-jo… Je to poctivá p-p-práce.“

„Při bohyni, nech toho,“ povzdechl si Landril. „Mluvíš příšerně. Nemůže to přece být až tak špatný, ne?“

Přistoupil k nim Valderon, úsměv na tváři. „Co se tady stalo?“

„Sebral jsem špatnou houbu,“ fňukal Davlor.

„Navzdory mým dobrým radám,“ nakrčil samolibě nos špicmistr. „Říkal jsem mu, že ty žluté houby vlevo od cesty jsou velmi chutné a že ty skoro stejně žluté houby vpravo od cesty jsou prudce jedovaté. Dost na to, aby nás jedna z nich všechny zabila. Ale poslouchal mě snad?“

„Vždyť všechny ty houby vypadaly úplně stejně!“ To mu Davlor opakoval celou cestu zpátky do tábora. Dlaň a prsty mu během té doby příšerně natekly.

„Neměli bysme mu tu ruku useknout?“ mrkl Valderon nenápadně na Landrila. „Jedral vypadal, že si s tou sekerou celkem rozumí.“

„To bys neudělal. Nebo jo? Ne, že ne?“ Davlor viditelně zbledl.

„Tenhle odvar by ti měl pomoct,“ uklidňoval ho bývalý špicmistr. „Nech v něm tu ruku ještě pár hodin ponořenou, a pak uvidíme, jestli ji bude potřeba amputovat nebo ne.“

„Co?“ zaúpěl Davlor. „To tady mám jako stát s rukou v hrnci až do večera nebo co jako?“

„Ne, nemusíš. Klidně ji vyndej a počkej, až se ti ten jed dostane do celého těla,“ usmál se na něj špicmistr zářivě. Dobře věděl, že kromě otoku mladíkovi nic nehrozí, ale říkat mu to nehodlal. Zasloužil si, aby za svoji hloupost pořádně trpěl.

„A jak se mám jako najíst?“

„Ta druhá je pořád ještě zdravá, ne?“ zasmál se Valderon, poplácal chlapce po tváři a spokojeně odešel. Landril se k němu připojil.

„To mě tady jakože jen tak necháš?“ zavolal za ním Davlor nešťastně.

„Drahý příteli, konverzace s tebou není zrovna zábavná, a ty sám na tom nejsi o moc líp. Takže ano, nechám tě tady. Při troše štěstí si z toho vezmeš ponaučení pro příště.“

„Jaký ponaučení jako?“

„Že máš poslouchat, co ti říkám,“ zasmál se Landril a pak opravdu odešel.

Bývalí vězni se zatím sesedli kolem ohně, nad kterým se pekla další zvěřina. Při té vůni Landrilovi začalo kručet v břiše. Uřízl si pořádný kus a vděčně se do něj zakousl. Nedokázal ani popsat, jak skvělý pocit to je, moct se znovu pořádně najíst. U bohyně, došlo mu najednou. Jaké to teprve musí být pro ostatní. Vždyť byli v Pekelné bráně zavření mnohem déle než já.

„Velmi pěkná jídelní souprava,“ prohlásil najednou Tylos a uznale si prohlížel nádobí, které jim Lupara půjčila. „Opravdové stříbro, mohu-li soudit.“

„Chystáš se ho ukrást?“ zeptal se kdosi a ostatní se rozesmáli.

„Kdysi jsem možná býval zlodějem,“ uznal Tylos. „Nicméně ne, nic takového v plánu nemám. Pouze jsem obdivoval nespornou cenu těchto věcí. V dětství jsem jídával z podobných.“

„Jednou zloděj, navždy zloděj, ne?“ poplácal ho Valderon přátelsky po rameni.

„I to je možné.“

Náhle se z lesa vynořila Lupara s Xavirem po boku a všichni okamžitě zmlkli. Landril se při pohledu na ně neubránil úsměvu. Konečně před ním stál ten muž, kterého znával z Cediova paláce. Ve své staré uniformě vypadal jako válečný král.

Ostatní se k němu také začali chovat jinak. Sice už předtím věděli, kdo doopravdy je, ale i tak to pro ně ještě před chvílí byl jejich bývalý spoluvězeň, pro některé vůdce, pro jiné ne přítel. Teď k němu ale všichni vzhlíželi s respektem, který dřív necítili.

Valderon mu vyšel vstříc. „Tohle jsou legendární Truchlivé čepele?“ vydechl skoro posvátně.

„Ano, to jsou ony.“

„Už hodně jsem toho o nich slyšel, ale ještě nikdy jsem je neviděl.“ Oči mu přímo zářily nadšením.

Jedral se poškrábal na bradě, nejistě se ošil a stejně nejistě se rozhlédl po ostatních, ale pak to přece jen nevydržel. „Cože to je?“

„Truchlivé čepele. Legendární meče,“ ujal se vysvětlení Valderon. „Vytvořil je legendární umělec a kovář Allimentrus, který zemřel před nějakejma sedmi stoletíma. Každej voják, co jsem kdy znal, snil o tom, že by je jednou držel v ruce, ale říká se, že je můžou používat jen lidi z jednoho konkrétního rodu.“

Xavir přikývl, sundal si meče i s pochvami ze zad a podal je Valderonovi. „Klidně to zkus.“

Bývalý seržant sevřel ruku kolem jílce, do druhé chytil pochvu a zatáhl. Samozřejmě marně. Smutně se usmál a vrátil je Xavirovi.

„Ještě někdo si to chcete zkusit?“

Nakonec se o to pokusili všichni kromě Landrila, který tyhle legendární meče dobře znal, a Davlora, který měl ruku pořád ještě ponořenou v kotlíku s bylinným louhem.

Nakonec se obě zbraně vrátily zpátky ke Xavirovi. Když je vzal do ruky, kameny zasazené v hruškách se rozzářily a meče lehce vyklouzly z pochev.

„Čarodějnictví,“ zašeptal kdosi.

„Něco takovýho,“ přikývl Valderon. „Říká se, že je z těch pochev nedokázala vytáhnout ani ta čarodějnice, co je Allimentrusovi pomáhala vytvořit.“

„Nikdo takový neexistoval,“ zavrtěl Xavir hlavou, schoval čepele do pochev a připnul si je zpátky na záda. „Pokud vím, vyrobil je úplně sám. A používat je můžou jen členové mýho rodu.“

„Proč se těm zbraním říká právě Truchlivé čepele?“ zeptal se Tylos.

Xavir se usmál, poodešel kousek stranou a znovu je vytasil. Pak začal předvádět rychlou sérii naučených seků a výpadů. Meče se jen míhaly vzduchem a přitom jakoby smutně kvílely.

„Naříkají jako víly smrti,“ všiml si Landril. „To bude nejspíš tou magií v nich, ne?“

„Přesně tak. V opravdovém boji je ten zvuk ještě o hodně hlasitější,“ přikývl Xavir, přestal s cvičením a pokusil se je vrátit zpátky na záda do pochev. S pravou se mu to povedlo, ale levou minul.

„Podívejme se na toho skvělého válečníka!“ rozesmál se Tylos vesele.

„Hele, jestli jsi už zapomněl, jak se používaj, klidně ti to předvedu,“ přidal se k němu Valderon.

„Vyšel jsem ze cviku, seržante,“ přikývl Xavir a také se zasmál. Landril zpozorněl. Vůbec poprvé od jejich setkání v Pekelné bráně měl pocit, že to šlo od srdce. „Budu si muset pár věcí připomenout.“

„No, to my všichni,“ přikývl Valderon a pak nasměroval Xavira k ohni a pečícímu se masu. „Ale hádám, že ještě budeme mít dost času na to, vrátit se do formy.“

Byl to příjemný večer. Muži si vyprávěli příběhy a smáli se a celkově mezi nimi zavládla pohoda, jakou v Pekelné bráně nikdy nezažili. Všichni kromě jednoho dali najevo, že plánují zůstat s Xavirem a pomoct mu s jeho pomstou. Jediný Harrand mluvil o nějakém městě, kde si musí s kýmsi vyrovnat účty.

Landril přemýšlel, proč se většina z nich rozhodla zůstat. Možná jim možnost někoho následovat dávala pocit, že mají pro co žít. Možná jim to prostě umožňovalo držet se zaběhnutých pořádků, i když okolní prostředí se radikálně změnilo. Protože kam by lidé jako oni asi tak mohli jít?

Věci se trochu zvrhly, když Xavir s Luparou společně odešli do srubu. Jeden nebo dva muži začali dělat oplzlé poznámky na to, co by tam spolu mohli dělat.

„Chlapi, to vám povídám,“ prohlásil Jedral nadržené. „Já bych tu děvku vojel, až by vyla jako jeden z těch jejích vlků.“ Pár mužů se rozchechtalo.

„Chápu, že jsi už celý roky neviděl ženskou,“ utrhl se na něj Valderon nakvašeně, „ale opravdu se musíš za každou cenu chovat jak nadržený prase?“

„Valderon má pravdu,“ přidal se Tylos. „Nemluvě o tom, že nejspíše by válečná královna přinutila výt tebe, a nemyslím, že by to bylo rozkoší.“

Jedral na něj vyvalil oči. To už se chechtali všichni kolem. Landril si všiml, jak se mezi muži objevilo napětí, a v duchu se modlil, aby to celé neskončilo krveprolitím.

„Královna nás přivítala ve svým domě a dovolila nám tu zůstat,“ pokračoval zatím Valderon klidně. „Dala nám jídlo i střechu nad hlavou, jaký jsme neměli, ani nepamatuju. To nejmenší, čím se jí můžeme kurva odvděčit, je, že se k ní budem chovat slušně.“

Jedral najednou vypadal celý v rozpacích, a dokonce zamumlal i cosi, co znělo jako omluva.

„Navíc Tylos má pravdu,“ dodal ještě Valderon. „Vsadím boty, že kdybyste to na ni někdo zkusili, ufikla by vám ptáka dřív, než byste vůbec přišli na to, co si s ním počít. Slyšel jsem celý legendy o tom, co tahle vlčí královna dokázala i se zkušenejma válečníkama. Jednou jsem dokonce bojoval bok po boku s jejími muži a řeknu vám, tihle Dacianarci jsou fakt třída. Ale i mezi nima se stěží najde někdo, kdo by se jí s mečem vyrovnal. Fakticky si někdo z vás myslí, že má na to, aby si na takovouhle ženskou něco dovolil?“

Jedral zlomil větvičku, se kterou si předtím hrál, a strnule zíral do ohně.

V tu chvíli Landril dospěl k závěru, že už slyšel dost, a rozhodl se strávit trochu času o samotě. Třeba děkovnou modlitbou k bohyni. Věděl, že mezi tyhle muže nikdy nezapadne, ale nelámal si s tím hlavu. Prostě počká, až všichni půjdou spát, a teprve pak zaleze do své postele ve srubu.

Jako špion byl zvyklý trávit čas o samotě. Zatímco vojáci stvrzovali svá bratrství krví na bojišti a během tažení se byli 2: vyklí dělit o všechno, jeho vlastní služba Cediovi byla diametrálně odlišná. Jezdil na diplomatické mise. Účastnil se opulentních hostin s úplnými cizinci, s lidmi z těch nejvzdálenějších koutů říše nebo z ještě větší dálky. Vedl život plný tajemství. Měl mnoho jmen a mnoho tváří, ze kterých si vybíral podle aktuální potřeby. Za ty roky byl se svými alter egy tak sžitý, že občas přemýšlel, jestli Landril není jen dalším z nich.

Jen bohyně ví, jak to skutečně je.

Našel si velký osamělý strom a poklekl u něj k modlitbě. Zatímco jeho ústa formovala známá slova, v mysli se vrátil do minulosti.

Dalo by se říct, že bohyni zasvětil většinu svého života. Jeho otec byl kazatel a sloužil ve velkém chrámu přímo v hlavním městě Straviru. Landril sám žil jejím učením, ale současně nechtěl následovat cestu svého otce. Nebyl stvořený pro život kněze – na to byl až příliš zvědavý a příliš miloval svět. Najednou ho napadlo, jak tohle rozhodnutí asi vnímal otec. Jestli z něj byl zklamaný. Popravdě to netušil, protože o tom spolu nikdy nemluvili. Z jeho úst totiž nikdy nevyšla jediná stížnost, jediná námitka.

Opravdu nikdy. Dokonce ani když svého syna přistihl v posteli s jiným mužem. Musel to pro něj být šok, ale přesto na něho ani nezvýšil hlas, ani nevypadal zklamaně.

Landril tehdy dospěl k závěru, že otec je ztělesněním učení bohyně: věřil v rovnost a lásku, v čest a mír. V obětování se pro dobro ostatních. O to hůř na něj doléhaly věci, které se děly poslední dobou. Mardonius nenáviděl bohyni a její následovníky, výsledkem čehož byly tisíce mrtvých a stovky vypálených vesnic. A to všechno jen kvůli jejich víře, založené na vznešených hodnotách plných lásky k bližnímu.

Jenže i přes to – nebo možná právě kvůli tomu – byli pronásledováni po celém Stravimonu, vražděni a šikanováni, dokud to nevzdali a neodešli někam jinam.

Celé to začalo tím, že kněží se rozhodli otevřeně promluvit o Mardoniových zločinech. Krátce nato se ve městech začaly šířit pověsti o démonech, kteří se objevovali uprostřed noci a odvlékali křičící nešťastníky z řad věřících neznámo kam. Vyděšení lidé si šeptali o zdech, které ronily krev, o úpěnlivých výkřicích přicházejících zdánlivě odnikud. O děsivých přízracích, které přinutily celé rodiny opustit své domovy a v hrůze uprchnout.

Byly to jen smyšlenky, nebo se tyhle historky zakládaly na pravdě? To nikdy nevypátral. Když se ale pokusil varovat svého otce, zjistil, že přišel pozdě. Zmizel, a spolu s ním i několik důležitých kněží. Nikdo nevěděl kam, ale krvavé skvrny na kostelní podlaze a dveřích dávaly tušit, jaký osud je potkal.

Lupara měla vlastní síť špehů, která události ve Stravimonu pečlivě monitorovala a pátrala po známkách nějakého nebezpečí pro její Dacianaru. Takhle s ní ostatně Landril poprvé přišel do kontaktu. Oběma jim bylo jasné, že jestli nemá Mardonius ovládnout celý kontinent, budou ho muset nějak zastavit. Otázkou bylo jak. Ve své podstatě to bylo naprosto nemožné, i když se rozhodli spojit svoje síly. A pak je oba nezávisle na sobě napadlo jediné možné řešení. Jediný muž.

Xavir Argentum.

Zatímco se modlil, proběhlo kolem něj několik malých vlků. Mířili hlouběji do lesa. Jeden z nich se zastavil a špicmistra očichal. Pak na něj vrhl pohled, který připomínal úsměv plný zubů, a zmizel za svými bratry.

Landril se zvedl na nohy a pomalu vykročil zpátky. Mířil přes louku k Lupařině srubu.

Najednou v lese za ním cosi zapraskalo.

Zastavil se a ohlédl se přes rameno. V noční tmě nic neviděl, jen stíny a listy lesknoucí se ve světle měsíce. Cítil, jak se mu zrychlil tep, jak se mu zadrhává dech. Najednou se ozvalo další zapraskání. Přišlo z křoví kousek od něj.

Landril vyděšeně uskočil a o okamžik později na místo, kde ještě před chvílí stál, dopadla zakrvácená změť kostí a masa. Byly to zbytky vlka, který ho před chvílí očichával. Teď ale byl rozervaný k nepoznání.

Pak se z hloubi lesa ozvalo dlouhé, táhlé zavytí.

Tohle nebyl vlk.

Země se otřásla.

To už Landril na nic nečekal. Ani se neohlédl a ze všech sil prchal temnotou jako o život. A nejen jako.

Noční boj

Xavir s Luparou seděli vedle sebe a ve světle několika svíček zkoumali mapu kontinentu.

Xavir s ostatními vězni přišli ze Silkspirských hor do Brekklandu. Dál stejným směrem ležela Brintassa, ale spíš než tam měli v plánu zamířit do Burgassie, podivné země s dlouhou a pohnutou historií.

Za ní už ležel Stravimon. Byl větší, než si ho urostlý válečník pamatoval. Když se před lety stal králem Cedius, dřív, než Xavir vstoupil do armády, připojil k říši její jižní sousedy. Bez boje, jen silou diplomacie. Opravdové války vždycky probíhaly na Micenských pláních nebo za nimi, kde žily barbarské kmeny a další, podobně agresivní národy. Ti všichni si brousili zuby na Stravimon a hlavně na hlavní město Stravir a jeho bohatství. Většina jejich pokusů se k městu dostat selhala, protože pohraniční města byla dobře opevněná a obsazená silnými vojenskými posádkami.

Tak to alespoň bývalo dřív. Podle mapy to ale vypadalo, že Mardonius se rozhodl změnit pravidla a přenesl válku na území barbarů, přičemž posunul hranice své říše severněji, než kam kdy sahala.

Xavier zíral do mapy a snažil se pochopit, co má Mardonius v plánu: zdálo se, že o jih a západ se prakticky nezajímá. Burgassii víceméně ignoroval, nejspíš proto, že neměla krále a asi ho ani nikdy mít nebude. S Lusslandem sice bojoval, ale válku mu nikdy formálně nevyhlásil a ani se nepokusil ho obsadit. Místo toho se uchýlil k těžko pochopitelné taktice: posílal malé jednotky, aby napadaly města a vesnice, povraždily civilisty a pak se zase stáhly.

Najednou ho z myšlenek vytrhlo divoké ržání koní, ustájených vzadu za srubem. Lupara vyskočila z lavice a Xavirovi stačil jediný pohled na její tvář, aby pochopil, že něco je špatně.

„Co se děje?“

„Vlci,“ odpověděla mu nepřítomně, zatímco se usilovně soustředila na něco, co neviděl ani neslyšel. „V lese se něco děje.“

Vyběhla ven z chaty a zavolala na své tři obří strážce. Ti se o chvíli později vynořili ze tmy a obstoupili ji, přitom ale nespouštěli pohledy z lesa. Xavir si rychle připnul na záda Truchlivé čepele a vyšel z chaty. Bývalí vězni seděli pořád ještě kolem ohně a nezdálo se, že by si něčeho všimli.

„Pojď mi pomoct!“ zavolala na něj Lupara, jak zápasila s brněním, které se snažila rychle připnout svým stále neklidnějším vlkům. „Běž z druhé strany. Budeš zapínat řemeny.“

Xavir ji poslechl a společně se dali do práce. Královna přehodila kus brnění zvířeti přes hřbet, a zatímco ho rovnala, velký bojovník mu protáhl řemeny pod břichem a přitáhl je, aby dobře seděly. Jak pracoval, pořád jedním okem sledoval doširoka otevřené zubaté mordy, natočené k lesu.

Ukázalo se, že vlčí zbroj je dobře vymyšlená. Kusy vydělané kůže jim chránily hřbet a břicha, zatímco na hrudník přišly kovové pláty.

„Čekáte nějaký potíže?“ všiml jejich počínání Valderon a vyskočil.

„Rozhodně,“ přikývla zasmušile Lupara. „Řekni svým mužům, ať se připraví na boj. V lese je něco špatného.“

„Jste si jistá?“

„Vlci to cítí,“ utrhla se na něj. „Takže to cítím i já.“

„Hned jdu na to, madam,“ přikývl Valderon rázně a zasalutoval. Pak se rozběhl k ostatním a začal na ně řvát. „Koukejte vstávat, vy dámičky! Dneska v noci se už nevyspíme. Tak fofr, fofr, popadněte zbraně, a ať to lítá!“

„Do prdele jako. Jsme byli jak dlouho na cestě, ne?“ ušklíbl se Davlor. „Jsem úplně mrtvej.“

„To teprve budeš, jestli okamžitě nepohneš zadkem a neseženeš si nějaký brnění a meč,“ utrhl se na něj Valderon. „Něco se sem blíží.“

To už Xavir, Lupara a tři obří vlci vyrazili k lesu. Zastavili se kousek od prvních stromů.

Valderon zatím sehnal všechny muže dohromady a zformoval druhou linii nějakých třicet metrů za nimi. „Na jaký nepřátele se máme připravit?“ zavolal.

Xavir se ohlédl a bezmocně pokrčil rameny. Vytasil Truchlivé čepele a čekal na Lupařiny rozkazy. Nečekaně ho zaplavil příjemný pocit. Připravoval se k boji. Měl zpátky své zbraně, znovu cítil jejich váhu. A ke svému překvapení si uvědomil, že se už nemůže dočkat, až je použije.

Valderon zatím přinutil bývalé vězně, aby zmlkli, a o chvíli později všichni zaslechli zvuk běžících nohou, který se k nim rychle přibližoval.

Z hloubi lesa se ozvalo příšerné zavřískání. O okamžik později se na mýtinu vyřítil Landril, a když si všiml Xavira a ostatních, zamířil k nim.

„V tom lese něco je!“ volal na ně už cestou. „Něco nepřirozenýho! Zabilo to jednoho vlka a pak se ho to pokusilo hodit na mě, přímo skrz stromy!“

Když to Lupara slyšela, otřásla se.

Konečně byl Landril u nich. Přidal se k Valderonovým mužům, opřel si ruce o kolena a těžce oddechoval. Vypadal, že je mu na zvracení.

Pak se z lesa ozvaly další kroky. Všichni zpozorněli, pevněji sevřeli svoje zbraně a čekali, co se bude dít. Najednou se z lesa vynořila obří postava a o okamžik později ještě dvě další.

„Ve jménu bohyně, co to jako má…?“ vydechl Valderon. Všechna tři monstra byla přes tři metry vysoká. Jejich znetvořená těla pokrývala tuhá srst a vévodily jim baňaté hlavy s obřími uslintanými čelistmi. Oči jim rudě svítily nenávistí a touhou zabíjet. Měla čtyři nohy, každou trochu jinou než ty ostatní, a k tomu po páru svalnatých paží s dlouhými drápy.

Pak jedna z těch zrůdností zavyla tak, že se otřásla země. Na to znamení všechny tři vyrazily k útoku.

„Na můj povel…!“ zařval v tu chvíli Valderon. „Rozestup dvacet kroků, a fofrem! A připravte se na útok.“

„Kterým směrem mám kurva jít?“ zaúpěl pobledlý Jedral. „To je kurva jedno, hlavně jiným než ostatní!“

Xavir se v duchu usmál. Okamžitě pochopil, o co se Valderon snaží. Byla to jedna ze starých taktik, kterou legiony občas používaly. Říkalo se jí Rozptýlený houf.

Jak se k nim monstra blížila, obrátil se k Lupaře. „Který z nich si chcete vzít?“

„To, které se ke mně dostane jako první.“

„Tak jo,“ pokrčil rameny. „Já zatím zabavím jednoho z jeho společníků.“

Rychle odhadl, kudy poběží, a pak se jim rozběhl po kraji lesa vstříc. Když se k nim dostal, nezastavil se a prostě běžel dál, jen natáhl ruku s jednou ze svých magických čepelí směrem k nejbližší z nich. Očarované ostří snadno projelo kůží i masem a nechalo za sebou hlubokou ránu. Zraněné zvíře příšerně zavylo a s těžkým zaduněním upadlo na zem. Rychle se ale zvedlo a vyrazilo proti Xavirovi.

Ten se zatím zastavil a klidně čekal, až se k němu přiblíží. Když ho ta věc měla na dosah, švihla po něm jednou z paží s dlouhými drápy. Válečník ale udělal rychlou piruetu doleva a přitom sekl po natažené končetině.

Nocí se rozlehlo další příšerné zavytí.

Xavir čekal, až se na něj nestvůra znovu vrhne, a když se to stalo, skočil dopředu. Těsně se vyhnul cvakajícím čelistem a přešel plynule do kotoulu, který ho bezpečně odnesl z dosahu nebezpečných drápů. Při tom všem ještě stihl máchnout rukou a jediným mistrovským sekem svého nepřítele oslepit.

Teď už nestvůra řvala nepřetržitě, zatímco se zmateně motala na místě a divoce kolem sebe mávala prackami. Do všech stran se při tom rozstřikovaly proudy její krve.

Za Xavirovými zády se už také ozývaly zvuky boje, on si jich ale nijak nevšímal a dál se soustředil na svůj cíl. Kroužil kolem něj, pečlivě sledoval každý jeho pohyb a pokaždé, když se mu naskytla příležitost, zabořil do něj jednu ze svých Truchlivých čepelí. Během chvíle se po zemi válelo několik kusů masa a kůže. Pak konečně přišla příležitost, na kterou válečník celou dobu čekal. Obratně se sehnul pod širokým máchnutím jedné obří ruky, prudkou otočkou se vyhnul i té druhé a pak monstru zabořil oba svoje meče hluboko do břicha. Rychle jimi škubl do stran a nahoru a znovu uskočil.

Na měsícem osvětlenou louku se vyvalily odporně páchnoucí vnitřnosti. Stvůra příšerně zavyla bolestí a zhroutila se na zem, kde jí Xavir jedinou mocnou ranou uťal hlavu.

Pak se otočil na patě a rozběhl se ke svým společníkům.

Bojovala už jen jedna ze zbývajících bestií. Obklopovala ji skupina mužů, mezi kterými se míhaly obří siluety Lupařihých mazlíčků. Xavir k nim doběhl právě včas, aby viděl, jak se monstrum hroutí k zemi. Pak Valderon vrazil meč netvorovi okem do mozku a tím ho umlčel navždy.

Rozhostilo se ticho, které jim po předchozí vřavě dunělo v uších víc než řev těch bestií. Všichni byli od hlavy až k patě pokrytí černým ichorem a jen stáli a divoce se rozhlíželi kolem v očekávání dalšího útoku, zatímco lapali po dechu. Jakmile se ujistili, že jim nehrozí bezprostřední nebezpečí, poslala Lupara svoje vlky do lesa. Chtěla vědět, jestli se v něm neskrývají další monstra.

V tu chvíli si Xavir všiml dvou mužů ležících v trávě a vykročil k nim, aby zkontroloval jejich stav. Valderon se k němu okamžitě přidal. Ukázalo se, že oba jsou mrtví.

„Barros a Galo,“ identifikoval je bývalý seržant, když si prohlédl jejich ostatky. „Po jednom z každýho z našich gangů.“

„Škoda jejich životů,“ povzdechl si Xavir.

„Bojovali dobře. Splnili svoji povinnost a padli v boji s nepřítelem. Víc jsme od nich žádat nemohli.“

Zatím k nim přišli i ostatní, aby se podívali na mrtvé kamarády. „Oba to s mečem uměli, ale proti tomuhle…“ zavrtěl hlavou Tylos. „Proč je to vždycky stejné? Proč schopní muži umírají, zatímco neschopní hlupáci, jako tady Davlor, který má problém poznat čepel od jílce, přežijí?“

„Hele jako!“ ozval se dotčeně Davlor. „Já taky neutekl! Bojoval jsem jako ten, lev, ne?“

„Neutekl jsi, ale na to, jak divoce jsi kolem sebe tím mečem mával, tak jsi tu potvoru ani jednou netrefil, ty sedlácký hovado,“ ušklíbl se Jedral.

„Možná nejsem urozenej jako ty, ale co má bejt? Zůstal jsem a dělal, co jsem mohl. Nemluvě o tom, že s tebou se jakože nemůžu vůbec srovnávat. Já sem možná sedlák, ale ty seš zkurvenej pošuk chorobně posedlej touhou zabít všechno, co se hejbe.“

„Přiznávám, že jsem si to celkem užil, pánové,“ přikývl Jedral spokojeně. „Takovýhle povyražení vždycky potěší. Člověk ze sebe dostane trochu toho stresu a napětí, ne? Nebejt toho, nejspíš bych si to vybil tady na Davlorovi. Už mě s tím svým posraným skučením fakt začínal lízt na nervy.“

„Tohle není vhodná doba na vaše hloupý hádky,“ utrhl se na něj Xavir a zvedl se od obou těl. „Naši kamarádi zrovna zemřeli, tak jim projevte trochu respektu.“

Ohlédl se po Lupaře, ale zjistil, že zmizela do lesa za svými vlky. Zdálo se, že si na pomoc zavolala i jejich menší příbuzné, protože trávou směrem ke stromům běžel snad tucet šedých stínů.

„Řeknu vám,“ ozval se najednou Davlor a znělo to dost vyděšeně, „fakt bych si nechtěl nic začít s těma jejíma vlkama. Viděl jsem, jakože ještě doma, jak stejní jako ti malí během pár vteřin roztrhali krávu na kusy, ale tihle… To je jakože jiná liga. Ona a ti tři sejmuli svoji bestii a ani se u toho jakože nezapotili.“ Xavir vážně přikývl. V minulosti už obří vlky viděl v akci mnohokrát a věděl, co dokážou. Pak se přidal k Landrilovi, který si pozorně prohlížel mrtvá monstra.

„Na co jsi zatím přišel, špicmistře? Popravdě, ještě jsem nic takovýhodle neviděl. Když o tom tak přemýšlím, tak jsem o těchhle bestiích nikdy ani neslyšel.“

„Ani já ne, do loňska,“ pokrčil oslovený zamyšleně rameny. „U bohyně, jsou to ale odporný zrůdy, co? Navíc, když si je pořádně prohlídneš, zjistíš, že máš před sebou něco opravdu speciálního. Mají dvě oči, jasně. Ale to není všechno. Koukni se sem, tady u čumáku, vidíš? Druhej pár, jen o něco menší. Nebo ty zuby, hele. Dvě řady v horní čelisti, vidíš? A tři v dolní. Nikde v téhle zemi nenajdeš stvoření, co by se jim byť jen vzdáleně podobalo.“

„Počkej, to myslíš vážně?“ zarazil ho Xavir. „Chceš říct, že jsou odněkud jinud?“

„Já vím, jak šíleně to zní, ale…“ Landril pokrčil rameny a pak přikývl. „Slyšel jsem o pár podobných incidentech, ale nikdy ne takhle daleko na jihu nebo západě. Navíc v těch ostatních případech mohly figurovat i jiný potvory než konkrétně tyhle. Nějací učenci na univerzitách zasvěcených bohyni je začali popisovat a kategorizovat, ale pak rozpoutal Mardonius ten svůj teror a bylo po všem.“

„Kolik těch podobných incidentů celkem bylo?“ zajímal se Xavir. Ostatní se kolem nich zatím shromáždili a doslova viseli Landrilovi na rtech a čekali, co odpoví.

„Méně než tucet,“ prohlásil po chvilce přemýšlení. „Já vím, že to není nijak vysoké číslo, ale pokaždé to mělo naprosto zdrcující vliv na postiženou komunitu. Párkrát ta monstra pobila dobytek. Párkrát přímo lidi.“

„Jak to? Vždyť zabít je nebylo nijak zvlášť těžký, ne?“

„Že to nebylo těžký?“ Landril vypadal, jako by mu zaskočilo. „Možná pro tebe, do háje, možná pro tebe. Já byl podělanej strachy. Když začal boj, chtěl jsem něco udělat. Ublížit jim, bodnout nebo něco. Ale nemohl jsem. Nedokázal jsem se k nim ani přiblížit. Na tyhle věci prostě nejsem stavěný.“

„Jsi naživu a oni ne,“ odsekl mu Xavir. „Takhle to v boji funguje. O tomhle je vítězství.“

„V tvém podání to zní vážně jednoduše.“

„Protože to jednoduchý je. Ale změňme téma. Ráno mi řekneš všechno, co o nich víš, ale to počká. Teď jsme všichni unavení, nemluvě o tom, že se musíme postarat o naše padlé. Zná tady někdo patřičný modlitby?“ zeptal se shromážděných, ale pohledem sledoval Landrila.

„Můj otec byl kněz,“ povzdechl si neochotně špicmistr. „Myslím, že bych to zvládl.“

„Možná nejsi válečník, příteli, ale máš zase jiné schopnosti,“ přikývl Xavir vážně. „Dohlédni na to, aby byli náležitě připravení na pohřeb. Možná to ještě nedávno byli vězni, ale dneska zemřeli svobodní a se ctí. Nikdo z nás by si nemohl přát víc.“

Odchod z Jarratoxu

Elysia odešla bez ohlédnutí.

Bylo krásné ráno. Slunce před chvílí vyšlo, na obloze nebylo ani mráčku a ony šly přes most vedoucí ze skalního ostrova a mířily směrem k zeleným loukám a zalesněným kopcům. A dívka necítila nejmenší potřebu se s Jarratoxem nějak rozloučit nebo se na něj byť jen naposledy podívat.

Nevadilo jí opustit jediný domov, jaký kdy měla. Nelitovala toho, neměla pochybnosti. Nejspíš to souviselo s tím, že se tam nikdy necítila opravdu dobře. Vnímala ono místo spíš jako vězení, které ji připravilo o svobodu. Jako okovy, které jí brání se rozlétnout. Sesterstvo ji nenaučilo nic než jak snášet utrpení a jak mít pevnou vůli, navíc jen omylem, když se jí snažilo vtlouct do hlavy věci, o které nestála.

Teď běžela se svým lukem na rameni a s malým ranečkem osobních věcí vstříc širému světu a už se nemohla dočkat, až ho prozkoumá.

Birgitta, i když celý tenhle útěk byl její nápad, veškerou situaci nesla mnohem hůř. Příliš toho nenamluvila, zato se pořád ohlížela přes rameno. Dívka si nebyla jistá, jestli se tak loučí se svým dlouholetým domovem, nebo jestli se bojí pronásledování. Co ji ale opravdu překvapilo, byl fakt, že nebyly samy. Přidalo se k nim ještě dalších deset sester.

„Nejsem jediná, kdo má svoje pochybnosti o cestě, kterou se Sesterstvo vydalo,“ vysvětlovala jí Birgitta, když se Elysia pochybovačně mračila na zahalené postavy, které s sebou přivedla.

Prchající sestry měly v plánu se brzy rozdělit a rozejít se na všechny strany, jako semínka nesená větrem. Chtěly najít lidi, kteří se postavili proti Mardoniovi, a podpořit je. A tak se stalo, že přes most vedoucí z Jarratoxu toho rána prchalo dvanáct sester. Dvanáct postav v pláštích všech možných barev – byla tu modrá patřící učitelkám, šedá a červená příslušící bývalým klanovým pomocnicím, a dokonce i jedna hnědá, pod kterou se schovávala novicka o rok mladší než sama Elysia.

Když znovu stály na pevné půdě, rozloučily se Birgitta s Elysií s ostatními ženami a společně zamířily na jih. Spěchaly, dokud se nedostaly k prvním vesnicím. Teprve tam si dovolily trochu zvolnit tempo. Doufaly, že před případnými pronásledovateli mají již dostatečný náskok.

O další hodinu později už bylo slunce vysoko na obloze a jim se na jednom z kopců konečně naskytl výhled do světa, do kterého mířily. Elysia se nemohla dočkat. Už žádné ubíjející lekce. Žádné sborové recitace, žádné peskování, protože si správně nezapamatovala nějaký text. Žádné kyselé babice dívající se na ni svrchu jen proto, že jsou starší než ona. Zapadnout tady venku znamenalo něco úplně jiného než v Jarratoxu.

Ano, Elysia měla všechny důvody svého odchodu nelitovat.

„Hele, máme opravdu problém?“ zeptala se Elysia.

„Vidíš snad něco, co by nás ohrožovalo, sestřičko?“

„Ne, ale tak jsem to nemyslela. Jakože má nás dvanáct problém, že jsme opustily Sesterstvo? Všimla jsem si, že sis s sebou vzala i Stínovou hůl.“

Hůl vypadala jako větší větev ulomená ze stromu. Pokrývala ji hrubá kůra a na jednom konci měla zasazený černý čarokámen. Birgitta si ji vyrobila sama a Elysia ji v akci viděla jen jednou. To když jí její jediná oblíbená učitelka chtěla ukázat, jak čarodějka může magicky ovlivnit svoje okolí. Právě pomocí téhle hole vytvořila oblast absolutní temnoty, jež pohlcovala veškeré světlo. Takovéhle čáry, vysvětlila pak své žačce, nejsou ani tak zbraní jako spíš nástrojem sloužícím ke zmatení a odvedení pozornosti. Takovéhle schopnosti mohou sestru dostat z nejedné ošemetné situace. „Když tě nevidí, nemůžou tě zabít,“ uzavřela tehdy svůj výklad.

Váček plný čarokamenů všech možných barev, který měla Birgitta zavěšený u pasu, ale napovídal, že v případě potřeby se dokážou i velmi účinně bránit.

„Mám ji s sebou, abych se o ni mohla cestou opírat,“ pokrčila starší žena netečně rameny. „Po včerejšku mě pořád ještě bolí nohy. Když už o tom ale mluvíš, tak možná přece jen trochu problém máme. Za předpokladu, že by se někdo vůbec začal zajímat o zmizení dvanácti sester, což, vzhledem k situaci… ale, co na tom sejde. Jednou jsme se rozhodly a zpátky to už nevezmeme, takže nemá smysl se tím zabývat. No nic, změňme téma. V noci jsem měla moc práce, sestřičko, takže jsem se vůbec nevyspala. Uděláme si tady menší přestávku a já si odpočinu, dokud je světlo a teplo.“

„A kde budeme spát?“ zajímala se Elysia.

„Vidíš to? Mimo Jarratox jsou i tvoje otázky mnohem lepší a smysluplnější,“ přikývla Birgitta. „Takhle to v životě chodí. Zapamatuj si to. Lidé jsou jen trochu vyspělejší zvířata, která se snaží přežít. To znamená, že potřebují jídlo, vodu a odpočinek. Všechno ostatní je nadbytečný luxus. My máme to štěstí, že nás vede Zdroj, ale jinak jsme stejné jako všechna ostatní stvoření. V našem starém domově se na to dalo lehko zapomenout, ale tady na to budeš narážet dnes a denně. Zvykni si na to. Když se naučíš posuzovat význam věcí podle těchto měřítek, svět bude dávat mnohem větší smysl.“

„To je všechno moc hezký, ale… Kde teda budeme spát?“

„Příroda nám nějaké místo poskytne, uvidíš.“

Což se brzy potvrdilo. Uložily se na travnatém koberci ve stínu rozložité vrby. V dohledu nebyla žádná vesnice, zato z nedalekého rybníka stoupal příjemně chladný vzduch. Slunce pálilo, vlahý větřík je chladil a všechno svádělo ke spánku. Birgitta ale rozhodla, že se musejí střídat a vždycky jedna bude hlídat. Současně prohlásila, že její vyšší věk ji opravňuje k tomu, jít si schrupnout jako první. Než se však uložila, prohrábla svoje věci a podala své společnici podivný šíp. Na první pohled nevypadal nijak zvláštně, ale v hrotu měl zasazený malý odštěpek červeného čarokamene.

„Tahle věcička dokáže udělat celkem rozruch, takže ji použij jen v případě nouze,“ poučila ji vážně. O minutu později už spokojeně spala.

Elysia se při pohledu na ni usmála, pak ale zaměřila svoji pozornost na šíp. Přemýšlela, co je asi zač, že stálo Birgittě za to, vzít ho s sebou. Po chvíli pokrčila rameny a přidala ho do toulce k ostatním. Vzpomněla si na sestry, které s nimi utekly z Jarratoxu, a přemýšlela, co asi právě dělají. Nevěděla sice, kam šly, ale vlastně jí na tom nezáleželo.

Pak si najednou uvědomila, že nemá žádný rozvrh. Že každá minuta jejího života není pečlivě naplánovaná někým jiným. Z té představy se jí až zatočila hlava štěstím. Byla tohle ta svoboda, po které celé roky toužila?

Rozložila svoje věci na trávu, aby si je zkontrolovala. Byl to smutný pohled, protože jich mnoho nebylo. Vévodila jim kožená brašna a v ní sbalené nějaké oblečení. Měla tam desky, do kterých si ještě v Jarratoxu zakládala svoje nejlepší práce.

Potom ještě luk a toulec se šípy a to bylo všechno. Vlastně ne úplně. Vzala si s sebou i malý stříbrný prstýnek, který před pár lety dostala od Birgitty a který celé roky pečlivě ukrývala. Teď usoudila, že už to není třeba. A co víc, že si ho klidně může navléknout. Sesterstvo možná neschvalovalo nic, co by se dalo označit za „osobní ozdoby“, ale to jí teď už mohlo být jedno. S potěšením si stříbrný kroužek navlékla na prostředníček a chvíli ho obdivovala.

Pak všechno zase sbalila a vrhla se na vak s jídlem. Vzala si proužek nasoleného masa, ale pak si všimla, že jeden z okolních stromů je jabloň, tak si napřed sama dopřála pár červených jablíček a zbytek očesala, aby měly po cestě co jíst.

Potom už Elysia jen seděla a odpočívala. Poslouchala zpěv ptáků a zvuk větru ve větvích.

A pak začala Birgitta příšerně chrápat.

O pár hodin později, když se prospala i Elysia, se chystaly obě čarodějnice na další cestu. Když už měly všechno připravené, kývla Birgitta na svoji mladší společnici a položila jí ruku na rameno. „Musím si ještě něco zařídit, než vyrazíme. Potřebuju tady někomu nechat zprávu. Byla bys tak hodná a počkala na mě chvíli?“

Při své prosbě vypadala trochu rozpačitě, ale Elysii to bylo jedno. Jen pokrčila rameny, přikývla a posadila se do trávy.

Starší žena si sundala plášť, vzala do ruky Stínovou hůl a odešla k nedalekému rybníku, jenž se oslnivě leskl v odpoledním slunci. Birgitta si podkasala sukni a pak vstoupila do vody.

Když v ní byla asi po kolena, zastavila se, ponořila konec hole s černým čarokamenem pod hladinu a začala se ní pomalu točit. Chvíli se nic nedělo, ale pak se v rybníku vytvořil nepřirozený vír. Byl celý černý a ostře kontrastoval s okolní vodou, která na rozdíl od něj sluneční paprsky odrážela a nepohlcovala. Elysia sice nerozuměla slovům své starší sestry, ale byla si jistá, že se s někým baví.

Konečně bylo po všem. Birgitta vytáhla hůl z vody a přebrodila se zpátky na travnatý břeh. Tam se upravila a pak kývla na Elysii. „Tak, vyřízeno.“

„Co to mělo být?“

„Potřebovala jsem si popovídat s jednou starou známou.“

„Kdo to je?“

„Uvidíš. Ale prozatím, sestřičko, prozatím víme, kam máme namířeno. Půjdeme na sever, do jedné staré strážní věže. Cesta nám zabere pár týdnů, a prozatím se budeme držet hlavních cest, platí?“

„Kvůli našemu bezpečí?“

„Nikdo ti nezaručí, že cesty jsou nebo budou bezpečné, děvče. Ne. Chci informace, a chci je mít z první ruky. Potřebujeme vědět, co se doopravdy děje ve světě.“

Byly na cestě už celé dva dny, ale okolní krajina se prakticky nezměnila. Nakonec narazily na jakýsi potok a rozhodly se jít podél něj. Ten je dovedl až k řece. Pokračovaly tedy dál po břehu řeky a brzy narazily na první známky lidského osídlení.

Napřed minuly starý, dávno opuštěný srub. Pak stromy prořídly a ony před sebou zahlédly dobře dvacet, možná dokonce i třicet kamenných budov s okrouhlými okny a klenutými dveřmi. Většina domů byla omítnutá na bílo a dobře udržovaná. Po blátivých ulicích chodili lidé oblečení do zářivých barev. Spousta jich mířila k řece nebo od ní. Elysia si všimla, že domy na břehu řeky jsou větší a že kolem nich panuje horečná aktivita. Dokonce tam bylo uvázaných i několik loděk, stejně barevných jako místní obyvatelé, a z nich právě nějací obchodníci vykládali malé bedny.

Ve středu vesnice stála velká, vodou poháněná pila, ze které zrovna vyšlo na tucet mužů, zjevně mířících domů. Však už byl čas, protože slunce se sklánělo k západu.

„Co je to za místo?“

„Tahle vesnice? Jmenuje se Dweldor, pokud se pamatuju dobře. Místní komunita vyznává bohyni, což obvykle znamená, že máš reálnou šanci narazit na pár opravdu slušných lidí. Spousta lidí věří, že bohyně tomuhle místu osobně požehnala, a právě proto že tak prosperuje.“

„Já nevím… Není to spíš kvůli té pile? A taky tyhle řece, po který jde plavit dřevo?“

Birgitta se zasmála a pak své společnici přátelsky položila ruku kolem ramen. „Koukám, že jsi stejně cynická jako já, děvče. Nejspíš máš pravdu, ale to nemění nic na tom, že tu seženeme dobré jídlo a pár postelí, kde se budeme moct dobře vyspat. Protože kde jsou dělníci, tam obvykle najdeš i hospodu.“

Obě sestry pak bok po boku vykročily hlavní ulicí, která se pozvolna stáčela směrem ke kamennému chrámu zasvěcenému bohyni, jehož vchod uzavírala obří železná vrata.

Vtom se Birgitta zarazila a vytřeštila na ně oči. „Co se děje?“ zajímala se Elysia, která nic zvláštního neviděla.

„Ten vchod. Nepřijde ti na něm něco divnýho?“

Pomalu došly ke schodům do chrámu, aby měly lepší výhled. A konečně se mladší dívka dovtípila. „Na tom železe jsou nějaké škrábance. Řekla bych, že se někdo hodně usilovně snažil dostat dovnitř.“

„Přesně,“ přikývla Birgitta. „Další věc, co stojí za povšimnutí, je, že mají zavřeno. Není zrovna obvyklé vidět v kostele něco takového, a bohyně je asi nejsrdečnější a nejlaskavější ze všech bohů. Tohle se mi opravdu nezdá. No, tamhle bysme se snad mohly dozvědět víc,“ uzavřela a pokynula k dvoupodlažní budově sousedící s chrámem. Ta měla na štítu zavěšenou velkou, už poněkud vybledlou červenou ceduli se zlatým nápisem hlásajícím, že místo se jmenuje „Tlusté prase“.

„Slibný název,“ přikývla Birgitta spokojeně. „Navíc myslím, že poslední dobou se docela hodí i na mě samotnou.“

Pak rozrazila dvojité dubové dveře a vstoupila dovnitř.

Místní byli dobře oblečeni, většinou v zářivě barevných halenách. Bylo tam i několik lovců v o něco ošuntělejších oblecích laděných do přírodních barev. Elysia si všimla, že všichni kolem vypadají zdravě a dobře živení, takže zjevně ne všechny vesnice byly zasažené problémy, kterých byla svědkem jinde.

Když vstoupily, hovor utichl, jako když utne, a hlavy všech přítomných se otočily směrem k nim. V tu chvíli si dívka vzpomněla, jak ji před pár dny obchodník odsuzoval jen na základě jejích modrých očí, a raději zabodla pohled do země, aby na sebe zase zbytečně neupozorňovala.

Místo smrdělo rozlitým pivem a pilinami z nedaleké pily. Z kuchyně byla cítit vůně pečeně a pár mladých chlapců pobíhalo mezi stoly a roznášelo hostům jídlo a pití. Na obou hlavních stěnách byly velké krby, v nichž vesele praskal oheň.

„Nás si vůbec nevšímejte,“ oznámila přítomným vesele Birgitta s přízvukem, jaký normálně nepoužívala. Mluvila jakoby zemitěji, obyčejněji, i když celý trik byl spíš v tónu hlasu než ve slovech, která používala. Stejně to nepomohlo. Za daných okolností Elysii připadalo jako celá věčnost, než došly k baru a zastavily se u něj. Pak se konečně hovor v nálevně znovu rozproudil.

Birgitta se usmála na vysokou hřmotnou ženu, která vypadala, že by se v případě potřeby klidně servala se všemi chlapy v hospodě a nejspíš by i vyhrála.

„Jak to tu máte s pokoji?“ zeptala se jí starší sestra vesele.

„Jsou.“

„A jsou i volné?“

„Mohly by být,“ zabručela žena a zatvářila se přezíravě. „Ale ne pro lidi, jako jsme my, mám pravdu?“

„Mě nezajímají lidi, ale jejich peníze.“

„Tak v tom případě můžete být klidná,“ usmála se Birgitta a zacinkala měšcem, který měla schovaný za opaskem. „V tom jsem s váma zajedno.“

Ještě jednou zatřásla váčkem a pak ho dala ženě do napřažené dlaně velké jako obědový talíř. Ta pečlivě prozkoumala jeho obsah se zaujetím, za jaké by se nemusel stydět ani klenotník, kterému se do rukou právě dostal prvotřídní diamant. Pak přikývla. „Pro váš typ lidí volnej pokoj mám.“

„Tak to jsou skvělé zprávy,“ zasmála se znovu Birgitta. „Pokud by vám to nevadilo, usadíme se zatím pěkně k ohni, ať se trochu zahřejeme.“

„V pohodě. Pošlu za váma některýho z kluků, abyste si mohly objednat. V nabídce máme hlavně ryby, tak s tím počítejte.“

„Skvělé,“ přikývla Birgitta spokojeně a pak i se svou společnicí zamířila k jednomu z krbů.

Když se sesula na pohodlnou, polštáři vystlanou lavici, spokojeně vzdychla. Vybrala si místo u zdi, tak aby měla přehled o celém výčepu. Elysia si sedla proti ní, a okamžitě ji zalilo příjemné teplo sálající z krbu. Teprve v tu chvíli poznala, jak moc je unavená.

Hospodská dodržela slovo a za chvíli k nim přiběhl jeden z chlapců, kteří v hospodě obsluhovali. Na sobě měl hnědou halenu, která dívce připomněla oblečení určené pro učednice v Jarratoxu. Ukázalo se, že v nabídce jsou jen pstruh a okoun, tak si každá poručila jednu rybu, aby zkusily obě možnosti. K tomu si nechaly donést ještě půl bochníku chleba a džbán vína.

Když měly objednáno, Birgitta se pohodlně opřela, zavřela oči a odpočívala. Elysia byla tak utahaná, že jen zírala do hořících plamenů. Obě mlčely. Když se dívka o pár minut později podívala na svoji společnici, pojala podezření, že ve skutečnosti nespí. Spíš vypadala, že se soustředí.

„Co děláš?“ nedalo jí to.

„Poslouchám,“ pootevřela Birgitta na okamžik oči. „Takovýhle místa jsou skvělý zdroj informací. Snažím se zjistit, co místní trápí a co se tu tak celkově děje.“

„Proč?“

„Protože vědět tyhle věci se občas může hodit. Navíc jsme strávily až moc času ve společnosti našich drahých sester, zatímco v okolním světě se děla spousta podivných věcí, tak proto. Nemluvě o tom, že to, co se tu dozvíme, může také ovlivnit, kudy půjdeme dál.“

„A co jsi zatím zjistila?“

„Nic zvláštního, popravdě. Místní pile se poslední dobou opravdu daří, protože na severu stoupla poptávka po kvalitním stavebním dříví. V Brintasse a v Heggenských lesích byly nějaký problémy. Požáry nebo tak něco.“ Pak znovu zavřela oči a vypadala, že znovu usnula. „Taky se zdá, že obchodníci se železem a majitelé dolů jsou bohatší než kdy dřív,“ pokračovala po chvíli. „Když jdou dřevo a železo takhle na odbyt, hádám, že někdo rozjíždí výrobu zbraní ve velkým. Tomu napovídá i to, že pár lidí mluvilo o bojích v severní Burgassii, kde jsou nové hranice se Stravimonem. Ten totiž mezitím spolkl celý Fallborock, a skoro to vypadá, že plánuje expandovat ještě dál směrem na jih.“

Pak jim na stůl přinesli jídlo, čímž byl se vším posloucháním cizích rozhovorů konec. Obrovské kovové tácy byly plné rybího masa v husté omáčce, a navíc k nim dostaly i pořádný kus místního sýra, prý „na účet podniku“.

Obě sestry se hrdinně pustily do velkolepých porcí a postupně je skutečně celé spořádaly. Nakonec Elysia se slastným povzdechem vytřela svůj talíř kusem chleba, jako by pořádně nejedla už celé týdny, a ne jen těch pár dní, jež uplynuly od jejich útěku z Jarratoxu.

Když byly talíře čisté, obě ženy se spokojeně opřely. Po chvíli to Elysii přece jen nedalo. „Za co myslíš, že nám dali ten sýr?“

„To je dobrá otázka,“ usmála se na ni povzbudivě Birgitta a hlasitě si říhla. „Ta barmanka vypadala jako pěkně protivná ženská, a rozhodně bych dala ruku do ohně za to, že význam slova ‚zdvořilost‘ zrovna moc nechápe. Spíš bych hádala, že jí někdo zaplatil, aby nám ho sem poslala. Někdo, komu záleží na tom, abychom měly dobrou náladu. Abychom se tu cítily jako doma. Když uvážím, že většina lidí se nás spíš bojí než co jinýho… Hádám, že nás někdo dřív nebo později požádá o nějakou laskavost.“

Elysia se opatrně rozhlédla po lidech v hospodě a zkoumala, jestli o ně některý z nich neprojevuje zvláštní zájem. Ke svému překvapení zjistila, že většina mužů se dívá na ni. Ne na Birgittu nebo na ně obě, ale přímo na ni. Většina se jich usmívala, pár na ni okatě pomrkávalo a při tom něco šeptalo svým kumpánům u stolu. Vůbec se jí to nelíbilo, a tak jim začala pohledy oplácet. Ledový výraz v jejích sytě modrých očích je rychle zchladil, takže za chvíli měla klid.

„Jestli někdo chce, abychom se cítily dobře,“ uvažovala zatím Birgitta nahlas, „tak bude chtít buď nějaké informace, nebo abychom pro něj něco udělaly. Nebo obojí.“

„To nemůžeš vědět,“ zamračila se nesouhlasně Elysia. „Třeba jsou místní lidé prostě jen hodně přátelští.“

„I to je možné, sestřičko, i to je možné,“ usmála se na ni Birgitta a ukrojila si pořádný kus darovaného sýra. „Ale moje zkušenost je, že lidi ti jen naprosto výjimečně něco dají opravdu nezištně. Jen tak, aniž by za to chtěli něco jiného na oplátku.“

Krvavý dům

Po jídle se sestry vydaly prozkoumat svůj pokoj. Byla to prostá místnost s obyčejným stolem, truhlicí a dvěma malými, ale pohodlně vypadajícími postelemi s červeným povlečením. Z okna bylo vidět na boční zeď chrámu. Elysia se z něj vyklonila a rozhlédla se, a ke svému překvapení si všimla, že ulice zejí prázdnotou.

„Děje se tady v noci něco zvláštního?“ zeptala se chlapce, který je do pokoje zavedl. „Venku je úplně mrtvo.“

Klukovi bylo čtrnáct, možná patnáct let a tvářil se, že má plné ruce práce se zapalováním svící po celém pokoji. Když skončil, sklopil oči k podlaze a bylo vidět, že je mu celá situace nepříjemná. Pak konečně zvedl pohled, podíval se přímo na Elysii a pokrčil rameny. „Není na mně, abych o tom s váma mluvil. Dobrou noc, dámy.“ A byl pryč.

„Prej dámy,“ zopakovala Birgitta ironicky. „Někdo tady od nás rozhodně něco chce. Dámou mě nikdo nenazval už dobrých… nemusí tě zajímat, kolik let to už je, ale věř mi. Tady něco smrdí.“

O chvíli později zaslechly, jak dole na náměstí čistý ženský hlas zpívá jakýsi truchlivý nápěv. Elysia znovu vyhlédla z okna a uviděla před chrámem stát zahalenou postavu. V ruce nesla kadidlo, ze kterého se linula příjemná vůně.

„Nerozumím slovům. O čem to zpívá?“ obrátila se dívka k Birgittě, která se mezitím pohodlně rozvalila na jednu z postelí.

„Je to hodně archaický jazyk, tak asi proto ho neznáš. Říká se mu ascendella a moc lidí ho už dneska neovládá, i když spousta svatých knih bohyně je v něm napsaná. Říká se, že ta řeč pochází někdy z konce Prvního věku, z doby, kdy sedm původních matek našeho světa vstoupilo do sedmera rájů. Pokud teda věříš těmhle církevním záležitostem s nebesy.“

„Věřím. Musí to být pravda. Jak by jinak mohly existovat nebeské čarokameny?“

„To je něco jinýho.“

„Vážně?“ založila si Elysia ruce na hrudníku a zamračila se na starší ženu.

„Vážně. Ty umožňují vrátit lidi přímo zpátky ke Zdroji.“

„To mi zní jako celkem přesný popis nanebevstoupení do ráje.“

„Možná, ale není to stejné. Zdroj je místo, kam se vrací energie čarokamenů, když je vyčerpáš. Nebo duše sester. Je to stejné jako řeka, která teče do moře. Je to praktická záležitost, a ne nějaká náboženská hovadina.“

„No dobře, nechme toho. Raději mi řekni, o čem ta žena zpívá.“

„Je to žalozpěv za její matku, která – pokud jsem teda rozuměla správně – zemřela předminulou noc.“

Elysia znovu vyhlédla z okna za ženou, která zatím přešla náměstí a pomalu odcházela liduprázdnou hlavní ulicí. „Já ani nevím, kdo byla moje máma, natož abych za ni truchlila. Občas o tom přemýšlím. Můj život je jako příběh, kterýmu chybí začátek.“

„Většina sester je na tom stejně,“ povzdechla si Birgitta. Avšak když se na ni ale dívka podívala, uhnula pohledem.

„Taky nevím, kdo byla moje matka. Nikdy o tom ale nemluvíme nahlas. V podstatě můžeme říct, že ve výsledku je naší společnou matkou matriarcha.“

„Nechci být jako ostatní. Nehodlám se smířit s tím, že nic nevím. A ještě něco ti řeknu. Fakt mi už leze krkem, jak sestry o těchhle věcech mluví, jako by novicky nebyly nic víc než chovná zvířata. Někdo ale ví, kdo jsou naši předkové, ne? Někdo určitě sleduje tyhle věci. Rodokmeny sester a tak.“

„Někdo asi ano,“ pokrčila Birgitta rameny neurčitě, ale pohledem se dívce dál vyhýbala. „Dneska máš spoustu otázek.“ V tu chvíli jim někdo zaklepal na dveře. Birgitta se s hlasitým hekáním zvedla z postele, zatímco Elysia otevřela.

Venku stál muž v černé kutně, typické pro kněze bohyně. Na krku mu visel přívěsek s jedním z jejích symbolů – sedm stříbrných hvězd uspořádaných do kruhu. Byl to hubený dlouhán a kutna mu zjevně neseděla. Měl vyzáblý obličej s výraznou špičatou bradou a byl holohlavý. Bylo mu nejspíš něco kolem čtyřiceti let, ale v šeru panujícím na chodbě mohlo zdání snadno klamat.

„Upřímně se omlouvám, že vás takto vyrušuji, mé dámy.“ Měl zvučný, sebejistý hlas, což bylo o to zajímavější, že on sám vypadal spíš vylekaně než co jiného. „Nicméně rád bych vás požádal, jestli byste mi nevěnovaly pár minut svého jistě drahocenného času, abych si s vámi mohl pohovořit. Soukromě.“

„A tak proč ne,“ pokrčila Birgitta rameny. „Tak pojďte dál, no.“

Muž vstoupil do pokoje a Elysia za ním zavřela. Okamžitě zamířil k oknu a vyhlédl z něj na svůj vlastní chrám, pokud ho dívka odhadla správně. Rychle ho přelétl očima, přikývl a zašeptal něco o sedmero nebesích – o těch, o kterých spolu před chvílí obě ženy mluvily.

„Takže…?“ pobídla ho netrpělivě Birgitta.

Muž ještě chvíli váhal, ale pak se zhluboka nadechl. „Barva vašich očí mě přivedla k přesvědčení, že jste čarodějky.“

„Jo, patříme k Sesterstvu, jestli vám jde o tohle.“

Zdálo se, že se mu trošku ulevilo. „Mé jméno je Helkor a jsem knězem naší požehnané bohyně. Tam venku, to je můj chrám,“ kývl směrem k oknu, čímž potvrdil Elysiino předchozí podezření.

„No, budeme ho mít přímo před očima příští den nebo dva,“ prohlásila Birgitta znuděně. „Tak co kdybyste přešel k věci, drahý Helkore, a konečně vyklopil, jaká záležitost přiměla kněze, aby si zašel na kus řeči se dvěma čarodějnicemi?“

„Budu k vám upřímný. Máme tady ve vsi nějaké problémy a já jsem si dovolil doufat, že byste nám s nimi mohly pomoci.“ Birgitta si ho mlčky přeměřila a pak pomalu přikývla. „O jakém druhu problémů tady mluvíme?“

„Došlo tu k… událostem. Dokonce k několika úmrtím, spojeným s těmito… událostmi.“

„A co přesně si mám pod těma vašima událostma představit? Divoký večírek, co se vymknul kontrole?“

„Šlo o něco na způsob zjevení, řekl bych,“ vysvětloval kněz neochotně. „Zjevení nepřirozených věcí na území této vesnice.“ Birgitta mu naznačila, aby pokračoval.

„Je těžké to nějak vysvětlit nebo popsat, aniž bych zněl jako blázen, nicméně… Začalo to zhruba před měsícem, kdy stěny jednoho z domů na druhém konci naší vísky začaly…“ Nejistě se na obě ženy podíval, ale pak přece jen pokračoval. „Tedy, začaly krvácet.“

Elysii při tom prohlášení poklesla čelist, ale při pohledu na klidný, vyrovnaný výraz své učitelky se zase rychle ovládla.

„Abych si to ujasnila,“ zarazila Birgitta zvednutým ukazováčkem mužovo vyprávění. „Mluvíme tady o krvi na stěnách? Nebo o krvi jakoby prosakující stěnami jako takovými?“

„To druhé. Do té doby na nich nebylo nic zvláštního, a pak náhle začaly krvácet. Dům byl majetkem jednoho z předáků pracujících na pile. Pozval do něj tři lidi – včetně mne samotného – abychom ten fenomén zhlédli na vlastní oči. Přísahám při bohyni, že nelžu. Bylo to přesně tak, jak jsem řekl.“

„A jste si jistej, že to byla opravdu krev? Nemohl to být například déšť prosakující starou střechou, nebo něco takovýho?“

„Nade vši pochybnost to byla krev, madam,“ ubezpečil ji Helkor s očima upřenýma na špičky svých bot. „Vím to stejně jistě jako to, že nyní stojím před vámi.“

„Pokud jsem ale slyšela dobře, mluvil jste o událostech. Množné číslo. Co dalšího se tu ještě stalo?“

„Zmizeli dva muži. Oba to byli spořádaní občané, zodpovědní a pracovití. Oba měli rodiny. Neměli žádný důvod odejít, leč přesto jsou pryč. Napřed jeden a o týden později i druhý. Nikdo je už nikdy neviděl.“

„Dobře. Co dál?“

„Nezdá se vám to dost?“ povytáhl kněz obočí.

„Jasně, to, co jste popsal, rozhodně nevypadá dobře, ale já chci vědět o všem podezřelém nebo špatném, co se tu poslední dobou stalo. O všem.“

„Nalezli jsme několik kusů dobytka. Mrtvých a napůl sežraných. Napřed jsme se domnívali, že by mohlo jít o vlky, ale jaký dravec by zkonzumoval pouze polovinu krávy?“

Birgitta zavřela oči a chvíli přemýšlela. Pak pomalu přikývla. „Dobře. Ukážete mi ten krvácející dům.“

O pár minut později stáli před inkriminovaným domem. Po ulicích se proháněl mrazivý vítr a světlo jim poskytovala jen třepotající se louče, kterou nesl Helkor.

Byla to stará budova postavená z obílených kamenů. Stála na samém okraji vesnice u hlavní cesty.

„Jsou to již dva dny, co jsem zde byl naposledy,“ oznámil jim kněz. „Majitel je prostý muž. Když… když se to začalo dít, odstěhoval se i s celou svou rodinou.“

Cestou jim popsal, jak dům vypadá uvnitř. V přízemí byly dvě místnosti a nad nimi jedna velká podkrovní jizba. K domu náležel i malý přístavek a zahrada s aromatickými rostlinami. Elysii se jejich vůně líbila, ale takhle pozdě večer působila poněkud nepatřičně.

Helkor odemkl dveře a opatrně nahlédl dovnitř. Pak vstoupil a obě sestry hned za ním. Světlo louče nedokázalo vnitřek domu osvětlit, tak Birgitta vylovila z váčku bílý čarokámen, zašeptala pár slov, aby ho aktivovala, a pak ho položila doprostřed místnosti. Chvíli se nic nedělo, pak v něm však začalo pulzovat světlo a postupně sílilo, a za pár okamžiků bylo uvnitř jasno jako ve dne. Kněz při tom pohledu zalapal po dechu. Pak ale jeho pohled padl na jednu z nyní jasně osvětlených zdí a muž viditelně zbledl.

Elysia se otočila kolem dokola, aby si prohlédla celý pokoj. Stěny a většinu stropu pokrývaly rezavé skvrny, které byly nade vši pochybnost zaschlou krví. A v nich byla vidět slova. Stovky slov napsaných neohrabanou a značně nejistou rukou.

„Skoro jako by to psalo nějaký dítě,“ prohlásila dívka, když si je prohlédla. Celé to opravdu připomínalo spíš neumělou napodobeninu psaného textu než co jiného. Slova se podivně, nepřirozeně kroutila a jednotlivá písmena byla různě otočená, zkosená nebo pokroucená. Na druhou stranu pokrývala každý čtvereční centimetr krvavých skvrn. „Muselo mu trvat celé hodiny, než to dodělalo.“

„Tohle neudělalo žádné dítě,“ zavrtěla hlavou Birgitta. „Ty texty napsala nejistá, nebo možná spíš nevypočitatelná ruka, ale její majitel dobře věděl, co dělá. Tenhle jazyk je starý. Hodně, hodně starý. A navíc… Ale ne. U Zdroje, ta slova jsou jiná.“

„Dokážeš přečíst, co se tu píše?“

„Touhle řečí se nemluví nikde na našem kontinentu, sestřičko, takže většinu z nich ne. Rozumím pár frázím, které si pamatuju z jedné knihy, co jsem kdysi četla. Brzy jsem ji ale odložila, protože její obsah mi přišel jako jedna velká snůška nesmyslů. Psalo se v ní totiž o jiném kontinentu, který je prý už celá staletí ztracený. Ale podívejme se na to… Tak třeba tady tohle…“ přitom ukázala na strop přímo nad dřevěným stolem – „znamená něco jako zpoza temnoty. Tomuhle taky rozumím, mluví se tu o důležitosti moudrosti, nebo možná znalostí. A tady se píše, že… No, řekněme, že je tu pár ošklivých věcí o lidech z našich království. Nazývají nás barbary. Jsme prý primitivové nebo tak něco, tady si nejsem úplně jistá přesným překladem. No prosím, koukni se tady na tohle. Tenhle velký nápis na stropě znamená něco jako přicházíme, nebo možná jdeme si pro vás. To samé je napsané i tady. A tady taky. A pak tady a tady a tady.“

Helkor si chvíli prohlížel popsané zdi a pak se obrátil k Birgittě. „To jsou skutečně hrozivé zprávy. Nicméně byl bych ochotný odpřisáhnout, že při mé předchozí návštěvě tu nic z toho nebylo.“

„Ne, to asi ne. Myslím, že napsat tohle všechno do čerstvé krve by bylo praktiky nemožné, a pokud si dobře vzpomínám, co jste nám říkal, tak posledně jste tu byl, když ještě byla mokrá. Kdy že jste to říkal, že zmizeli ti dva dělníci?“

„Pokud si dobře vzpomínám, bylo to dva nebo tři dny předtím, než začalo toto,“ mávl kněz rukou směrem ke krvavým skvrnám. „Myslím, že nyní to je zhruba týden. Ach ne, u bohyně. Chcete tím říct, že se zde díváme na jejich krev?“

„Nerada bych dělala nějaký předčasný závěry,“ pokrčila starší sestra rameny, „ale na vašem místě bych si nedělala moc velký naděje, že je ještě někdy uvidíte.“

„Ale kdo by dělal něco… takového?“ rozhodil Helkor nešťastně rukama.

„A nemohl by to být nějakej zákeřnej trik, co na vás třeba někdo zkouší?“ vložila se do rozhovoru Elysia. „Já nevím, třeba aby vyděsil vesničany, nebo tak něco?“

„To je dobrá myšlenka, sestřičko,“ přikývla Birgitta. „Pokud je mi známo, král Mardonius se snaží potlačit všechno, co souvisí s bohyní a jejím uctíváním. A takovýhle vychytralý přístup by na něj přesně seděl. Pěkně vyděsit lidi, přimět je pochybovat. Na druhou stranu, proč by to dělal takhle složitě? Strach by jim nahnal i tím, že by sem poslal pár vojáků, co by rozbili sochy a umučili příliš horlivé věřící. Navíc, co vím, jinde zvolil přesně tenhle postup. S úspěchem, dlužno podotknout.“

„Snažíte se snad naznačit, že něco takového by snad bylo lepší?“ zamračil se Helkor.

„Ne. Neřeším, co by bylo lepší nebo horší. Chci jen poukázat na zjevný fakt, že jinde volí značně jednodušší a přímočařejší postup. Tohle je na něj příliš složité a komplexní. Napřed by musel zařídit, aby zdi krvácely, což samo o sobě není nic snadného. A pak by musel pár dní počkat a následně někoho poslat, aby se sem vplížil a vyrobil všechny tyhle nápisy. V jazyce, který prakticky nikdo nezná ani mu nerozumí.“

„Kam tím směřujete?“

„Že je docela dobře možné, že tuhle vesnici už nezachráníme. Tohle všechno –“ ukázala na popsané zdi – „je pravděpodobně varování od čehosi, co není z našeho světa. Ano. Čím víc o tom uvažuju, tím pravděpodobnější mi to přijde. Někdo nebo něco se vás snaží varovat. Radila bych vám sebrat všechny vesničany a co nejrychleji odsud odejít.“

„To nemohu udělat.“

„Proč?“

„Protože Dweldor je jejich domovem,“ rozohnil se Helkor. „Žijeme v krušných časech, jak jistě víte. Jídla je pomálu. Všude, jen ne zde. Daří se nám a prosperujeme. Neodejdeme. Nikdy jsme se nezalekli nebezpečenství, když na nás přišla, a s pomocí bohyně vždy jsme je překonali a vyšli z nich silnější než předtím.“

„To je moc pěkný,“ pokrčila Birgitta rameny, „ale vsadím zlaťák proti děravý botě, že zanedlouho tahle vesnice bude trpět něčím mnohem horším než nějakým nedostatkem jídla.“

„Ale –“

„Hele, jen se vám snažím poradit,“ mávla Birgitta přezíravě rukou. „Co s tím uděláte, to už je čistě na vás. Já jen říkám svůj názor, založenej na mých předchozích zkušenostech s podobnými úkazy. To jste po mně ostatně chtěl, ne?“

„Ano, jistě. Ale zkuste pochopit mé váhání. Co byste řekla lidem na mém místě? Že nějaká čarodějnice po nich chce, aby…“ Výraz Birgittiny tváře ho umlčel v půlce věty. Smutně si povzdechl a svěsil ramena. „Omlouvám se za svá předchozí slova, madam. To ze mě mluvil strach.“

„Naprosto vám rozumím, otče.“

„Já prostě nedokážu pochopit, co se tu doopravdy děje. Tyto události, jakkoli hrozivé, by nás nikdy nepřiměly k odchodu. Chápete, kam tím mířím?“

Birgitta se rozhlédla a pak začala znovu zkoumat nápisy na stěnách. „Tohle udělala nějaká podivná bytost, která nepochází z našich zemí. Všechno, co se tady zatím stalo, může být jen předehra k něčemu ještě mnohem horšímu. Hádám, že tohle stvoření – pokud tedy budeme předpokládat, že se jedná o osobu s hmotnou podstatou, a ne o nějakou elementární bytost – si vaši vesnici rozhodně nevybralo náhodou.“

Kněz otevřel ústa, ale nevyšel mu z nich ani hlásek.

„Tahle místnost má být nejspíš varování. Většina toho, čemu rozumím, jsou výhrůžky. Přicházíme, vzkazují vám. Znovu a znovu a znovu. Také se tu často objevuje slovo znalosti, i když přesně nechápu souvislost. Ale na tom nezáleží. Řekla jsem vám všechno, co vím, a poradila jsem vám, jak nejlíp dokážu. Teď se tady s Elysií vrátíme do hostince a půjdeme spát. Máme za sebou dlouhý den a ráno brzy vstáváme, abychom vyrazily na cestu.“

Elysia nedokázala na ten pokoj přestat myslet. Ne že by se bála – během let strávených v Jarratoxu viděla dost ještě podivnějších věcí – ale ta místnost pro ni představovala hádanku, kterou chtěla vyluštit. Birgitta to celé spojovala s dobou a zeměmi, o kterých se prakticky nemluvilo.

Ale o co tady jde doopravdy?

Když se vrátily do hospody, ještě chvíli poseděly nad sklenkou místního ovocného vína. Birgitta o celé věci už nemluvila a Elysia ji nechtěla otravovat zbytečnými otázkami.

Obě byly po předchozím putování unavené, tak po chvíli zhasly svíce a uložily se ke spánku. I hluk z nálevny postupně utichal, až bylo v celém domě ticho.

Již pomalu usínaly, když někdo znovu zaklepal na jejich dveře. Birgitta si těžce povzdechla a zakryla si hlavu polštářem, takže nakonec to byla Elysia, kdo musel odpovědět na stále naléhavější bouchání a volání.

„Dámy, jste ještě vzhůru? Dámy, spíte?“

Vyhrabala se z postele, přehodila přes sebe plášť a otevřela dveře. Před nimi stála tělnatá hospodská a jejich známý kněz.

„Stala se další z těch věcí,“ vyrazil ze sebe Helkor, sotva ji uviděl. Byl tak rozrušený, že se dokonce i zapomněl omluvit.

Dívka si všimla, že má v levém oku nervózní tik. „Venku teď právě něco je.“

„U zasranýho Zdroje!“ nevydržela to už Birgitta a vystrčila hlavu zpod polštáře. „Co je to tentokrát?“

„Na kraji lesa je nějaký cosi… a uneslo to malý dítě,“ zahuhlala hostinská zaraženě.

„Chlapcova matka dostala hysterický záchvat,“ dodal kněz. „Prosím, pomůžete nám?“

Elysia nechala dveře otevřené a obrátila se, aby se rychle oblékla. Když byla hotová, přehodila si přes rameno svůj luk a toulec se šípy. Pak se obrátila k Birgittě, která byla pořád ještě v posteli a jen ji podezřívavě sledovala.

„To mám za to, co jsem tě naučila,“ prohlásila konečně naříkavým hlasem. „Normální sestra by v týhle chvíli svolala koncil a odmítla by cokoli udělat bez porady s ostatníma, což by trvalo přinejmenším do rána, spíš dýl. Ale já ne, já husa ti prostě musela ukázat, že to jde i jinak.“ Zavrtěla hlavou a obrátila se k těm dvěma, co pořád ještě čekali na chodbě. „Dejte mi dvě minuty. Jsem ustrojená do postele, a ne na výlet do nočního hvozdu. Napravím to a pak se sejdeme dole ve výčepu, platí?“ Helkor se zdvořile uklonil a obrátil se k odchodu. Hospodskou odvlekl s sebou.

Netrvalo to ani ty dvě minuty, než obě sestry sešly do přízemí. Elysia byla vyzbrojená svým lukem, Birgitta si vzala Stínovou hůl a váček s čarokameny.

Ukázalo se, že spolu s hostinskou tam na ně čekají ještě další čtyři vesničané, vyzbrojení meči a sekerami. Vážně obě ženy uvítali a pak všichni společně vyšli do temné noci. Jeden muž s sebou měl louč a v jejím mihotavém světle uviděli kněze, jak stojí pod schody do chrámu a utěšuje klečící ženu. Když je zahlédl, něco jí rychle pošeptal, na okamžik jí položil ruku na rameno a pak se přidal k oběma sestrám a svým ovečkám.

„Je to tímhle směrem,“ ukázal a přitáhl si kutnu více k tělu.

Všichni se zařadili za něj a vyrazili po hlavní ulici směrem k lesu, pryč od řeky. Cestou jim Helkor ukázal strom, který měl v kmenu hluboké škrábance. „Tady jsme to dítě viděli naposledy. Uneslo ho to přímo z domu, ale pár lidí ho pak zahlédlo celého zakrváceného, jak tady pláče a naříká. Bohyně nás ochraňuj, ale když mě sem o chvíli později přivedli, nebylo už po něm ani stopy. Zůstaly tu jen škrábance po drápech na stromě.“

Vesničan s loučí v ruce přišel blíž, aby jim na ně pořádně posvítil.

„Myslíte, že byste s tou loučí mohl chvíli mávat někde jinde?“ vyjela na něj Birgitta.

Muž se zamračil, ale poslechl a odešel kus stranou. Starší sestra zalovila ve váčku u pasu a vytáhla z něj červený čarokámen. Pak použila Calonderino kouzlo pro odhalení neviděného a kámen začal rudě zářit.

Běžnému člověku to muselo připadat jako obyčejné světlo, ale obě sestry v něm zahlédly několik velkých skvrn v místech, kde měl údajně stát unesený chlapec. Od nich směrem k lesu se pak táhla stopa z červených a oranžových cákanců. Ve skutečnosti šlo o zbytkové teplo, ale díky magii ho mohly vidět jako barevné skvrny.

„Přinejmenším víme, že tady byl ten chlapec pořád ještě naživu,“ nadhodila Elysia.

„To může a nemusí být dobrá zpráva, sestřičko.“

„Co jste zjistily?“ zajímal se opodál stojící kněz.

„Jen stopy,“ vysvětlila mu Birgitta. „Vy sám je sice asi nevidíte, ale přinejmenším můžu s jistotou potvrdit, že ten kluk tady opravdu byl.“

„Bohyně budiž pochválena.“

Starší sestra přikývla, pak zvedla kámen nad hlavu a mávla s ním směrem k východu. V temnotě se zaleskla dlouhá řada barevných skvrn ukazujících, kudy chlapce odvlekli. Stopy vypadaly skoro lidsky, ale přesto na nich bylo něco nepřirozeného. Snad sklon nebo délka kroku… Elysia si nebyla jistá, co jí na nich vadí, ale něco tu bylo špatně.

„Nevím, v jakém stavu ten kluk je,“ obrátila se Birgitta k vesničanům. „Nechci vás strašit, ale raději na to předem upozorňuju. Nerada bych ve vás probouzela zbytečnou naději.“

Vesničané mlčky následovali obě sestry mezi stromy. Elysia nervózně svírala v ruce luk, připravená vystřelit.

Tepelné skvrny, které sledovaly, byly stále dobře viditelné, i když postupně slábly. Jako by z dítěte, které je tu před zhruba hodinou zanechalo, vyprchával život.

Po chvíli Birgitta zalovila ve svých věcech a vytáhla z nich šíp. Podala ho své mladší společnici a přitom jí pošeptala: „Jestli něco uvidíš, střel po tom tímhle, jo? Při dopadu kolem sebe vytvoří znehybňující pole. Chci chytit tu věc, nebo co to je, která má tohle všechno na svědomí. Ráda bych si to prohlédla, než se rozhodnu, co uděláme dál.“

„Myslíš, že je někde blízko?“ rozhlédla se Elysia nejistě kolem, když si brala šíp a zakládala ho do tětivy.

„Jo, to přesně si myslím.“

Birgitta stále sledovala žluté skvrny na zemi, zatímco Elysia se obrátila k stále vyděšenějším vesničanům. Všimla si, že směrem, odkud přišli, se za nimi táhne zářící stopa bílého světla. Byly to zbytky jejich tělesného tepla, díky magii čarokamene jasně viditelné.

„Támhle,“ zavolala najednou Birgitta a ukázala do tmy. Pak rychle vytáhla bílý čarokámen, hodila ho co nejdál před ně a zamumlala zaklínadlo, po kterém se rozzářil oslnivým světlem. Překvapení vesničané vykřikli a zastínili si oči.

Jasné světlo odhalilo postavu stojící o kus dál v lese. Nevypadala nijak děsivě, spíš jako člověk, jen vyšší, štíhlejší a s delšíma rukama. Byla tak hubená, že byste si ji snadno spletli se stromem, a její bledá, nepřirozeně vrásčitá kůže nápadně připomínala kůru. Ta věc na sobě měla něco na způsob brnění, nejspíš vyrobeného z bronzu nebo mědi, i když v oslnivě bílém světle se mohl člověk snadno splést.

Birgitta kývla na Elysii, která na nic nečekala a napjala luk. Rychle zhodnotila okolní terén, vzdálenost i možné překážky mezi ní a zamýšleným valem, a pak vystřelila. Ta věc před nimi se bleskurychle vrhla vpravo, ale dívka instinktivně sáhla po magii a upravila dráhu šípu tak, aby ji následoval. O okamžik později narazil kouzelný hrot do měděné přilby, kterou ta věc měla na hlavě. Okamžitě se uvolnila magie uvězněná v čarokameni a neznámé stvoření uvízlo ve znehybňujícím poli.

„Tak jo. Vy tam,“ houkla Birgitta na kněze, který šel s nimi, „To dítě je přímo před náma. Běžte pro něj. Hned.“

Vesničané se okamžitě rozběhli k zářícímu čarokameni, zatímco obě sestry zamířily o něco stranou k polapenému útočníkovi. O pár vteřin později se lesem rozlehly zklamané výkřiky, ze kterých Elysia pochopila, že ztracený chlapec nepřežil.

Pak je ale pustila z hlavy, protože se ocitla tváří v tvář záhadnému únosci. Tvor sebou pod magickou sítí divoce zmítal a vztekle syčel. Takhle zblízka bylo vidět, že na sobě má celou zbroj, byť značně neobvyklou, a navíc místy pokrytou podivnými symboly připomínajícími nápisy, které už viděly v krvavých skvrnách dříve toho večera. Monstrum vysoké, mnohem vyšší než Elysia, mělo nepřirozeně úzkou tvář s protáhlým nosem a kočičíma očima, které na obě ženy nenávistně zíraly.

Birgitta na něj okamžitě začala mluvit všemi možnými jazyky, z nichž některé Elysia nikdy neslyšela. Polapené stvoření si toho nijak nevšímalo, ale najednou zpozornělo. Zdálo se, že jednomu z použitých slov rozumí.

„Cos mu to řekla?“ zajímala se mladá dívka.

„Na tom nezáleží, sestřičko. Podstatný je fakt, že to slovo pochází z jazyka, ve kterém byly napsané všechny nápisy v tom zakrváceným domě.“

„Takže je tam vyrobila tahle věc. To ona je zodpovědná za všechny ty podivné události, co se tu poslední dobou staly.“

„Tím si nemůžeme být jisté, sestřičko. Určitě s nimi nějak souvisí, ale pár věcí mi na tom nesedí. Hlavně se ale obávám, že to stvoření tady není samo. Myslím, že se zatoulalo svým krajanům, pokud jim tak budeme říkat. Zůstalo opuštěné a ztracené, a hlavně hladové, uprostřed cizí země. To proto lovilo ve vesnici. Živilo se vším, na co narazilo… Mimochodem, tohle byl skutečně mistrovský výstřel, sestřičko.“

„Prakticky jsem o tom ani neuvažovala. Prostě jsem jen udělala, co bylo potřeba,“ pokrčila Elysia rameny.

„Výborně. Jednala jsi intuitivně a instinktivně. To se z knih nikdy nenaučíš.“

Najednou se kolem nich prohnal jeden z vesničanů se sekerou vysoko nad hlavou a vrhl se na uvězněné stvoření. O okamžik později se přidali i ostatní a zasypali svůj cíl smrští ran. Podivná věc uvízlá v magické síti začala divoce vřískat, ale Birgitta si toho nevšímala. Klidně pozvedla svoji Stínovou hůl a seslala jednoduché kouzlo, kterým polapila vesničany v absolutní temnotě. To jim rychle zchladilo hlavy.

„Koukejte těch nesmyslů nechat!“ vyjela na ně starší čarodějnice. „Tohle cosi sice nejspíš zabilo to unesený dítě, ale nic víc o něm nevíme. Nevíme, odkud přišlo nebo co tady dělá. Hlavně ale nevíme, jestli je tady samo, nebo jestli se po okolí potloukají další takoví.“

Elysia si zatím pozorně prohlížela vesničany a jejich výrazy, i když oni sami ji vidět nemohli. A nejen ji, protože teď neviděli vůbec nic. Jen se zmateně potáceli kolem a rukama slepě šátrali ve vzduchu.

Polapené stvoření v magické síti sebou konečně přestalo házet a syčet. Jen bezmocně leželo na zemi a rychle oddechovalo.

„Ta věc, kterou jste se pokusili zabít, je cennej zdroj informací. Příště zkuste použít hlavy na něco jinýho než na čepice před tím, než něco uděláte,“ vyštěkla pořád ještě naštvaná Birgitta, ale pak uvolnila svoje kouzlo a vrátila vesničanům zrak. Když se vzpamatovali, dál na svoji oběť vrhali nenávistné pohledy a jeden nebo dva na ni dokonce i plivli, ale jinak se ovládali.

Pak se konečně na scéně znovu objevil kněz Helkor a obrátil se na starší sestru. „Máte naprostou pravdu, madam. Pokusím se na své lidi dohlédnout, máte mé slovo. Nicméně teď bych rád věděl, co máme dělat dál?“

„To není moje starost, ale vaše. Pochybuju, že by vám král Mardonius a jeho vojáci nějak pomohli, takže se budete muset obrátit na někoho jinýho.“

„A co máme zatím dělat s touto stvůrou?“

„To je čistě vaše věc.“

„Jde mi o to, jestli ji máme zabít, či ji zavřít do vězení.“

„A co si máte dát ráno k snídani, byste poradit nechtěl? Případně utřít prdelku, když se uráčíte vydělat?“ vyjela na něj Birgitta naštvaně. „Máte mozek, člověče, tak ho koukejte použít.“

Kněz se prkenně uklonil a odešel za svými muži, kteří se zatím opatrně stáhli pryč od obou sester a raději se věnovali mrtvému dětskému tělíčku, které bylo potřeba dopravit zpět do vesnice.

„To tihle lidi fakt nedokážou myslet sami za sebe, nebo co?“ rozčilovala se dál Birgitta, i když už o něco tišeji. „Vezmi si z toho ponaučení, sestřičko. Když se takovíhle prosťáčci setkají s něčím, čemu nerozumějí, najednou je jim naše Sesterstvo dobré. A proč? Protože nás berou jako nějaký nadpozemský bytosti, co dokážou zázraky.“

„Vsadím se, že spoustě sester něco takovýho naprosto vyhovuje.“

„To je pravda. To je svatá pravda…“ přikývla Birgitta. Pak se otočila a vyrazila zpátky, odkud přišly. Elysia chvíli zírala hned na její vzdalující se záda, hned na ležící stvoření, pak pokrčila rameny a rozběhla se, aby se přidala ke své společnici. „To tady chceš tu věc prostě jen tak nechat?“

„Jo. Přesně to mám v plánu.“

„Chceš se vrátit zpátky do postele?“

„Ano. Při troše štěstí mi to tentokrát třeba i vyjde. A ty koukej šetřit dechem. Vidím ti až do žaludku a přesně vím, co chceš říct. Moje odpověď je ne. Nic víc pro ně neuděláme. Nemůžeme se míchat do záležitostí prostých lidí, aspoň ne moc. Už jsme jim pomohly víc než dost. Musíš pochopit jednu věc. Je to v našem zájmu, stejně jako v tom jejich. Když se necháme přesvědčit a něco pro ně uděláme, budou chtít víc a víc a nepřestanou, dokud se nevyčerpáme tak, že ztratíme spojení se Zdrojem. Druhá možnost je, že si samy začneme připadat jako nějaké jejich bohyně nebo tak něco. Vlastně ani nevím, co z toho by bylo horší.“

Další noc plná snů

Čím víc pohodlí kolem sebe Xavir měl, tím víc ho trápily přízraky z minulosti. Jak usínal, objevil se mu před očima zlatý drak letící stříbrnou oblohou. Letěl výš a výš, až zmizel ve slunci.

A pak byl Xavir zase zpátky u klanu Argentum. Zlatý drak se stal znovu symbolem, který nosil na štítu. I sen samotný se změnil. Už to nebyla série záblesků z minulosti, ale vzpomínka na jednu velmi konkrétní událost. Sen Xavirovi navíc připadal až neuvěřitelně realistický a živý.

Právě se vrátil z výpravy, na kterou ho vyslal královský rozkaz. Podařilo se mu, spolu se svými muži, rozprášit mořské nájezdníky, kteří sužovali pobřeží. Zachránili před nimi vesnici, dobrou desetinu z nich pobili a zbytek rozprášili na všechny světové strany. Teď se konala oslava tohoto skvělého vítězství. Válečníci začali už dávno před jeho příchodem. Maso se peklo nad ohni, víno teklo proudem a muži vesele připíjeli jeden druhému na zdraví z obřích pohárů.

Xavira samotného oslava nijak nezajímala. Posloužila mu jen jako výmluva, aby mohl vyrazit za svým skutečným cílem.

Slunce před chvílí zapadlo za obzor, ale vzduch byl stále ještě teplý a měl v sobě silnou zemitou vůni, typickou pro babí léto. Mladík ze sebe smyl všechnu krev, převlékl se do čistých šatů a vyrazil k hradu Argentum.

Lyshu našel na obvyklém místě, jak už na něj čeká na koni. V ruce držela za uzdu druhého osedlaného hřebce.

Oba mladí milenci spolu vyrazili na projížďku po okolních lesích. Jen měsíc jim svítil na cestu, když se hnali mezi jedlemi, duby a jilmy. Koně pádili vpřed a za sebou nechávali zvířená oblaka oranžových a červených listů, které se tak ten rok už podruhé snášely k zemi.

O necelou hodinu později dorazili do starých zřícenin, pocházejících někdy ze Čtvrtého věku. Mezi lidmi se šuškalo, že tam straší, a starému hradu přezdívali Čepel, podle poslední stojící věže, jejíž zvláštně tvarované zdi čněly k nebi jako čepel obřího meče.

Tam, kde dřív bývaly koberce, dnes kamenné podlahy pokrýval mech a zetlelé listí. Kdysi umně vitrážovaná okna zela nyní prázdnotou a nabízela úchvatné výhledy na okolní krajinu a zejména na nedaleké jezero.

Široko daleko nebylo ani živáčka. V okolí nestály žádné vesnice a ani ten nejstatečnější sedlák nebo dřevař by se neodvážil byť jen přiblížit k tomuhle legendami opředenému strašidelnému hradu.

Společně zapálili svíce, které sem Lysha dovezla už během dne. Pak si vybalili sladké zákusky, které mladá čarodějnice sebrala v hradní kuchyni, přivinuli se k sobě a dlouze si vychutnávali jak skvělé pochoutky, tak i přítomnost toho druhého. Potom však jídlo došlo a oni se začali zabývat o něco přízemnějšími, zato mnohem příjemnějšími věcmi.

Lysha strhla z Xavira košili a začala ho líbat na všechna zranění, která si z tuhého boje proti pirátům odnesl. Pak ho kousla do ramene, skoro jako by se chtěla sama zapsat na seznam jeho vítězství – Xavir si ovšem velmi dobře uvědomoval, že v téhle bitvě je on na straně poražených.

K dívce ho přitahoval základní instinkt. Užíval si zakázané ho ovoce. Nacházel potěšení ve vědomí, že to, co dělá, je špatné. Věděl, že tenhle fakt jen dál přiživuje jeho touhu. To, co se mezi ním a Lyshou toho večera stalo, nebylo milování. Ne v tom smyslu, v jakém o něm mluví básníci. Bylo to něco mnohem surovějšího a primitivnějšího.

Když bylo po všem, leželi spolu na zemi a sledovali měsíc, jak pomalu pluje oblohou. Povídali si, ale ne o tom, co je čeká. Místo toho mluvili o banálních příhodách z minulosti. Pro Xavira to byly dětské vzpomínky na otce nebo na to, jak byl poprvé pozvaný na královský lov ke dvoru Cedia Moudrého, případně jak poprvé porazil svého učitele šermu. Lysha zase mluvila o tom, jak kdysi rozbila skleněný pohár pomocí čarokamene nebo jak se naučila pohybovat věcmi jen silou své mysli – což bylo v Sesterstvu velmi vzácné umění, které ovládalo jen pár z nich.

Také mluvila o tom, jak ji štve Valerix svým přístupem. Jak je zarputile konzervativní a odmítá ji nechat experimentovat s různými technikami, které by mohly otevřít nové využití moci čarokamenů. Xavir jí všechno odkýval a ještě ji povzbuzoval, ať se na tu starou bábu vykašle. Poradil jí, že má počkat, až se stará čarodějnice vydá někam mimo hrad, a pak by mohla svoje nápady zkoušet jí za zády.

Nakonec, když se už pomalu blížil úsvit a když východní obzor zrůžověl příslibem nového dne, přišla řeč i na budoucnost. Dali si navzájem pár slibů… slibů, o kterých už tenkrát Xavir věděl, že je nebudou moct nikdy dodržet.

„Takže jsi vzhůru,“ ozval se čísi hlas.

„Myslel jsem, že sním,“ odpověděl Xavir a očima rychle přelétl místnost, ve které se nacházel. Za oknem právě vycházelo slunce a v jeho narudlé záři byly vidět pavučiny pokrývající skoro celý strop. To byl povědomý pohled. Na druhou stranu mu bylo teplo a neslyšel zvuk vody kapající na kameny. Žádné stráže ho nepozorovaly skrz zamřížované dveře, ani si z něj netropily posměšky.

„To by se ti asi moc nelíbilo,“ ozval se znovu ten hlas. Tentokrát ho poznal. Patřil vlčí královně.

Xavir se posadil na posteli a strhl ze sebe pokrývku. Vedle něj pořád ještě hluboce spal Landril. V čele postele stála Lupara. Už byla vzhůru a odpočatá, a navíc oblečená do své kožené zbroje, kterou měla na sobě i v noci během boje s podivnými nestvůrami.

„Čekáte problémy?“ zeptal se jí.

„Myslíš jako hned teď? Ne, nečekám. Moji vlci pročesávají lesy všemi směry. Kdyby na něco narazili, dají mi vědět. Takže jestli chceš, můžeš si dneska přispat.“

„Přispat si?“ protáhl se Xavir slastně, široce zívl a přemýšlel, co asi normální lidé dělají takhle po ránu, když nemají co na práci.

Od nočního útoku uběhly už tři dny a on svůj čas dělil mezi trénink, cvičení a meditace. „Všechno mě bolí,“ oznámil své společnici. „Asi jsem nějak odvykl cestování a bojování, ale to je vzhledem k mýmu programu v posledních pěti letech asi celkem očekávatelný. Jenže jestli se mám dostat do svý dřívější formy, musím na sobě tvrdě zapracovat.“

„Což jsme minimálně prozatím stejně měli v plánu,“ pokrčila Lupara rameny. „A mimochodem, Grend právě vaří snídani.“

„Je to šikovnej chlap,“ přikývl Xavir. „A užitečnej. V Pekelný bráně by mě ani ve snu nenapadlo, že je to skvělej kuchař. Jasně, věčně si stěžoval na kvalitu tamního jídla, ale kdo z nás ne?“

V tu chvíli se ozvalo rázné zaklepání na venkovní dveře. Byl to Valderon, zjevně odhodlaný nevstoupit do srubu, dokud Lupara neřekne, že může. Ta sice teatrálně obrátila oči v sloup, ale pak ho pozvala dál.

Statný muž vstoupil a rázně zasalutoval. „Dobré ráno, madam. Xavire.“

„Tyhle formality si klidně můžeš odpustit,“ zaškaredila se Lupara. „Tady jsme si rovni.“

„Je mi líto, madam,“ zavrtěl nešťastně hlavou. „Takhle mě prostě vychovali a já se toho nedokážu zbavit. Jednou jste prostě královna, tak se k vám podle toho budu chovat.“ Pak se otočil ke Xavirovi. „Pár chlapů by se k tobě rádo připojilo, až budeš trénovat. Poslední dvě rána tě sledovali a teď mají pocit, že by se sebou měli začít něco dělat. Připadají si slabí a neohrabaní. A taky trochu staří.“

„Jinými slovy, chtějí, abych jim dělal instruktora,“ zasmál se Xavir. „To jsem to dopracoval,“ usmíval se dál.

„Prostě by se jen rádi učili od někoho, kdo sloužil ve Sluneční kohortě,“ pokrčil Valderon rameny. Pak nasadil nevinný výraz. „Já teda taky, abych byl upřímnej.“

„Jsi dost dobrý na to, abys je učil sám,“ zavrtěl hlavou Xavir. „Jsi zbytečně skromný, příteli. Aby se člověk stal členem Sluneční kohorty, musel být hlavně ve správnou chvíli na správným místě. Stačila trocha smůly na mojí straně a štěstí na tvý a naše role by teď byly obrácené.“

„To je klidně možný,“ přikývl Valderon, „ale nakonec jsi to byl ty, kdo sloužil ve Sluneční kohortě, což samo o sobě znamená hodně. A to nemluvím o tom, že ses tam určitě naučil nějaký speciální techniky. Když je ukážeš chlapům, ničemu to neuškodí, jen se pak budou cítit líp.“

„Zkusím něco vymyslet,“ přikývl Xavir. „Ještě v Bráně jsem svoje chlapy naučil pár triků, co se hoděj v boji tělo na tělo. Čistě pro případ, že by si některej strážnej zkusil moc vyskakovat. Teď bychom se ale měli zaměřit spíš na boj s mečem, řekl bych. Což mi připomíná jednu věc – Tylos je extrémně zkušený šermíř. Mysli na to. V Čambreku se naučil spoustu věcí, co by se nám teď mohly hodit.“

Landril na sousední posteli široce zívl, posadil se a rozhlédl se po malém shromáždění. Měl na sobě noční úbor, který si do Lupařina srubu přivezl už při své první návštěvě a který byl viditelně šitý na podstatně urostlejší postavu, než byla ta jeho. „Předávat své znalosti ostatním je něco, co nás lidi povznáší nad zvířata. Takže jakmile budou chlapi připraveni, s radostí je seznámím se základy několika cizích jazyků a s pokročilou matematikou a geometrií.“

„Člověku se skoro ani nechce věřit, jak mizivej bejvá o takovýhle lekce zájem,“ prohlásil Valderon se smrtelně vážným výrazem ve tváři. „Ale vyřídím ostatním, že se jim nabízej i takovýhle možnosti.“

Lupara se rozesmála a přátelsky poplácala špicmistra po rameni, čímž ho srazila zpátky na polštář. „Ráda si s tebou nějaké ty cizí jazyky procvičím. Snažila jsem se tu udržet po všech stránkách ve formě, ale absence mojí knihovny a obsáhlých debat obvyklých u dvora se asi trochu podepsala na mých schopnostech.“

„Bude mi potěšením,“ přikyvoval Landril, zatímco se snažil znovu posadit. „Na druhou stranu si myslím, že bychom měli zapracovat i na poněkud obecnějších záležitostech. Takže až tady Xavir skončí se svým ranním tréninkem, chci, abychom se sešli v tomhle užším kruhu a otevřeli debatu o tom, co podnikneme dál. Ale napřed… –“ zvedl se z postele a vyrazil odhodlaným krokem směrem ke dveřím – „… napřed se hodlám pořádně najíst.“ S těmi slovy zmizel venku.

„Kdo dal tady našemu špicmistrovi velení?“ zavrtěl Xavir nevěřícně hlavou.

„Vždycky ho měl,“ pokrčila Lupara rameny. „My všichni jsme tady jen kvůli němu.“

Ještě před snídaní se Xavir oblékl do svého starého válečnického úboru a vydal se na louku kus za Lupařiným srubem, aby se mohl věnovat cvičení s Truchlivými čepelemi. Bylo krásné ráno. Slunce ho příjemně hřálo na tváři a proměnilo ranní rosu v trávě na záplavu zářivých diamantů.

Urostlý bojovník zavřel oči, zhluboka se nadechl a vytáhl meče z pochev, prohodil si je v rukou a znovu je vrátil zpátky. To celé zopakoval stokrát. Čepele minuly své okázalé zdobené úkryty celkem ve dvou případech – při třetím a jedenáctém opakování. To byl slušný výsledek a viditelné zlepšení, ale Xavir s tím stále ještě nebyl spokojený.

Pak konečně otevřel oči a začal si opakovat bojové postoje, které se naučil v mládí. Začal Útočícím orlem, pak následovaly Ledový vichr a Úder blesku. Pomalu, plynule a s nepřehlédnutelnou elegancí přecházel z jedné formy do druhé a přitom naslouchal tichému nářku svých čepelí.

Tuhle denní rutinu dodržoval i v letech, která strávil v Pekelné bráně. Hlavně proto, aby se nenudil, ale také aby se udržel v alespoň nějaké bojové formě. Většina z těch útoků by mu ve vězení sice k ničemu nebyla – už jenom proto, že to byly šermířské údery a on neměl meč ani nic podobného – ale to mu nijak nevadilo. Ostatní ho dlouho považovali za blázna, ale raději se zdrželi jakýchkoliv komentářů. Teď, po všech těch letech, mohl znovu cvičit se svými magickými čepelemi v rukou a byl to skvělý pocit. Asi jako znovu potkat dávno ztraceného přítele.

Později za ním přišla Lupara a nabídla mu cvičný souboj. Xavir si byl velmi dobře vědom, že svoje postavení válečné královny nezdědila, ale vysloužila si ho svými bojovými dovednostmi, takže takový návrh rozhodně nebral na lehkou váhu.

Samozřejmě jej přijal. Se smíchem mu hodila dlouhou lískovou větev, kterou si s sebou přinesla, a druhou si nechala pro sebe. Její tři vlci byli ovšem poblíž, ale nejspíš je předem instruovala, protože se netečně posadili a sledovali, co se bude dít.

Ze začátku byly útoky obou válečníků spíš odměřené a opatrné. I tak bylo víc než zřejmé, že se jejich styly diametrálně odlišují. Xavirovy pohyby byly přesně vymezené, ladné a plynulé, zatímco Lupara bojovala divoce a s vášní. Nějakou dobu takhle pokračovali, zrychlovali a znovu zpomalovali, smáli se svým chybám nebo spokojeně přikyvovali, když se tomu druhému podařila nějaká obzvlášť záludná série útoků.

Když skončili, všiml si Xavir několika menších vlků, jak je pozorují ze stínu lesa za srubem.

„To si vás ta zvířata pořád takhle hlídají?“ zajímal se, zatímco si utíral zpocený obličej.

„My lidé jim připadáme jako fascinující stvoření,“ pokrčila Lupara rameny, vzala si od něj lískovou hůl a zamířila zpátky k domu. Tři obří strážci ji s odstupem následovali.

„Spíš bych čekal, že jim přijdeme neuvěřitelně hloupí a blázniví,“ usmál se Xavir, když ji dohnal. „Co jsem si všiml, vedou až neuvěřitelně jednoduchý a praktický život.“

„To je pravda, nicméně v principu řeší stejné problémy jako my. Konkrétně co budou jíst a kde budou spát. Jsou si ale vědomi, že společnost ostatních jim dosažení těchto základních potřeb usnadňuje. Ve smečce se lépe loví.“

Během rozhovoru došli k tábořišti, které obývali uprchlí vězňové. Valderon si vzal tábor na povel a vedl si nad očekávání skvěle. Stály tam celkem čtyři stany, perfektně vypnuté a s dokonale vyměřenými odstupy jeden od druhého. Nikde se neválely žádné odpadky nebo zbytky jídla. Všude bylo perfektně uklizeno a věci byly uložené na určených místech ve stanech.

O kus dál bylo vidět mršiny tří monster, která je před pár dny napadla. Muži je sice odtáhli kus dál od tábořiště a pokusili se je spálit, ale moc neuspěli. Tři ohořelá torza i teď, o dva dny později, stále ještě doutnala.

Pár mužů sedělo kolem malého ohniště a snídalo. Xavir s Luparou si k nim přisedli a Valderon jim donesl misky plné kouřící polévky. Ostatní se potloukali kolem tábořiště a se směsicí strachu a obdivu se dívali na Lupařiny vlky, střežící svoji paní.

Landril seděl kousek stranou a pročítal svitky, které si Lupara vzala s sebou do exilu nebo které jí její přátelé za ta léta poslali. Čas od času od nich zvedl oči a zamyšleně pozoroval kopce, tyčící se v dálce nad lesem.

„Tohle je fascinující země,“ oznámil Xavirovi, který si k němu přisedl. „Technicky jsme pořád ještě v Brekklandu, ovšem Heggenský les jako takový oficiálně patří ke Stravimonu. A podle těchhle starých záznamů se někde tady odehrál i druhý donevulský masakr.“

„O tom jsem něco slyšel,“ ozval se opodál stojící Valderon. „Donevulové prej byli mocnej národ. Myslím, že to bylo ve Čtvrtým věku, ne? V tý době údajně ovládali většinu tohodle kontinentu. Dokonce jsem slyšel, že některý taktiky používaný Prvním legionem pocházej původně od nich.“

„Přesně tak,“ přikývl Landril. „A přesto byli zničeni za méně než rok. Nikdo ale neví, jak k tomu došlo, protože z Pátého věku se nedochovaly skoro žádné záznamy. Hlavně proto, že se nikdo nenamáhal je zapsat pro příští generace. Historie se šířila ústním podáním, ve formě historek a legend vyprávěných po večerech u táborových ohňů. Což dělá z textů, jako je tenhle,“ významně poklepal prstem na svitek, z něhož si před tím četl, „opravdové unikáty.“

„Dacianara nikdy neměla velké knihovny,“ vložila se do rozhovoru Lupara, „ale i přesto se v nich uchovalo pár skutečných pokladů. Přivezla jsem s sebou výběr toho nejzajímavějšího z nich a čas od času mi sem přijde zásilka, obsahující víceméně náhodný výběr z dostupné literatury, abych se tu měla čím zabavit.“

„Kdo vám je posílá?“

„Technicky vzato jsem stále královnou své říše, takže –“

„A ta technická část je založená na čem přesně, jestli se můžu zeptat?“ skočil jí do řeči Landril.

„Na tom, že jsem pořád ještě naživu.“

„Omluvte moji troufalost,“ zabručel nejistě Valderon, „ale proč jste se vlastně vzdala trůnu?“

Lupara zvedla obočí a obrátila se ke Xavirovi, který jen klidně pokrčil rameny. „Myslím, že jim to klidně můžete říct.“ A tak to udělala. Lupara vyprávěla bývalým vězňům o masakru u Baradijských vodopádů a o tom, co se tam skutečně událo. Prozradila jim celou pravdu, co a proč Xavir ten den udělal, ale nezmínila se, jaké následky ta událost měla pro její národ.

„Potřebujeme armádu, Valderone,“ uzavřela válečná královna svoji řeč. „A já chci, abys stál v jejím čele.“

„Já?“ vytřeštil na ni urostlý muž oči.

„Pokud jsem byla správně informována, byl jsi vyšším důstojníkem v Prvním legionu krále Cedia Moudrého. Je to tak?“

„Jo, madam, to jsem fakticky byl,“ prohlásil smutně a sklopil pohled ke špičkám svých bot.

„V tom případě budeš vrchním velitelem armády.“

„Ale… Ale co tady Xavir? Moje stará hodnost je úplně nesrovnatelná s jeho postavením!“

Urostlý válečník se na něj smutně podíval a pokrčil rameny. „Vzhledem ke své minulosti nemůžu od vojáků očekávat, že by mě respektovali, příteli. Na to mám příliš pošramocenou pověst.“

Na Valderonovi bylo jasně vidět, že by chtěl něco namítnout, cokoli. Ukázalo se ale, že není schopný přijít s žádným rozumným argumentem, a nakonec musel uznat, že Xavir má pravdu. Hanba, která po Baradijských vodopádech padla na Sluneční kohortu, byla příliš velká a známá, než aby se dala jen tak přejít. Nezáleželo na tom, jak to tenkrát bylo doopravdy. Podstatné bylo, co si o tom mysleli lidé.

„A komu že to mám teda velet?“ zeptal se nakonec rezignovaně.

„To je náš první úkol,“ odpověděla mu Lupara.

„Jestli dovolíte,“ vložil se do rozhovoru znovu Landril. Když se k němu všichni otočili, odkašlal si a začal vysvětlovat. „Už jsem o tomhle tématu trochu přemýšlel. Postavit armádu? To chce peníze a vojáky. Takže potřebujeme buď najít lidi, co se k nám přidají z přesvědčení a z touhy bojovat za naši věc, nebo si je prostě koupit. Čímž se dostávám k pointě. Osoby zodpovědné za Xavirův vynucený pobyt v Pekelné bráně nepatří, abych tak řekl, mezi chudáky. Přesněji řečeno, vždycky disponovaly prakticky neomezeným bohatstvím a za ta léta, co jsou teď u moci, ho ještě několikrát zvětšily. Jejich pokladnice teď doslova přetékají zlatem. Tak mě napadlo, že bychom si potřebné finance mohli sehnat právě od nich. Necháme je, aby zasponzorovali naši armádu. Tím zabijeme takříkajíc dvě mouchy jednou ranou: pomstu a zdroje.“

„A kde ty jejich pokladnice jsou?“ zajímal se Valderon.

„Dva z našich nepřátel sídlí v Golaxské pevnosti a další z nich má rodové sídlo kousek od ní, na hranicích Stravimonu. Nicméně zatímco budeme shánět potřebné finance, musíme začít pracovat i na naší pověsti. Pro začátek budeme potřebovat nějaké opravdu hrozivé jméno. Pak bych navrhoval najmout básníky, aby o nás složili pár hrdinských písní, a následně si zaplatit nějaké minstrely, co by je zpívali ve všech hospodách v Brekklandu, Burgassii, Lausslandu, a pokud by se našel někdo ochotný do toho jít, tak i přímo ve Stravimonu. Jejich základním tématem by mělo být něco o tom, že chráníme prostý lid a že jsme hrází proti tyranii krále Mardonia.“

„Myslíš tím, že máme rozjet pořádnou propagandu?“ zašklebil se Valderon.

„Přesně,“ přikývl samolibě špicmistr.

„No dobře, ale co teda je naším hlavním cílem?“

„Chránit slabé před útlakem silných, samozřejmě. Zastavit genocidu příznivců bohyně, jejíž požehnaná duše na nás shlíží ze sedmera nebes. Chci, aby se z nás stali spasitelé světa. Hlavně teda v představách prostého lidu, samozřejmě.“

„Fakt úžasnej popis pro bandu uprchlejch vězňů,“ zabručel Valderon. „Z hovna bič neupleteš, špióne, a stejně tak z nás ani ten nejlepší minstrel neudělá svatý křižáky, který by chtěl někdo se špetkou mozku v hlavě následovat.“

„Ale v našem čele stojí bývalý důstojník z Prvního legionu,“ bodl Landril rozložitého válečníka ukazováčkem do prsou. „A za naši věc bojuje i člen legendární Sluneční kohorty, zrazený a pošpiněný podlými zrádci, kteří se ho zbavili v honbě za mocí a trůnem, který nakonec také podle uchvátili. A jako závěrečný trumf máme tadyhle slavnou válečnou královnu.“

„S jejími vlky,“ dodala Lupara.

„S jejími vlky,“ přikývl Landril. „To rozhodně použijeme, dodá to písním na dramatičnosti.“ Spokojeně se usmál a pak pokračoval. „Také budeme potřebovat zbraně, samozřejmě. S tím by ale problém být neměl. Prostě najdeme kováře, kteří zásobují stravimonskou armádu, a ty zásilky si od nich převezmeme.“

„V tvým podání to zní fakt jednoduše,“ ušklíbl se Valderon. „Nebude to jednoduché. Jenže lidé ve Straviru i ve zbytku království umírají. Cestou sem jsme narazili na vojáky, co vyvraždili celou vesnici jen proto, že její obyvatelé vyznávali bohyni. Co je to za svět, ve kterém dnes žijeme?“

Valderonův a Xavirův pohled se střetly a mezi oběma muži přeskočilo porozumění starých, protřelých veteránů. Oba chápali cynickou pravdu: svět je stejný, jako vždycky byl. Lidé se zabíjejí mezi sebou navzájem kvůli tomu, čemu jeden z nich věří, nebo naopak nevěří.

„Takže zjednodušeně řečeno, dáváme dohromady povstání proti koruně,“ přikývl pomalu Valderon. „To znamená, že zabijeme každýho chlápka v uniformě, na kterýho cestou narazíme, a ostatních lidí si prostě nebudeme všímat.“

„Přesně tak,“ usmál se Landril souhlasně. „Jediný problém je v tom, že těch uniformovaných je nepříjemně mnoho. Kromě toho tu jsou ještě nějaké zvěsti o jistých podivných záležitostech, ale ty ještě budu muset prověřit.“

„Najímá snad Mardonius vojáky z ciziny?“

„To je jedna z věcí, kterou jsem zatím nebyl schopný s jistotou zjistit. Pokud je mi známo, žádný cizí král ani královna nejsou ochotni poskytnout svoje muže někomu, jako je Mardonius. Nemluvě o tom, že diplomacie není jeho silnou stránkou. Není to Cedius.“

Xavir se zamyšleně podrbal na bradě a pak nadhodil věc, která ho právě napadla. „Kolik vojáků je ve Straviru? Ve městě i v paláci? Kolik má král osobních strážců?“

„Pokud vím, je v městských kasárnách jen něco málo přes deset tisíc mužů. Zbytek je někde v poli.“

„Takže jako vždycky,“ pokrčil rameny Valderon. „Jen mě napadlo, že bysme mohli udeřit na samotnou podstatu našeho problému. Jakože přímo na Stravir. Znáte to – ryba smrdí od hlavy, ne?“

„Doufal jsem, že to řekneš,“ usmál se Landril a v očích mu tančily potměšilé plamínky.

„No dobře, ale čím teda začneme?“ zavrtěl hlavou Valderon.

„Tím, že rozšíříme legendu o Xavirově návratu. Že zasejeme strach do srdcí jeho nepřátel. Jinými slovy, najdeme lidi zodpovědné za jeho vynucený pobyt v Pekelné bráně a ukážeme jim pěkně z první ruky, jak chutná pomsta.“

Lupara stála ve vchodu do srubu a sledovala, jak Xavir trénuje ostatní muže v záři odpoledního slunce. Spolu s Valderonem stáli před bývalými vězni a ukazovali jim různé výpady a obrany proti nim.

Jedral po chvíli prohlásil, že odmítá svěřit svůj život něčemu tak křehkému jako meč, a vyžádal si raději sekeru. Tu brzy dostal a od té chvíle se tvářil nadmíru spokojeně. Harrand, Krund a Grend si vedli celkem obstojně. Dokonce se občas dokázali ubránit Xavirovým zpomaleným útokům, kterými je zkoušel. Zajímavé byly jejich reakce na vlastní selhání. Harranda popouzelo, jak je neschopný, zatímco Krund se tomu jen smál. Tylos všechno pozoroval zpovzdáli a jen občas se zapojil, aby ostatním ukázal nějakou jemnější techniku, kterou znal z Cambreku. Ostatní se mu ale většinou jen smáli, byt v dobrém. Nedokázali pochopit, jak by jeho skoro taneční finesy mohly zvítězit nad hrubou silou.

„Vypadalo by to lépe, kdybych nebyl odkázán na tuhle vaši stravimonskou ocel,“ povzdechl si v jednom z takových případů. „Její kvalita je vpravdě otřesná. Naše meče jsou mnohem ostřejší, leč přesto lehčí a pružnější. Především však jsou lépe vyvážené.“

„Jestli tě chápu dobře, tak v tom tvým Cambreku je všechno lepší, ne?“ zasmál se Jedral.

Tylos si opřel ruku v bok a namířil svůj meč na posměváčka.

„Rozdíl jest v tom, že tam je považováno za svého druhu umění prakticky vše. Vše. Od výroby meče až po milování se. Za umění je považována třeba i k dokonalosti dovedená schopnost…“

„Třeba tvoje schopnost žvanit kraviny, čmoude,“ rozesmál se Jedral, až se za břicho popadal.

Teprve v tu chvíli Lupara definitivně přijala fakt, že se Xavir vrátil do jejího života. Jistě, bylo to v zapadlém srubu uprostřed divočiny a ten skvělý válečník trávil svůj čas tím, že učil bandu bývalých vězňů základy boje s mečem. Víc se to od jejich předchozích setkání snad ani lišit nemohlo. Na tom však nezáleželo. Záleželo jen na tom, že ho má opravdu zde.

Když trénink skončil a Xavir se vracel zpátky do srubu, vybavil se jí, jak vypadal před pěti lety. Býval statnější a svalnatější a ve tváři měl vepsanou sebejistotu říkající, že když bude opravdu chtít, dokáže všechno na světě. Byl neuvěřitelně věrný a čestný a představoval Cediovu ocelovou pěst oděnou do sametové rukavice. Byl zosobněním stravimonské síly a moci.

Se svými společníky ze Sluneční kohorty si byli v mnohém podobní. Byli divocí a nespoutaní, plní života. Dokázali z mužů dostat to nejlepší. Pouhou svojí přítomností byli schopni pozvednout morálku vojska tak, že změnilo drtivou porážku v zázračné vítězství. Zkrátka a dobře, byli živoucími legendami. Polobohové mezi lidmi.

Ten současný Xavir byl však nejspíš ještě mnohem nebezpečnější. Hlavně proto, že bylo těžké se v něm vyznat. Odhadnout ho – co udělá, jak zareaguje. Měl v sobě zatrpklost, která tam dřív nebyla, a také hluboko ukrytou touhu po pomstě. Kdo by mu to ale mohl mít za zlé? Jenže Lupara z toho měla strach. V tomhle preferovala starého Xavira, který stavěl blaho ostatních vždy a za všech okolností na první místo. Jenže to bylo dřív. Teď se bála, aby ho vztek nezaslepil a nepřiměl ho jít za svou pomstou za každou cenu a bez ohledu na následky. Na druhou stranu, kdyby nic jiného, přinejmenším bude bojovat za jejich věc.

Povzdechla si a vešla do srubu. V tu chvíli si všimla něčeho lesklého v koutě místnosti, hned u její postele. Napřed si myslela, že je to jen odraz ohně na nějaké kovové přezce nebo něčem podobném, ale věc se leskla pořád stejně, bez ohledu na tanec plamenů v krbu. Najednou věděla, na co se to dívá.

Pod hromadou oblečení tam ležel velký, bezbarvý, dokonale hladký čarokámen. Měl tvar slzy, jejíž oblý konec jí dokonale padl do dlaně. Byl to takzvaný „fascinard“, nebo přinejmenším tak mu říkaly v Sesterstvu.

Byl to užitečný nástroj, který umožňoval vzájemné spojení a komunikaci na velké vzdálenosti. Sestry ho používaly, aby mohly být ve spojení s matriarchou nebo jedna s druhou. Lupara nebyla čarodějnice a neměla pro něj žádné využití, ale kdysi ho dostala od skupiny sester, kterým v minulosti několikrát pomohla s různými záležitostmi.

Zajímavé bylo, že fascinard pravidelně pulzoval. Vždycky po chvíli se na okamžik rozzářil měkkým bílým světlem a pak zase pohasl. Nic takového ještě nikdy neudělal, a to ho měla ve svém držení už pěkně dlouhou dobu.

Lupara kámen opatrně položila na postel a zavřela dveře. Pak se k němu posadila a pozorně ho zkoumala. Po chvíli zjistila, že podivné světlo má podobu spirály, která vždy začala na spodní části kamene a pak celý ladně obkroužila, až se ztratila v jeho ostré špičce. Když se naklonila blíž, aby si úkaz lépe prohlédla, pulzování se náhle zpomalilo.

V kameni se objevil vzhůru nohama převrácený obraz ženské tváře. Napřed to byl jen nezřetelný stín proti jasné obloze, ale postupně se zaostřil.

Ženina ústa se otevírala a zavírala, ale jako by z nich nevycházel žádný zvuk. Pak ale náhle Lupara uslyšela slova, která tajemná neznámá říkala. Ne ušima, ale přímo ve své hlavě.

„Vaše královská Výsosti Luparo z Dacianary.“

Birgitto? zkusila jí v duchu odpovědět Lupara. Už je to dlouho, co jsme se naposledy setkaly.

„Až, příliš dlouho, má paní.“

Děje se něco? Máš problémy? vyslala k ní myšlenku Lupara.

„Nejsem si jistá.“ Informace v sobě měla nádech smutku, jaký by královna od téhle ženy nečekala. „Byla jsem donucena opustit Jarratox. Nemám teď čas zacházet příliš do podrobností, na druhou stranu bez nich nedokážu celou situaci pořádně vysvětlit, tak to zkusím zkrátit. Pro vás je asi nejpodstatnější fakt, že král Mardonius dostal Sesterstvo pod svoji kontrolu. Podplatil je sliby mocné magie a neomezeného přísunu čarokamenů.“

A to ti přišlo natolik hrozivé, že ses kvůli tomu rozhodla odejít?

„Ano, přišlo mi to dost hrozivé, obzvlášť když si vezmete, co se v současnosti děje ve světě.“

Lupara zachmuřeně přikývla. Sesterstvo ve službách Mardonia, to by mohlo dopadnout špatně. Nicméně rozjíždím nějaké vlastní plány, jak zastavit to jeho vražedné šílenství.

„To je skutečně skvělá zpráva!“ zajásala Birgitta. „U Zdroje, jestli na to není ještě moc pozdě, nemohly bychom se domluvit na spojení našich sil?“

Chystáme se vyrazit na sever, ale naše plány zatím nemají žádný konkrétní časový rámec. Ještě na nich pracujeme. Kde momentálně jsi, sestro?

„Teď zrovna míříme směrem k Dweldoru. Jsme kousek od vesnice jménem Brintassa.“

Znáš ty ruiny v Burgassii? poslala jí myšlenkou Lupara. Tu starou strážní věž na břehu Tichého jezera?

Obraz ve fascinardu se na okamžik zasekl. Pak se dal znovu do pohybu, ale hlas v Lupařině hlavě byl o trochu napřed oproti pohybu Birgittiných úst. „Ano, znám to tam.“

Tak právě tam se sejdeme. Pokud budeš na místě jako první, utáboř se tam. Na nikoho cizího bys tam neměla narazit. My uděláme to samé. Což mi připomíná ještě něco, pokračovala Lupara. Řekla jsi „míříme k Dweldoru“. Kdo je s tebou?

„Jedna spolehlivá mladá sestra – posledních pět let byla mojí studentkou. Vlastně hned od chvíle, kdy jsem se vrátila do Jarratoxu z vašich služeb, Výsosti. Ale když už jsme o tom začaly, chtěla bych se zeptat na to samé. Kdo jsou vaši společníci?“

Je tu pár mužů. Vede je bývalý důstojník z Prvního legionu. Pak je tu můj přítel, který kdysi býval špicmistrem u královského dvora, a pak ještě… určitě si ještě pamatuješ na Baradijské vodopády, že ano?

„Na něco tak příšerného se snad ani nedá zapomenout.“

No, tak ještě tu se mnou je Xavir Argentum.

„On je na svobodě?“

Ano, je. Asi by bylo na místě říct, že naší zásluhou. To my ho dostali z vězení, kde byl zavřený.

„Aha.“

Je v tom nějaký problém? chtěla vědět Lupara.

„Ne. Jen je to poměrně překvapivé… Poměrně překvapivé. Ale hádám, že dřív nebo později to bylo nevyhnutelné, když uvážím… Teď ale raději ne. Vysvětlím vám to, až se sejdeme osobně, teď není vhodná chvíle. Tak na shledanou u Tichého jezera, má paní.“

O okamžik později fascinard pohasl a znovu se změnil v obyčejný bezbarvý čarokámen. Lupara ho pečlivě zabalila a ukryla za svoji postel. Pak vyšla ven ze srubu a zavolala si k sobě Landrila.

Jakmile špicmistr zaslechl její volání, okamžitě se k ní přes louku rozběhl. Opatrně prokličkoval mezi třemi obřími vlky, kteří spali před srubem, a pak se jí udýchaně poklonil.

„Přála jste si, má paní?“ Byl zjevně nervózní.

„Budeme muset trochu upravit naše plány.“

„V jakém smyslu?“ povytáhl překvapeně obočí.

„Pokud máme uspět, budeme potřebovat kromě mečů i magii. Je to tak?“

„Obávám se, že to je nezbytné zlo, bez kterého se neobejdeme. Protože ať už vyrazíme proti kterémukoli z našich nepřátel, prakticky určitě mu budou pomáhat i čarodějnice.“

„V tom případě odcházíme zítra za úsvitu. Myslím, že se mi podařilo najít dvě sestry, které by se k nám mohly přidat.“

„A kam odsud zamíříme?“

„Do Burgassie. K Tichému jezeru.“

Landril se zamyšleně zamračil a chvíli počítal. Nakonec spokojeně přikývl. „To by šlo. Dám vědět ostatním.“

Tiché jezero

Burgassia byla známá jako království bez krále. Nebyl tu žádný monarcha, žádná vláda ani nic podobného, a přesto místní klany a farmářské komunity žily víceméně v klidu, a dokonce i prosperovaly.

Celá oblast v minulosti zažila mnohé bitvy a byla posetá ruinami dávných staveb, pocházejících z předchozích věků. Staré paláce byly kdysi nádherné, ale dnes z nich už zbývaly jen trosky. Hrady byly většinou opuštěné, jejich zdi obrostlé břečťanem a lišejníkem. Mnoho z nich navíc dávno rozebrali sedláci na stavební kameny pro svoje domy.

Nějakou dobu tu nežil nikdo jiný než Belgossané, příslušníci kočovné rasy, která zmizela z povrchu zemského někdy během Šestého věku. Několik dalších století se sem lidé báli chodit, protože tu údajně strašili jejich duchové. Pověsti celého kraje nepomohl ani fakt, že zde byla opakovaně spatřena podivná stvoření, i když poslední dobou se podobné věci stávaly spíš v jiných, osídlenějších částech kontinentu.

Po nepovedeném pokusu zabrat místní zemi v průběhu Sedmého věku se už žádný král ani královna znovu nepokusili Burgassii ovládnout. Birgitta slyšela, že Mardonius jednou poslal Druhý legion, aby tuto nehostinnou zem připojil ke stravimonskému království, ale ukázalo se, že místní terén je poněkud… problematický, dalo by se říct.

Jednou se objevila obří bažina v místech, kde ji nikdy nikdo neviděl, a spolkla celou jednu kohortu. V trávě se ukrývala neznámá jedovatá stvoření, a než si velitelé stihli uvědomit, co se děje, polovina jejich mužů zemřela v nepředstavitelných bolestech. Zkušení velitelé, veteráni mnoha bitev a tažení, ve vší vážnosti hlásili svým nadřízeným, jak jejich hlídky pobili duchové dávno padlých válečníků.

Zkrátka a dobře to vypadalo, že sama země se brání tomu, aby si na ni někdo dělal nároky.

Na tom ale nebylo nic překvapivého – to, že žádný rozumný monarcha si za posledních několik století tuhle zemi nenárokoval, mělo své důvody.

Birgitta tohle všechno vysvětlila Elysii, zatímco společně putovaly pustou krajinou. Uběhlo už několik dní, co opustily poslední vesnici. Nějakou dobu se plavily na obchodní lodi, což jim ušetřilo spoustu času. Birgitta odhadovala, že takhle získaly přinejmenším čtyři dny, a kapitánovi se za to patřičně odměnila.

Pak se ale řeka stáčela pryč od směru, který potřebovaly, tak jim nezbylo než se rozloučit a pokračovat dál pěšky.

„V téhle oblasti žijí Akerové?“ zajímala se Elysia.

Obě sestry šly po lesní cestě, která se kroutila mezi obřími modříny. Posledních pár mil prakticky na každém kroku viděly nějaké staré rozvaliny, jejichž kameny byly popsány podivným runovým písmem. Skoro to vypadalo, jako by se jakási dávno zaniklá civilizace zoufale držela posledních zbytků své existence ze strachu, že spolu s nimi zmizí i ona sama.

„Je dost dobře možný, že je brzo uvidíme.“

„Fakticky?“

„Myslím, že tady bývají skoro celý rok. Říká se o nich, že na zimu se stěhují na jih jako ptáci, ale podle mě je to nesmysl. Lidi toho o nich vůbec napovídají, a většinou to jsou už na první pohled naprosté hlouposti. Tak například se o nich traduje, že to jsou astrální bytosti původem ze sedmera rájů a že dohlížejí na lidi, vedou jejich kroky a chrání je před nebezpečím.“

„Chceš říct, že nic z toho není pravda?“

„Jsou to žvásty. Jedna větší kravina než druhá,“ ušklíbla se Birgitta a bouchla holí do jednoho z kamenů. „U Zdroje, jsou to prostě normální lidi, co se jen snaží přežít ve světě, kterej je považuje za něco podivnýho a nepřirozenýho. Jsou tady právě tak dlouho jako my ostatní, to mi věř. Během staletí měli svoje vlastní problémy, sami se sebou i s okolními národy. Svého času jsem měla v ruce historickou knihu popisující jejich vzdušné bitvy. To ale bylo kdysi. Dneska je jich už jen pár a přežívají v malých, osamocených komunitách roztroušených po celém kontinentu. Naštěstí si jich lidé moc nevšímají a nechávají je na pokoji, přinejmenším většinou.“

Cesta se najednou rozšířila a obě ženy se zastavily.

„No výborně. Burgassia,“ povzdechla si Birgitta.

„Je tu vážně nádherně,“ dodala Elysia zasněně.

Asi půl míle před nimi tekla středem mělkého údolí řeka. Kolem ní bylo moře sytě zelené trávy, které se táhlo daleko, až k úpatí podivně hranatých kopců. Dokonce i obloha jako by tu měla sytější barvu, jak dlouhé pruhy načechraných bílých mraků pluly na sytě modrém pozadí. Na pláni bylo vidět pár roztroušených usedlostí, ale všechny vypadaly rozpadající se a opuštěné.

„No vidíš, podívej se tamhle! Je tam jeden z těch tvých Akerů,“ ukázala Birgitta nalevo od nich. A opravdu. Nad zelenou plání se tyčil kuželovitý pahorek, v jehož stěnách se v různých výškách černalo několik jeskyní. Ve vchodu do jedné z nich stála socha okřídlené bytosti a Elysia ji na okamžik považovala za živého tvora, ale pak si uvědomila svůj omyl. A pak ho spatřila. Plachtil vysoko na nebi přímo nad sochou. Náhle se stočil k nim a začal se rychle přibližovat.

Byl to muž s dlouhými hnědými vlasy, které za letu divoce vlály za ním. Ze zad mu vyrůstala velká křídla, jež se až nápadně podobala orlím. Byl mohutně stavěný s nápadně vypracovanými svaly, takže připomínal spíš sochu než živou bytost. Na sobě měl jen hnědé kalhoty a v ruce třímal dlouhé kopí.

Elysia ho sledovala, jak se k nim blíží, a ani nedýchala. Přelétl těsně nad hlavami obou žen, kousek vystoupal a párkrát je obkroužil, aby si je dobře prohlédl. Pak zamával křídly a vrátil se zpátky na oblohu, nad onen kuželovitý kopec.

„Ten pohled si budu pamatovat do konce života,“ vydechla Elysia nadšeně.

Birgitta se na ni šibalsky usmála a vědoucně zamrkala. „Já vím. Byl to fakt krasavec, co? Ale musím říct, že jsme měly štěstí. Většina z nich takhle dobře rozhodně nevypadá.“

„Ty už ses s nima někdy potkala? Myslím jako osobně?“

„Za svůj život jsem toho viděla opravdu hodně, sestřičko. Procestovala jsem pořádný kus světa a setkala se se všemi možnými lidmi a tvory. Ale teď koukej zaklapnout pusu, než se ti vykloubí čelist, a přidej do kroku. Pořád ještě před sebou máme pořádný kus cesty.“

Sestry vyrazily napříč travnatou savanou, pryč od podivného domova tajemných Akerů. Řeku překročily po starém rozpadajícím se mostě a pokračovaly dál kolem opuštěné farmy.

Cesta byla delší, než Elysia čekala. K obědu si daly sýr a solené maso, jimiž se zásobily v Dweldoru, a při jídle obdivovaly krásné orchideje, které tu v trávě rostly. Načechrané mraky, jež se ráno honily po obloze, postupně zmizely, takže teď měly nad hlavou sytě modrý, nekonečný oceán.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala se nečekaně Birgitta.

„O tomhle jídle?“

„Ne. O tomhle všem,“ opsala rukou široký oblouk, zahrnující okolní krajinu.

„Je tu vážně nádherně.“

„Ale prosím tě. Mluvím o životě na cestě. O putování, co tě zavede na místa, jako je tohle.“

Elysia o své odpovědi nepotřebovala nijak přemýšlet. „Ještě nikdy nic mi nepřišlo přirozenější.“

Birgitta jen nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ty jsi v jádru vážně barbarská divoška, děvče moje.“

To ji rozesmálo. „Proč myslíš?“

„Jsi jediná z mých studentek, co jsem za ty roky měla, které jsem ukázala vnější svět mimo Jarratox. Ale žádná z nich se v něm necítila přirozeně. Jejich domov byl u Sesterstva a ony to tak cítily. Ty jsi ale úplně jiná.“

„Mě tohle všechno fascinuje. A myslím, že jsem ti řekla víc než jen párkrát, že se mi v Jarratoxu nijak moc nelíbí. Neměla jsem tam žádné kamarádky, nic, co by mě tam drželo. Starší sestry mi pořád dávaly najevo, jak frustrující pro ně je, že mi nejde nic z toho, co mi vtloukaly do hlavy.“

„Protože nikdy nepochopily pravou podstatu toho, jak správně učit. Lidé mohou vstřebávat informace mnoha různými způsoby, sestřičko, a poslouchat nekonečný monolog nějaké staré báby rozhodně nepatří mezi ty nejefektivnější z nich. A to mi připomíná jednu věc. Řekni mi, jak ses cítila tehdy v noci, když jsme v tom lese za vesnicí chytily to stvoření. Bála ses?“ Elysia si vzala kousek sýra, a zatímco ho žvýkala, vzpomínala na onu událost. „Abych byla upřímná,“ prohlásila, když konečně polkla sousto, „necítila jsem skoro nic. Byla jsem zvědavá. Ale když jsem pak viděla, co ta věc udělala s tím malým chlapcem…“

„Ano?“

„Tak jsem ji chtěla zastavit. Aby se to už nikdy neopakovalo.“

„Zastavit. Myslíš, že měla zemřít? Měly jsme ji zabít?“

„Takový rozhodnutí není na mně.“

„Když jsem ti řekla, co máš udělat, nezaváhala jsi.“

„Vůbec. Je jedno, na co mířím. Ať už je to člověk nebo zvíře, luk vystřelí a šíp poletí vždycky stejně.“

„Tohle ovšem nebyl ani člověk, ani zvíře,“ zabručela Birgitta. „Ale tvoje odpověď je vážně zajímavá. Budu si ji muset promyslet.“

„Tobě taky připadá zajímavý úplně všechno.“

To Birgittu rozesmálo. „Samozřejmě že ano! Ale stejně by mě zajímalo, co by se stalo, kdybys někdy během našeho putování musela opravdu zabít člověka. Udělala bys to? Opravdu?“ „To nezjistíme, dokud k tomu nedojde,“ pokrčila Elysia rameny.

„Myslíš si, že to v tu chvíli prostě potlačíš. Tak, jak jsem tě to naučila.“

„Už to dělám naprosto automaticky,“ přikývla dívka. „Emoce přijdou až později. O co ti ale jde? Vypadáš, jako by tě něco znepokojovalo.“

„Vždycky se najde něco, co člověku může dělat starosti, sestřičko.“

„Jde ti o to, že vůbec uvažuju o možnosti někoho zabít?“

„Možná. Nebo o to, že jednáš bez váhání, bez přemýšlení. Tvoje lovecké schopnosti jsou skutečně úžasné, ale pokud to jde, tak já osobně dávám přednost nenásilným řešením. Doufám, že si to zapamatuješ.“

„Určitě.“

Elysia přemýšlela, co přesně její učitelka myslela tím, že možná brzy bude muset zabít jiného člověka. Pak to ale pustila z hlavy. Věděla, že odpověď se dřív nebo později dozví a že do té doby jí Birgitta beztak nic neřekne. Pojednou si uvědomila, že se změnilo i její myšlení. Bylo tomu sotva pár dní, co opustila nudnou rutinu a formální prostředí Jarratoxu, a už se cítila uvolněnější a šťastnější než kdy ve svém předchozím životě. Žádné nesmyslné příkazy a nudné hodiny, žádné předstírání a politika. Žádné hloupé rituály a žádný povyk jen proto, že někdo něco někomu řekl, nebo neřekl.

Elysia přemýšlela, jak moc se její život změnil k lepšímu, když tu se najednou Birgitta napřímila a rozhlédla se kolem. „Slyšela jsi to?“

„Ne. Co?“

„Zvuky. Jako by někdo trpěl v bolestech,“ zamračila se starší sestra a postavila se, aby se rozhlédla po travnaté pláni. Pak zavřela oči a chvíli se soustředila, jen aby si vzápětí vykasala sukni a odhodlaně vyrazila určeným směrem. Elysia ji bez váhání následovala.

O chvíli později našly zraněného Akera, bezmocně ležícího na zemi. Byla to žena. Sice dýchala, ale byla v bezvědomí. Orlí křídla měla polámaná a svalnaté tělo bylo celé od krve.

„Rychle, najdi mi červenej kámen,“ vyštěkla Birgitta velitelsky. „Ten, co s ním léčíme.“ Pak začala zkoumat zraněnou ženu.

Elysia se začala divoce přehrabovat v jejím batohu, a jakmile našla červený čarokámen kulovitého tvaru, rychle ho podala Birgittě a pak poodstoupila, aby ji sledovala při práci.

Starší sestra si rychle zahřála dlaně a potom podržela kámen nad zraněním, z něhož pocházela všechna krev. Byla to škaredá, rozšklebená rána dobře dva palce široká, ale vlivem magie se začala postupně zavírat.

„Najdi mi nějakou hůl. Větev nebo něco podobného. Potřebuju, aby byla dlouhá asi jako tvoje ruka, a ne širší než dva prsty.“

„Tady kolem ale nic neroste, jen tráva. Stačily by ti dva moje šípy, kdybych je svázala k sobě?“

„Skvělý nápad. Ale použij jen ty, co v sobě nemají žádné čarokameny, rozumíš?“

Elysia se okamžitě dala do práce. Pochopila, co má Birgitta v plánu, takže si natrhala hrst dlouhých tuhých stébel trávy a s nimi k sobě oba šípy zbavené hrotů pečlivě svázala, aby dobře držely. Pak své učitelce pomohla srovnat zlámaná křídla, která zpevnily její provizorní dlahou. Když bylo všechno hotové, přišla znovu ke slovu léčivá magie.

Po nějaké době bylo vidět, že se Birgitta uklidnila a uvolnila. S hekáním se postavila na nohy a unaveně přikývla. „Tak, to by mohlo stačit, myslím. A teď…“ Zvedla oči a rozhlédla se kolem. Nikde však nebylo ani stopy po žádném Akerovi.

Starší žena si povzdechla, vzala do ruky svoji hůl a odříkala kouzlo Čtyř příkazů. O okamžik později k obloze vyrazily jasně purpurové plameny, jež se rychle vznesly do výšky a poté se začaly šířit na všechny strany.

Pak už mohly jen čekat.

O pár minut později jim něco divoce prosvištělo nad hlavami a o okamžik později přímo před nimi prudce dosedla na zem okřídlená postava.

Elysia s Birgittou se vylekaně zvedly na nohy. Nechápaly, jak se k nim ten Akero dostal. I když celou dobu sledovaly oblohu, až do posledního okamžiku ho vůbec nezahlédly.

Teď ale stál před nimi s kopím v ruce, a mohutný, složitě tetovaný hrudník se mu prudce zvedal a zase klesal, jak se snažil popadnout dech. Oblečeny měl kalhoty stažené páskem s ozdobnou zlatou sponou a na nohou černé kožené boty. Oči mu přeskakovaly z jedné ženy na druhou, jako by nevěděl, kam s nimi. Pak se muž rozpačitě poškrábal ve vousech a zabručel cosi v jazyce, jaký Elysia ještě nikdy neslyšela.

Birgitta si ale věděla rady, jako obvykle. „Strivova?“

„Jistě,“ přikývl muž, a tentokrát už použil normální řeč. „Dvě ženy cestují, samy. Napříč opuštěnou zemí jako tato. Špatné znamení, myslím? Co děláte, tady?“ Měl sytý, zvučný baryton, který zněl, jako by patřil zkušenému vypravěči nebo člověku zvyklému vydávat rozkazy. Mluvil pomalu a vyslovoval opatrně, jako by se bál, že by mohl slova vycházející ze svých úst poškodit.

„Prostě jen procházíme,“ pokrčila rameny Birgitta. Pak ale přece jen představila sebe i svoji společnici a ve stručnosti vysvětlila, odkud a kam mají namířeno. „No a teď jsme tady našly ji,“ zakončila svoje vyprávění a ukázala na ležící ženu. „Udělala jsem, co jsem mohla, abych ji uzdravila, ale ta křídla budou potřebovat čas, než se zase dají do pořádku.“

Akero se neohrabaně sklonil, aby si mohl zraněnou ženu pořádně prohlédnout.

„Čekejte,“ řekl hlasem, který nepřipouštěl odpor, zvedl zraněnou do náruče a zmizel s ní ve vzduchu.

Obě sestry se usadily do trávy a čekaly. Uběhla snad hodina, když se Akero znovu objevil, opět stejně nečekaně a jakoby odnikud jako poprvé.

„Rodina vám děkuje,“ prohlásil. „Bylo jí ukládáno o život, ano, jedním z nás. Myslíme, že víme kým. Přijmeme vhodná opatření, rozhodně.“

Birgitta mlčela a Elysia nevěděla, co na to říct.

„My lidé nejsme všichni stejní,“ prohlásila konečně starší žena. Jeho tvář byla naprosto bez výrazu. „To vím, nyní. Rodina a starší chtějí mluvit, s vámi. Osobně, ano?“

Birgitta se uklonila. „Bude nám velkou ctí.“

Dostat se na vrcholek sídla Akerů bylo pro, jak oni říkali, zemní plazivce dost složité. Na kuželovitý kopec nevedla žádná cesta ani stezka, takže oběma sestrám nakonec nezbylo než na něj prostě vyšplhat jako na skálu.

Elysiin údiv rostl s každým dalším krokem. Celá struktura, proti Jarratoxu co do velikosti asi čtvrtinová, byla prošpikovaná sítí jeskynních obydlí. Jenže nic tu nebylo tím, čím se na první pohled zdálo. Kam se podívala, tam ležely dlouhé větve a šlahouny a pod nohama jí šustilo opadané listí. Byly tu hromady trávy a mechu z okolní stepi, smíchané s peřím. Tu a tam visely cáry pestrobarevných látek, připomínající otrhané praporce, a na každém z nich byl namalovaný jiný symbol. Dívka předpokládala, že se jedná o slova v jazyce Akerů. Navíc celým místem pronikal štiplavý, jakoby zemitý zápach.

Zkrátka a dobře, celý ten kopec byl protkaný jeskyněmi, které sloužily jako hnízda. Dokonce se jí podařilo zahlédnout i několik vajec, z nichž každé bylo široké jako její rozpažené ruce a dvakrát tak vysoké. Co Elysii ještě víc překvapilo, bylo zjištění, že kromě okřídlených lidí tu zjevně hnízdí i běžní ptáci, konkrétně orli a na vzdáleném konci hory i supi.

Když se obě ženy vyšplhaly na první obytnou úroveň, už tam na ně čekal jejich známý Akero, který je po mnoha schodištích provedl skrz celé to nepochopitelné místo až nahoru.

„Není zrovna snadný se sem dostat,“ zastavila se v jedné chvíli Birgitta a ztěžka oddechovala.

„A dobrý důvod to má, ano,“ souhlasil jejich průvodce. „A zahanbuje to zemní plazivce, určitě.“ Elysia si nebyla jistá, jestli v jeho hlase nezaslechla náznak pobavení.

Jak stoupali vzhůru, ukázalo se, že spodní část hory byla rozhodně nejšpinavější a nejprostší. S každým dalším patrem se vše zlepšovalo. Obydlí byla civilizovanější a uklizenější, hnízda prostornější a bylo v nich víc vybavení i ozdob. Skoro to vypadalo, že tu funguje nějaká varianta na kastovní systém.

Z temných vchodů na ně zírali Akerové. Někteří hlídali svoje mladé, zatímco jiní byli sami. Všichni je však sledovali zvláštním ptačím způsobem, s hlavou otočenou jakoby stranou, ale s okem upřeným přímo na ně. Všichni na sobě měli kalhoty stejného střihu a stejné boty, ale jejich těla pokrývala nejrůznější tetování. Lišila se i barva křídel, která přecházela od bílé až po šedou nebo dokonce černou. V jednu chvíli zahlédly dokonce i jednoho z místních obyvatel, jak přistává s rybou, kterou nejspíš chytil v nedaleké řece. Byly už dost vysoko, aby řeku viděly – z téhle vzdálenosti vypadala jako blýskavý zelený had, plazící se krajinou.

Nakonec je jejich průvodce zavedl do patra, kde byly pěkné místnosti postavené z kamene. Uprostřed hlavního sálu seděla kolem koše se žhavým uhlím velká skupina okřídlených postav. Elysii napadlo, jestli oheň není riskantní. Jestli třeba žár nemůže zapálit všechnu tu suchou trávu, peří a větve na podlaze kolem. Potom však zjistila, že spíš než jako zdroj tepla slouží koš k pálení jakýchsi omamných bylin, jejichž vůně plnila celou halu.

Po celém obvodu místnosti byla široká škvíra, sloužící nejspíš jako okno poskytující výhled na rozlehlé okolí kuželovité stavby. Při pohledu z šera, jež panovalo uvnitř, působil vnější svět až nadpřirozeně přesvětleně a Elysii z něj brzy začaly slzet oči. Proto se raději soustředila na Akery sedící uvnitř.

Na první pohled vypadali všichni zhruba stejně staří, i když byli různě velcí a měli rozdílně zbarvené peří. Když se jí pak oči pořádně přizpůsobily šeru, všimla si, že i jejich tetování jsou každé jiné a že dva z nich ho mají zjevně omšelejší než ostatní. O chvíli později zaregistrovala ještě jednu postavu.

Byla to žena, kterou prve zachránily. Spokojeně spala na tlusté vrstvě mechu, která jí sloužila jako postel.

„My víme, že vy čarodějnice, ano,“ oznámil jim jejich průvodce a rukou naznačil, aby si sedly na prázdná místa v kruhu. „Ale váš druh často nevídáme, ne zde, obzvláště.“

„Ne, to asi ne,“ přikývla Birgitta. „I my tudy pouze procházíme. Nevstoupily jsme na vaše území se zlými úmysly. A je nám velkou ctí, že se můžeme setkat s tolika z vás.“

Následoval dlouhý výslech. Shromáždění muži od nich chtěli vědět, jak dlouho byly v Burgassii, odkud pocházejí, kolik jim je let, kam mají namířeno a proč jsou ozbrojené. Birgitta jim odpovídala diplomaticky a s úctou, jakou u ní Elysia ještě nikdy neviděla. Opakovaně zdůrazňovala, jak moc Akery obdivuje. Několikrát se zmínila i o jiné jejich komunitě, kterou kdysi navštívila na severní stravimonské hranici.

Nakonec se zdálo, že jsou všichni spokojení. V tu chvíli promluvil jeden z nejstarších Akerů ve shromáždění. Měl skřípavý, nakřáplý hlas, přesto zněl stále jasně. Napřed se sestrám omluvil za dlouhý výslech. „Musíte chápat,“ vysvětloval jim, „ale postavy prošly přes naše pláně, ano, a jejich cíle nebyly čestné jako vaše. Ani nezbytně nebyly z této země, podotýkám.“ Najednou se mu zúžily oči a ostře pohlédl na Birgittu. „Ty něco víš, ženo. Řekni, cos viděla, hned.“

Starší sestra mu vysvětlila, na co cestou narazily a jakého tvora zajaly v lese u Dweldoru. Nezapomněla se zmínit ani o podivném jazyce, kterým popsal zakrvácené stěny domu a kterému zjevně rozuměl.

Starý Akero jí naslouchal a jeho obličej byl naprosto bez výrazu. Až když skončila, lehce zamával křídly.

„Viděl jsem více takovýchto tvorů, ano. Létáme daleko a dostaneme se i tam, kam zemní plazivci nemohou, jistě. Tito cizí tvorové přicházejí z jednoho z takovýchto míst, jak víme. Jsou to válečníci, ano. To je jasné, zcela. Válečníci přicházejí první, vždycky…“

„Nejsou z Burgassie, ne,“ přidal se další. Elysia si překvapeně uvědomila, že je to žena. Její křídla byla nádhernou kombinací bílé a hnědé. „Jsou z velké dálky, z obrovské. Naši starší o nich nic nevědí, vůbec nic. Tato stvoření nám působí starosti, velké.“

„Cizí nebo podivný přece nemusí nutně znamenat špatný,“ oponovala jí Birgitta. „To přece musíte vědět sami nejlíp, když uvážím, jak se na vás dívají lidé z Burgassie.“

Elysia později byla ochotná přísahat, že se v tu chvíli Akerové na okamžik usmáli.

„Jistě máš pravdu, ano,“ přikývl stařec, který mluvil před chvílí. „Ale jsou to válečníci, jistě, musíme tedy dávat pozor na ně, ano? Pokud mají zbraně a pohybují se skrytě, ano, musíme se ptát, co dělají, že vyžaduje to takové tajnosti, rozhodně. Navíc z toho, cos právě řekla, nám všem, já jsem si jist, velmi, že oni jsou hrozbou, ano.“

„Pokud já i vy mluvíme o těch stejných stvořeních,“ dodala Birgitta.

„Z tvého popisu já myslím, že mluvíme, ano,“ přikývl Akero břitce. „I když já viděl je jen z dálky, velké.“

„Co dělali?“ vložila se do diskuze Elysia.

„Přišli, aby zkoumali zemi, mladičká, ano.“

„Přišli po dvou či po třech, nikdy ne více naráz, ano, podle toho, co jsem viděla, na oči vlastní,“ přidala se mladá žena. „Jsou lehce vybavení, ano. Mají meče, zvláštní. Plíží se lesy v Burgassii, ano. Dívají se na staré domy, rozpadlé, a tváří se, jako by nechápali, k čemu jsou. Přišli, aby poznali zemi, ano, ale za jakým temným účelem, to nevím, ne. Zdá se skoro, jako by shromažďovali informace o našem světě, usilovně. Aby je pak předali někomu dalšímu, nevím však, kdo on je ani kde, ne.“

Náhle žena zvedla hlavu a ztuhla, jako by zaslechla nějaký vzdálený zvuk. Pak se ale znovu uvolnila a pokračovala v řeči. „Zatím jsem jich viděla čtyřicet jedna celkem, ano.“

„Čtyřicet jedna?“ vyvalila Birgitta překvapeně oči. „U Zdroje, to je víc, než by mě kdy napadlo. Objevili se až někdy teď, nebo je to už delší dobu?“

„Objevují se poslední tři sezóny, víme,“ ozval se znovu starý Akero a načechral si pírka v křídlech. „Oni putovali po zelených pláních, ano, ale nezdrželi se dlouho, ne. Přinesli si vlastní jídlo, oni, ale když jim došlo, neváhali zabíjet. Sledoval jsem je pečlivě, ano, po mnoho dní a nocí. Jsou vysocí a také bledí, zvláštně, jako duchové, co o nich mluví lidé, hloupí. Někdy se objeví mezi nimi postava v plášti a oni ji následují, ano. Tento je z nich nejzáhadnější, rozhodně. Nedokázal jsem se k němu dostat, ne, já ani žádný jiný z nás, nikdo. Nikdy ale tito tvorové nepřišli do našeho domova, moudře. Kdyby to udělali, trpěli by, hodně. Možná to vědí, nejspíš. Ale více a více jich přichází, ano. A kam přijdou, lesy zdají se být nemocné, umírají. Když oni spí pod stromem, ten chřadne, ano. Cítím to a poznám to, ano. Tito tvorové jsou jako jed, jako jed pro tento náš svět.“ Elysii při těch slovech až zamrazilo. Starý Akero vypadal naprosto klidně a působil dojmem protřelého válečníka, což ale jeho prohlášení jen ještě víc zdůraznilo.

Nějakou dobu bylo ticho, které nakonec přerušila Birgitta. „Máme namířeno k Tichému jezeru, kde se setkáme s několika přáteli. Jsou to dobří lidé. Opravdu doufám, že o tom, co se tu děje, budou vědět víc. Pokud vám dokážeme nějak pomoct, uděláme to. Máte moje slovo.“

Starý Akero na ni chvíli upřeně zíral, načež vážně přikývl. „Myslíš to upřímně, ano. To je dobrá zpráva, čarodějko. Jsi kurážná a čestná, ano, a po tom, co jsi pro jednu z nás udělala, dobrého, máš povolení procházet našimi zeměmi, navždy. Co víc, ano, nabízíme ti naše služby. Jak nás zkontaktovat na dálku, víš?“

„To je od vás velmi šlechetné,“ uklonila se Birgitta uctivě. „A ano, znám staré způsoby komunikace.“

Akero jen pokrčil rameny a dál to nekomentoval. Zdálo se, že přesně ví, co tím myslela. Ostatní se obrátili zpátky k ohni a vypadali, že o své hosty ztratili zájem.

„Dále vás nebudeme zdržovat, zde,“ prohlásil po chvíli starý Akero. Průvodce, který je přivedl sem nahoru, se okamžitě zvedl ze země a pokynul oběma ženám, aby ho opět následovaly.

Cesta dolů byla dlouhá, větrná a náročná, ale konečně obě ženy stály znovu na trávě. Jakmile se nohama dotkly povrchu, jejich průvodce prudce mávl křídly a bez jediného slova na rozloučenou začal stoupat do výšky.

„Tak tohle byla fakt síla,“ prohlásila po chvíli Birgitta. „Jsou to úžasné bytosti,“ přikývla Elysia a očima sledovala vzdalující se tečku vysoko na modré obloze. „No nic, asi budeš chtít pokračovat v cestě, co? Popravdě, než jsme našly tu zraněnou ženu, chystala jsem se lehnout si do trávy, někde pěkně na sluníčku, a na chvíli si zdřímnout. No nic. Kde se budeš chtít utábořit?“

„Tamhle v těch kopcích,“ prohlásila Birgitta a ukázala na vzdálené lesnaté pahorky. „Tiché jezero je za nimi a nás čeká ještě dlouhá cesta.“

„Možná bys nás měla ukrýt před cizími pohledy, když tady podle Akerů slídí víc těch potvor,“ prohlásila dívka věcným hlasem, i když ve skutečnosti se trochu bála.

„Zařídit, aby nás nikdo neviděl? To je celkem snadné,“ přikývla Birgitta. „Ale jen za předpokladu, že po nás ty podivné bytosti budou pátrat běžnými smysly. Nicméně to, že by nás mohly sledovat, mi dělá nejmenší starost. Víc by mě zajímalo, co tady vlastně dělají a o co jim jde.“

Doprovod

Konečně.

Konečně byl znovu na cestách. Konečně znovu objevil smysl života. Konečně měl cíl. Tyhle věci považoval Xavir většinu své válečnické kariéry za samozřejmé. Vždycky mu dávaly pocit, že dělá něco užitečného. Věřil, že svými vítězstvími změní svět k lepšímu. Tenhle mladický sentiment ho už dávno opustil, ale i tak byl spokojený.

Jídlo, oblečení a zbraně. V tomhle byla Lupara neoblomná. S sebou si vzali jen to nejnutnější. Kromě toho si ona sama ještě sbalila do pár kožených vaků důležité dokumenty, ale i to byla, ve srovnání s obvyklou královskou výbavou na cesty, naprosto zanedbatelná položka.

Za východu slunce pak s Xavirovou a Valderonovou pomocí zatloukla dveře do srubu, aby se do něj nikdo nedostal. Pohled na její tvář byl v tu chvíli víc než výmluvný. Tohle byl několik let její domov. Jenže tady, uprostřed nekonečných lesů, kde jí dělali společnost jen vlci, našla nečekaný klid a mír. A teď se chystala všechno opustit a vyrazit vstříc nejistým zítřkům. Xavir by se jí nedivil, kdyby se rozhodla zůstat a strávit tu zbytek svého života, jenže na druhou stranu to byla právě Lupara, kdo přišel s tímhle křížovým tažením a kdo přesvědčil všechny ostatní, aby ho přijali za své. Byl to její nápad. Její rozhodnutí. Její zodpovědnost.

Nesourodá skupina cestovala v dlouhém zástupu. Sledovali starou cestu, která je vedla pod věkovitými duby a jilmy zhruba severovýchodním směrem. Bylo vidět, že není příliš používaná. Byla zavátá listím a místy už na ní rostly i mladé stromky, zatímco rozložití velikáni tyčící se kolem vytvořili ze svých větví klenbu tak hustou, že poutníci měli pocit, že jedou obřím zelenožlutým tunelem. Tu a tam bylo kolem cesty vidět prastaré hrobky obrostlé mechem a lišejníkem.

Zatímco muži jeli na koních, Lupara si sedla na hřbet jednoho ze svých obřích vlků. Další běžel vepředu a zkoumal cestu před nimi, zatímco třetí člen jejich malé smečky celý jejich průvod uzavíral. Ze začátku byli všichni z pohledu na ta obří stvoření nervózní, ale brzy si zvykli a první večer je už brali jako něco naprosto samozřejmého.

Cesta ubíhala klidně, až fádně. Nic se nedělo, a i když to bylo dobře, brzy se začali nudit. Navíc měli před sebou dlouhé putování. Dokonce i na koních jim zabere několik dní ostré jízdy, než se vůbec dostanou na hranice Burgassie.

Xavir si nestěžoval. Místo toho se úmyslně zařadil kus za Luparu a Valderona, kteří jeli bok po boku a občas spolu prohodili pár slov. Jejich rozhovory byly plné vzájemné úcty, ale řekli si vždy jen pár vět a pak mezi nimi zavládlo opět ticho. Urostlý válečník věděl, že Valderon se ve svojí nové roli necítí dobře. Že si vedle legendární královny připadá nepatřičně. Nehodlal mu to ale nijak usnadnit. Ten muž se měl stát jejich generálem, měl stát v čele armády, kterou snad jednoho dne dají dohromady. Proto bylo nezbytné, aby si na tyto své problémy zvykl co možná nejdřív.

Už byli na cestě několik dní a stále ještě se nic zajímavého nestalo. V noci se postupně všichni vystřídali na hlídkách, ale kromě občasného vzdáleného vytí nikdo nic neslyšel ani neviděl. Dokonce i vlčí strážci vypadali klidní a uvolnění.

Jejich cesta sice měla vážný cíl, ale prozatím si ji užívali. Xavira to nijak nepřekvapovalo. Ve srovnání s Pekelnou bránou bylo dobré prakticky cokoli, a trocha klidu a pohody jim všem mohla jen prospět. Muži pomalu zapomínali na stará nepřátelství a postupně si nacházeli cestu jeden k druhému. Měnilo se i jejich žertování – kousavé vtipy a posměšky postupně vystřídalo veselé škádlení.

Jednoho rána narazili na malé město, vystavěné na zalesněném kopci. Po krátké poradě se rozhodli, že na sebe nebudou zbytečně upozorňovat. Lupara se svými vlky a s ostatními zůstala v lese, zatímco Valderon s Tylosem vyrazili nakoupit zásoby a oblečení.

Když se vrátili, všichni muži spokojeně zahodili svoje rozpadající se šaty a nahradili je černými košilemi, krátkými kalhotami a halenami, přes které si připnuli kožené náprsníky a nepromokavé pláště.

A najednou, jako mávnutím kouzelného proutku, byli uprchlí vězni pryč a místo nich v lese stála regulérní vojenská jednotka. Muži se tomu smáli a dělali na sebe spoustu vtipů, ale bylo vidět, že je změna potěšila. Xavir si v tu chvíli uvědomil, že za posledních pár dní se o svých mužích dozvěděl víc než za pět let, která s nimi strávil zavřený v Pekelné bráně.

Tylos, spokojenější než kdy dřív, se rozpovídal o svém dětství a mládí v Čambreku, na které ještě před měsícem odmítal byť jen pomyslet. Xavir toho využil a začal se ho vyptávat na jižní země, jejichž kultura a historie ho vždycky fascinovaly. A černoch ho neodmítl. Začal vyprávět o životě ve vzdušných bílých domech stojících na pobřeží tyrkysového moře. O umění, které bylo všude a ve všem a které patřilo k životu stejně jako jídlo nebo vzduch. Vzpomínal na básníky, kteří vydrželi recitovat až dlouho do noci. Na to, jak v doprovodu pečlivě zahalených žen navštěvoval zakázané nálevny. Vysvětlil Xavirovi, že Cambrek je místo zasvěcené kráse a kultuře, na které člověk sice narazí na každém kroku, ale přesto nejsou pro každého. Urostlý válečník postupně zjistil, že jeho černý společník se narodil do velmi vysoce postavené a bohaté rodiny. Už dřív sice něco takového tušil, ale až nyní si uvědomil, že jeho původ hluboce podcenil.

„Mám-li se ti to pokusit podat ve vám seveřanům bližších souvislostech,“ rozpovídal se Tylos, když se o tom Xavir jednou zmínil, „tak jsem něco na způsob vašeho vévody. Respektive nejsem, ale měl jsem jím být. Má rodina má velmi blízké vztahy se dvorem.“

„A přesto ses stal zlodějem,“ zavrtěl Xavir nechápavě hlavou. „Měl jsi prakticky všechno, ale nestačilo ti to?“

„Dělal jsem to spíše pro vzrušení z rizika a nebezpečí, mám-li být upřímný,“ usmál se Tylos. „Mí bratři mne nazývali strakou, neboť o mých spádech dobře věděli. Mou zkázou nebyla hamižnost, ale ambice. Vždyť jaký má smysl být průměrný v něčem, co člověk může dotáhnout k dokonalosti a změnit to v umění? Samozřejmě jsem věci, k nimž jsem takto přišel, nepotřeboval, a proto jsem je prostě rozdával, povětšinou náhodným chudým lidem. Během toho roku, co jsem takto… podnikal, jsem se také velmi zlepšil v boji s mečem a dýkou. Většinou v sebeobraně, byť ne pokaždé. Můj pád nastal ve chvíli, kdy byl v mém vlastnictví odhalen jistý velmi vzácný smaragd, jenž se pár dní předtím ztratil z domu velmi mocné dámy.“

„Ve vězení jsi o tomhle nikdy nemluvil.“

„Kdo by na takovém místě chtěl myslet na svou minulost? Přiznávám ale, že mi nepřišlo příliš moudré se o tom zmiňovat. Ostatně, nebyl jsem jediným obyvatelem Pekelné brány, který před ostatními skrýval nějaké své tajemství.“

„No, to jsi rozhodně nebyl,“ usmál se křivě Xavir. „Přiznávám se, že nejsem nijak dobře obeznámen se strukturou vaší říše a armády a nerozumím zcela vašim titulům, Xavire, nicméně z občasných poznámek našich společníků jsem vyrozuměl, že jsi se měl jednoho dne stát králem celého Stravimonu.“

„Víceméně,“ přikývl Xavir a protáhl se, jak měl záda po celodenní jízdě celá ztuhlá. „Nebylo mi to ale souzeno a dneska už na tom nijak nezáleží. Svět se příliš změnil, než aby to ještě něco znamenalo. Ale řekni mi jedno. Dřív nebo později se nevyhnutelně dostaneme do nějakých ošemetných situací. Už jsi někdy zabil člověka?“

„Ano, když to bylo zapotřebí, tak ano,“ přikývl Tylos, jako by o nic nešlo. „Vlastně se domnívám, že v tomto ohledu mám více zkušeností než většina našich společníků. V Cambreku ctíme umění nade vše, a je jedno, jde-li o umění básnické či šermířské.“

„Obávám se, že to, co nás čeká, si bude žádat spíš brutální sílu než nějaké finesy. Pokud chceme vyhrát, musí se z nás stát stroje na zabíjení.“

„Tak to už zde na severu chodí,“ pokrčil Tylos rameny a pak nenápadně ukázal bradou ke dvojici, která jela v čele jejich průvodu. „Doufejme, že Valderon bude vědět, jak dobře zužitkovat mé schopnosti. A co ty, příteli? Věříš mu, navzdory vaší dřívější rivalitě?“

Xavir rozhodně zavrtěl hlavou. „Na tom už teď nezáleží. Musíš pochopit, že Valderon má co dokazovat. Sobě i celýmu světu. Navíc je to čestnej a zásadovej muž. To je víc, než v co jsem kdy doufal.“

Trvalo jim to ještě několik dalších dní, ale nakonec přece jen překročili neoznačenou hranici Burgassie. Landril je vedl kolem prastarých ruin podle nenápadných značek, které tu zanechaly celé generace poutníků. Zkušené oko tak mohlo z křivých run vydrápaných do patníků nebo vyřezaných do kůry obrovských buků vyčíst informace o tom, která cesta je bezpečná a kde na něj čekají jaká úskalí. Díky tomu pokračovali dál, aniž by si jich někdo všiml.

Dlouho jim na cestu svítilo slunce, ale pak je jednoho dne nahradila hustá mlha, kterou později vystřídal vytrvalý déšť. Toho večera se rozhodli utábořit v ústí malé jeskyně, kterou objevili kousek od silnice. Počítali, že pískovcový převis nad jejím vchodem je ochrání před blížící se bouřkou.

Lupara s Valderonem se vydali na obhlídku okolí. Muži v jeskyni mezitím zapálili oheň, takže zatímco pozorovali venku hustý liják, všem bylo krásně teplo. Xavir se po chvíli obrátil k Landrilovi, který se v nevalném osvětlení skláněl nad mapou a pečlivě ji zkoumal.

„Na týhle cestě nás může někdo snadno zahlídnout,“ prohlásil po chvíli Xavir a špicmistr k němu vzhlédl. „Chtěl bych se k našim cílům dostat tak nenápadně, jak to jenom půjde. Jenže když si lidi všimnou tak podivné bandy, jako jsme my, rychle se to rozkřikne.“

„Možná,“ přikývl Landril. „Ale podle mě to, že si nás někdo všimne, není nijak zásadní problém. Lupara a její vlci jsou dobře zamaskovaní, takže nás budou nejspíš považovat za žoldnéře na cestě za prací. Nikdo nás tady nezná a nemyslím, že by se nás někdo chtěl na něco ptát. Možná kromě vojáků, ale pro ty máme v záloze pár nepříjemných překvapení, kdyby se náhodou o něco pokusili.“

„Jak je to ještě daleko k prvnímu z těch zrádců?“

„Tak napřed musíme k Tichému jezeru, jak chtěla Lupara. Počítám, že tam budeme pozítří dopoledne. Pak hádám ještě tak dva dny na cestě, než dorazíme k rezidenci generála Havinira.“

„Bude tam?“

„Odešel z armády krátce po tvém uvěznění a teď se věnuje hlavně státním záležitostem. Většinou je ale k zastižení právě tam.“

„Skoro mám pocit, že jsi tohle celou dobu plánoval,“ zamračil se Xavir.

Landril se na něj místo odpovědi zářivě usmál.

„Určitě kolem sebe bude mít nějaké vojáky jako ochranu,“ přemýšlel Xavir nahlas. „Nechce se mi zbytečně zabíjet slušný chlapy, pokud se tomu dá nějak vyhnout. Někteří z nich by se k nám možná mohli přidat, i když jiní se nám můžou postavit. Nevíš o nějakým použitelným způsobu, jak se dostat přímo k němu? Pokud by to šlo, rád bych napřed zabil Havinira a pak zkusil prostě počkat, až jak se situace vyvine.“

„To zjistíme, až budeme na místě,“ pokrčil Landril rameny. „Je to taková vtipná záležitost, víš? Když jsem se snažil získat nějaké podrobnosti o jeho sídle a majetku z různých více nebo méně oficiálních zdrojů ve Straviru, ukázalo se, že se všechny dokumenty záhadně ztratily. Všechny do jednoho. A nějakým zázrakem se to samé stalo i dalším šlechticům, co pracují s Mardoniem. Informace o klíčových lidech jeho vlády prostě zmizely ze všech oficiálních záznamů a archívů.“

Xavir se zahleděl do plamenů a mlčel, zatímco špicmistr se sklonil znovu nad mapou. O něco později se vrátil Valderon a vážně se na ně podíval. „Xavire, Landrile. Myslím, že byste se měli jít na něco podívat.“

Xavir se okamžitě zvedl a přikázal ostatním, aby na ně počkali u ohně. Pak všichni tři společně vyrazili po rozblácené stezce kolem útesu a dolů ke staré silnici, která vedla skrz burgassijské lesy. Po chvíli narazili na Luparu. Čekala na ně v místě, kde se cesta stáčela doprava a začínala stoupat do kopce. Pohybem ruky je k sobě zavolala a pak ukázala před sebe.

Zhruba půl míle dál bylo vidět shluk loučí, zářících večerním šerem jako zlaté souhvězdí.

„Už víte, kdo to je?“ zajímal se Xavir.

„Ano,“ přikývla královna. „Uprchlíci. Je jich zhruba pět stovek.“

„Pět set lidí?“ vyvalil na ni oči Landril. „Odkud jsou?“

„Pokud mám soudit podle jejich přízvuku, tak ze Stravimonu.“

„To se mi moc nezdá.“

„Bahnnash! Říkám ti, že pocházejí ze Stravimonu.“

„Zaslechla jste něco o tom, proč se vydali na cestu? Mluvili o tom?“

„Ne. Jen kdy se plánují zastavit. Byl mezi nimi kněz, co se je snažil povzbudit. Pořád opakoval, že bohyně je ochrání v hodině temnoty nejhlubší.“

„V tom případě asi vím, co tady dělají,“ přikývl Landril. „Vysvětli nám to,“ zamračil se na něj Xavir.

„Mardonius pronásleduje všechny, co vyznávají bohyni. Až doteď si počínal celkem nenápadně, aspoň myslím. Tu a tam se udála nějaká z těch věcí, co jsem vám o nich říkal, a pár lidí pokaždé raději odešlo hledat štěstí někam jinam. Ale vyhnat několik set lidí najednou? To už chce něco většího. Tipoval bych to na pořádný masakr nebo něco v tom duchu.“

„Váš král dělá příšerné věci vašim lidem,“ přikývla Lupara. „Mm; král to teda rozhodně není,“ odsekl Xavir.

„Můj taky ne,“ přidal se i Valderon.

„Myslím, že Stravimonci by byli šťastnější, kdyby tu pořád ještě byli Cedius a Sluneční kohorta,“ zamyslela se Lupara. „Tohle všechno vzešlo od lidí, co nastoupili na jejich místo.“

„Minulost už nezměníme,“ pokrčil Xavir odevzdaně rameny. „Co se stalo, stalo se.“ Pak se obrátil k Valderonovi. „Co si o tomhle všem myslíš?“

„Podle mě bysme si s těma lidma měli promluvit,“ odpověděl mu voják rozhodně. Pak se zarazil a evidentně čekal, co na to řekne Xavir. Ten ale nijak nereagoval. „Pokud je nebo jim podobný máme chránit, musíme vědět, co se děje a co nás čeká. Potřebujeme informace.“

Xavir se ohlédl po loučích v dálce. „Myslím, že by tam měl jít jenom jeden z nás. Aby nás nepovažovali za hrozbu.“

Bylo zřejmé, že Landril svádí vnitřní boj, jestli má něco říct, nebo raději mlčet. Nakonec se přece jen rozhodl mluvit. „Měl bys tam jít ty, Valderone. Jestli se máš postavit do čela armády, kterou snad jednou budeme mít, pak je nezbytné, aby tě lidi, které máš chránit, znali. Přinejmenším by měli vědět, jak se jmenuješ.“

„A co jim mám jako říct?“ uchechtl se sarkasticky Valderon. „Že velím neexistující armádě, co spasí jejich zemi?“

„Dej jim naději,“ povytáhl Landril obočí. „Jediný člověk dokáže zvrátit průběh celé bitvy, když udělá správnou věc ve správnou chvíli. Xavir by ti o tom mohl vyprávět.“

„Tak jo, ať je po tvým,“ ušklíbl se Valderon a vyrazil do kopce vstříc uprchlíkům.

Uprchlíci

Byla tma a zima, ale stejně odhodlaně čekali na Valderonův návrat. Landrilovi se srážel dech u pusy a ve větru bylo cítit vůni vzdálených borovic. Poslouchal, jak se ostatní muži, ukrytí v jeskyni o kus dál, vesele smějí, a víc než kdy jindy toužil po teplé posteli, kvalitním víně a vybrané konverzaci na úrovni. Přinejmenším aspoň přestalo pršet, pomyslel si kysele.

Rozhodně zavrtěl hlavou a přinutil se myslet na něco jiného. Třeba na to, jak kvůli němu museli nevinní lidé opustit jediné domovy, jaké kdy měli. Smutně si povzdechl a napadlo ho, jak se asi mohly věci vyvíjet, kdyby se zachoval jinak. Kdyby třeba začal jednat dřív. Problém byl v tom, že takovýhle vývoj situace nepředvídal. Ostatně, nebyl v tom sám. I jeho otec trval na tom, že o nic nejde. Že se veškeré pronásledování zase přežene. Vždyť to nebylo poprvé a nejspíš ani naposledy, co se někdo rozhodl skoncovat s bohyní a jejími následovníky. Pořád svému synovi opakoval, že dobro nevyhnutelně zvítězí nad zlem. Že až dozraje čas, lidé povstanou a postaví se na stranu utlačovaných.

Nejspíš tomu věřil až do chvíle, než tak záhadně „zmizel“.

„Já lidi nikdy nepochopím,“ povzdechl si Landril tiše. „Nevinní umírají, království jsou zašlapaná do prachu, světu vládne nespravedlnost a diskriminace, a nikdo s tím nic nedělá. Na co věčně čekají? Proč se to nikdy nepokusí zastavit, dokud není pozdě? Stačí si vzít do ruky libovolné historické pojednání a člověk zjistí, že je to pořád kolem dokola to samé. Jsme nepoučitelní. Proč se všichni raději dívají jinam, místo aby tyhle věci řešili, dokud je ještě čas?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděl mu Xavir. „Za prvý si musí uvědomit, že většina lidí se nechce a neumí bránit. Očekávají, že se o ně postará někdo jiný. Doufají, že všechny problémy se budou týkat jen pár nespokojenců a pak bude zase klid. Druhý důvod je ještě prostší. Jasně že se bojí toho, co se může stát, když budou mlčet. Ale ještě větší strach jim nahání možný následky toho, kdyby mluvili. Ber to tak, že i přes všechnu naši kulturu a vzdělání jsme hluboko uvnitř pořád jen zvířata. Možná trochu chytřejší, ale pořád se stejnými potřebami. Bojujeme o území, o majetek, za víru. Málokdy vidíš, že bysme si sedli a svoje neshody vyřešili v klidu u jednacího stolu. A proč? Protože lidi jako Mardonius rozumí jen síle a násilí. Protože rozumí jen válce.“ Landril neklidně poposedl. „Jak dlouho myslíš, že tam Valderon ještě bude?“

Xavir netečně pokrčil rameny. „Právě tak dlouho, jak bude potřeba.“

„Má vůbec s takovýmito věcmi nějaké zkušenosti? Ví, jak jednat s lidmi?“

„Byl to důstojník v Prvním legionu. Zažil několik tažení ještě v dobách, kdy vládl Cedius, což znamená, že většinu věcí nemohl a nesměl řešit silou a mečem. Člověk v jeho postavení musel často s někým vyjednávat. Někdy s nadřízeným, jindy se svými vlastními muži nebo třeba s civilisty, od kterých něco potřeboval. Zkrátka a dobře, seržantem ses nemohl stát, pokud jsi neměl slušný komunikační schopnosti.“

„Vidím, že mu důvěřuješ. I přestože jste v Bráně byli rivaly, možná i nepřáteli.“

„Jak říkáš – byli jsme. A právě proto jsem ho sledoval a studoval, takže ho celkem dobře znám. Je chytrý. Vždycky se staral o svoje muže, stejně jako já. Když přišlo na věc, dokázal se přenést přes malichernosti ve vyšším zájmu. Chápal, že pokud máme vedle sebe žít, je nezbytný přijímat kompromisy.“ Xavir se smutně usmál a přikývl. „Dneska je to až směšný, když si na to vzpomenu. Jak jsme se pořád provokovali, jak jsme se pošťuchovali kvůli maličkostem. Jenže tehdy byly tyhle drobné konflikty celým naším světem. Nic jinýho jsme neměli. Teď nás čekají mnohem větší bitvy s mnohem závažnějšíma následkama.“

Mraky se pomalu trhaly a na obloze vysvitl měsíc. Uběhly celé hodiny od chvíle, kdy se Valderon vydal za uprchlíky, a pořád se nevracel. Landril z toho už byl nervózní, ale Xavir a Lupara vypadali naprosto klidně. Našli si balvany ležící kousek od cesty a klidně se na ně usadili, stejně tiší jako královnini vlci.

Landril byl nadšený vyhlídkou, že by mohli konečně začít naplňovat svoje plány. Že by mohli začít bránit lidi, za které měli v plánu bojovat. Na druhou stranu ale přemýšlel, co budou muset udělat, aby všechno to nesmyslné vraždění zastavili. Co to bude obnášet? Armády. Bitvy. Politikaření. Jestli chtějí zastavit tenhle nádor, rozrůstající se v samém středu jejich kontinentu, musejí se dostat k Mardoniovi.

Landril stál uprostřed cesty, prokřupával si prsty a zíral do tmy před sebou. Louče v uprchlickém táboře pořád ještě hořely. V dálce zavřískalo nějaké zvíře a on se pro jistotu podíval po vlcích, jestli na to budou nějak reagovat. Obří zvířata ale ten zvuk zjevně nijak nezajímal, a tak špicmistr dospěl k závěru, že nezajímá ani jeho.

Lupara začala vyprávět příběh o uprchlících z její říše, který se stal před několika staletími, během Sedmého věku. Šlo o krizi, kterou zavinil nedostatek jídla a nedostatek pomoci z okolních království. Spousta lidí si nakonec ze zoufalství vybrala riskantní řešení a vydala se na cestu a přes Laussland až na pobřeží. Tam si postavili lodě a vydali se na moře hledat si nový domov. Od té doby o nich už nikdo neslyšel. Spolu s nimi odplulo i několik smeček malých vlků, a královna se oběma svým společníkům svěřila, jak pořád ještě doufá, že někde v dálce existuje kolonie, kterou její krajané založili a kde našli to, po čem pátrali. To by totiž znamenalo, že dacianarští vlci, byť ne ti velcí, rozšířili svoje pokolení až daleko za moře.

„Nedostatek jídla, to je smutná věc,“ přikývl Xavir a ukázal směrem, kterým odešel Valderon. „Pokud ale lidi prchají před svým vlastním králem jako tihle, tak je to tragédie.“

„Když jsem byl ve Stravimonu naposledy, nebylo to tam zdaleka tak hrozné,“ zavrtěl hlavou Landril. „Mezi lidmi se mluvilo o povstání, i když jen šeptem, a čistky sice probíhaly, ale ne v nějak masovém měřítku. Vyžádaly si tu vesnici, tam osamělou farmu. Navíc použité metody byly spíš hrozivé než opravdu drsné. Většinou šlo jen o výhrůžky a zastrašování.“

„Však uvidíme, s čím se vrátí Valderon,“ pokrčil Xavir rameny. Náhle zvedl hlavu a zahleděl se do tmy. „Ostatně, už je na cestě.“

Měl pravdu. Bývalý vězeň skutečně po chvíli přišel. Společně zamířili do jeskyně a usadili se kolem ohně, aby se trochu zahřáli. Většina mužů se už uložila ke spánku, když je ale viděli, zvedli se a přišli si poslechnout, co se děje.

„Tak spusť,“ nevydržel to nakonec Landril.

„Ti lidi jsou z Marvy,“ začal pomalu Valderon. „To je město na jižních hranicích Stravimonu.“

„Znám to tam,“ přikývl špicmistr. „Je to celkem lidnaté místo. Nějakých deset tisíc obyvatel, plus minus.“

„Nemusíš nás pořád poučovat,“ ušklíbl se Xavir. „Kromě Tylose jsme se ve Stravimonu všichni narodili.“

Landril omluvně sklonil hlavu. „Máš pravdu. Jde o to, že to bylo jedno z mých nejoblíbenějších míst v celém království. Byla to bašta víry v bohyni. Žilo tam mnoho kněží, ale přesto tam vítali i vyznavače jiných náboženství. V chrámech tam často a s oblibou vedli obsáhlé teologické diskuze –“

„Teď už ne,“ skočil mu do řeči Valderon. „To místo už neexistuje. Spousta kněží, bez ohledu na svoji víru, se snaží dostat všechny ty stovky a tisíce uprchlíků do bezpečí. Míří s nima na všechny strany. Tamto…“ mávl rukou směrem k cestě, „tamto je jen jedna z mnoha podobnejch skupin.“

„Mardonius?“ vydechl Xavir.

Valderon zachmuřeně přikývl. „Posledních pár měsíců jeho armáda pročesávala všechny pohraniční města a vyháněla z nich věřící. Ne jen ty vyznávající bohyni, ale všechny. Marva byla jejich poslední nadějí, byla jako maják víry, ale dokonce ani se svou armádou neměla šanci proti… no, řekněme, že nejen proti síle králových legionů.“

„Co tím myslíš?“ zamračil se Xavir.

„Byli tam i vojáci, ale prej jich bylo málo, a místo aby se pohybovali normálně jako armáda, byli hodně rozptýlení. Kněžka bohyně, se kterou jsem mluvil, mi ale řekla o podivnejch postavách, které se k nim přidaly. Byly prý celé bledé a navlečené do brnění, jaké ještě nikdy neviděla. Taky nikdy neviděla nic podobnýho symbolům, kterýma prej měly ty brnění popsaný. No a tihle cizinci použili jakousi podivnou magii, aby překonali obranu města. Podle jejího názoru to byli nějací žoldnéři ze zámoří, který si najal Mardonius. To samý tvrdilo i několik dalších lidí.“

„A ty jim věříš?“

„Viděli, co viděli,“ vložil se do toho Xavir. „Možný to je, ale nechápu, proč by si někdo jako Mardonius, který má na povel celé armády zkušených vojáků, chtěl najímat další vojáky, aby pro něj bojovali. Hlavně kdyby to měli být nějací cizinci.“

„Možná ho jeho vlastní muži opustili?“ navrhla Lupara. „To je možné,“ přikývl zamyšleně Landril. „Slyšel jsem nějaké zkazky o vojácích nebo celých jednotkách, co odmítli splnit jeho rozkazy. Navíc bychom asi měli vzít v úvahu, že v armádě slouží hodně věřících. To by mohlo vysvětlovat, proč by si chtěl Mardonius najímat nějaké pobudy.“

„Hodně se mluvilo i o jakémsi válečníkovi v rudém brnění,“ ozval se znovu Valderon. „Někteří si myslí, že ty náboženský čistky vede právě on. Není to ale podle všeho jeden z těch cizinců – prý zastupuje přímo Mardonia. Podle všeho k němu má celkem blízko.“

Landril zvedl ruku, aby ho přerušil, a rychle si v hlavě prolétl různé kousky informací, které měl k dispozici. Tohle byl jen další střípek obrovské skládačky a on byl přesvědčený, že ví, kam pasuje. „Podle popisu to je králův osobní strážce.“

„To nevím, ale mluvili o něm jako o Krvavým řezníkovi, jestli ti to nějak pomůže. Prý je zodpovědný za naprostou většinu probíhajícího vraždění. On a pár jeho společníků v rohatých přilbách. Do Marvy prý přijel na černým hřebci. Mezi lidma se povídá, že z něj sesedl na hlavním náměstí a začal osobně prohledávat domy, jestli se v nich neschovávají nějací věřící. Jeho kroky byly prý tak těžké, že je bylo slyšet až o několik ulic dál. Taky se povídá, že jeho brnění zářilo jako žhavé uhlíky.“ Valderon se odmlčel. Vypadalo to, že už domluvil, ale pak zvedl hlavu a podíval se přímo na Xavira. „Říkají, že přišel přímo z pekla.“

Landril byl zvědavý, jak na to urostlý válečník zareaguje, ale byl zklamaný. Cediův šampión byl naprosto klidný a vyrovnaný, jak u něj bylo poslední dobou obvyklé.

„Ti lidi tam v lese museli sledovat, jak jim vraždí jejich blízké a známé před očima. Jak po ulicích jejich města teče krev proudem. Jak cizinci strhávají sochy jejich bohů a jak podivnou magií pálí svaté knihy. Mají za sebou dlouhou cestu a neputuje se jim lehce. Teď se rozhodli na chvíli se zastavit a odpočinout si. Jsou na útěku už pěkných pár dní a jen dneska ušli překvapivě dlouhou vzdálenost.“

„Mají se jak bránit?“ zajímal se Landril.

„Co jsem viděl, tak ani ne. Na vozech jsem sice zahlídl pár rezavých mečů, ale mezi lidma jsem viděl jen pár takových, co vypadali, že by je uměli použít.“

„Nějací takoví tam určitě budou,“ ozval se Xavir. „Jsem si jistej, že bysme mezi nimi našli nějaké válečníky. Nepoznáš je ale na první pohled. Tobě možná mohli připadat třeba jako stařec nad hrobem nebo jako mladá dívka, ale v Marvě vždycky sídlili váleční kněží a lidé je brali jako jedny ze svých. Možná nejsou silní a ve formě, ale co jim bude chybět na tomhle poli, to ti vynahradí svojí vírou a odhodláním. A tyhle věci jsou na bojišti k nezaplacení, to mi věř.“

„Když o tom tak mluvíš, tak se mi něco vybavuje,“ přikývl Valderon. „Myslím, že jsem o těchhle válečnejch kněžích slyšel, ale nikdy jsem neměl to potěšení bojovat s nima po boku. Jo, a abych nezapomněl, přiznal jsem tý kněžce tam venku, že necestuju sám, a slíbil jsem, že se svými společníky budeme hlídat tenhle směr, kdyby náhodou něco. Poděkovala mi za to, ale myslím, že mi tak úplně nevěřila. Vlastně jí to ani nemám za zlý. Po tom, co si prožili, asi nemají moc důvodů věřit vojákům a ozbrojencům obecně.“

Xavir zachmuřeně přikývl. „Měli bysme dneska dávat dvojnásobnej pozor, co se venku děje. Ti uprchlíci nejsou jediní, kdo se tu má čeho obávat.“

Výkřiky

Landril si napřed myslel, že se mu zdá o skučícím větru nebo o vyjících přízracích, ale pak se najednou probudil a v tu chvíli si uvědomil, že to nebyl sen. Skutečně slyšel výkřiky.

Před jeskyní svítalo a obloha byla zbarvená dorůžova. Pršet už dávno přestalo a mraky se rozplynuly. Vzduch voněl podzimem a houbami. A z dálky bylo slyšet výkřiky plné děsu a hrůzy.

Špicmistrovo srdce bušilo jako o závod, když ze sebe odhodil přikrývku a začal se škrábat na nohy.

Xavir už byl vzhůru a zrovna si připevňoval na záda meče.

„Vstávejte, chlapi, pohyb!“ řval při tom na ostatní, kteří se rozespale zvedali ze svých lůžek. Tylos jediný byl okamžitě na nohou, elegantní a upravený jako obvykle. Ostatní zatím nadávali a usilovně hledali svoje zbraně a kusy oblečení. Harrand si hlasitě stěžoval, že už není tak hubený jako dřív a že se proti němu spikl celý svět.

„Koukejte padat, kurva! Nenecháte přece zemřít nevinný ženský a jejich děcka jen proto, že jste líný hovada! Koukejte se ozbrojit a jdeme!“ hulákal Xavir dál.

„A proč jako?“ ozval se Harrand.

„Protože to kurva říkám, tak proto,“ vyjel na něj Xavir vztekle. Pak se otočil na patě a vyběhl z jeskyně.

Harrand za ním poslal pár nadávek. V Pekelné bráně patřil k Valderonovu gangu a na rozdíl od ostatních měl pořád ještě problém smířit se s Xavirovou autoritou.

„Klidně si táhni do prdele, pokud nechceš zůstat s náma,“ uzemnil ho Jedral. „Nevím, jak vostatní, ale já se bez toho tvýho věčnýho kvičení docela dobře obejdu.“

„A kam mám podle tebe jít?“ ušklíbl se Harrand. „Do nejbližší vesnice je to kurva daleko.“

„Prostě táhni do prdele, kreténe zasranej.“

„Nebo co?“

„Nebo tě –“

To se už mezi oba stále rozzuřenější muže postavil Tylos a špičkou meče ukázal na silnici. „Máme své rozkazy, pánové. Měli bychom bojovat za život těch nebohých civilistů tam venku, a ne mezi sebou.“

„To samozřejmě můžem, černá hubo,“ ušklíbl se Harrand, aniž by spustil oči z Jedrala, „jenže já jsem unavenej, a navíc jsem ještě nesnídal.“

Jedral se celý nahrbil a pokrčil ruce, připravený se bít. Landril nehodlal čekat, jak ta debata dopadne. Popadl Davlora, který všechno vylekaně pozoroval a při tom se škrábal na zadku, a vyrazil s ním za Xavirem.

Výkřiky v dálce neustávaly a Landril se děsil toho, co v táboře uprchlíků najdou, až tam dorazí. Věděl jen, že když se probudil, Valderon a Lupara už v jeskyni nebyli, takže mohl jen doufat, že jsou někde venku a že dělají, co můžou.

Když vyběhl na cestu, Xavira nikde neviděl, zato se proti němu hrnul dav lidí, vyděšeně se ohlížejících přes rameno.

Když kolem něj proběhla bledá žena s dítětem v náručí, oči vytřeštěné strachy, zavolal za ní, jestli neví, co se děje. Jen zavrtěla hlavou a hnala se dál, jako by jí šlo o život. Nejspíš to tak skutečně bylo.

Pak Landril zaslechl další zvuk, podivné kovové kvílení očarovaných čepelí, následované překvapeným křikem a bolestivým skučením. Bývalý špicmistr se okamžitě rozběhl tím směrem a s mečem v ruce se začal prodírat masou prchajících těl.

Jako bych mohl nějak pomoct, pomyslel si kysele. Jako bych pro ty lidi mohl udělat něco užitečného.

Pak konečně zahlédl i útočníky. Byl to tucet podivných, bledých stvoření v bronzových zbrojích, která se oháněla neobvykle zahnutými meči. Postupovala jako jeden muž, v dokonalé souhře.

A pak tam byl i Xavir, zamračený, soustředěný a úžasný na pohled, jak vířil a sekal všude kolem sebe.

Prohnal se mezi cizími válečníky a přinutil je rozptýlit se do stran. V neuvěřitelné ukázce rychlosti a obratnosti jim sekal hlavy i ruce, odrážel jejich útoky a vracel jim je. V jeho podání to vypadalo neuvěřitelně snadně. Kolem bývalého velitele Sluneční kohorty padali nepřátelé jako loutky, kterým někdo přesekl vodicí provázky.

Landrilovi chvíli trvalo, než od té úžasné podívané dokázal odtrhnout oči. Teprve pak si všiml těl, rozházených po celém okolí. Byla rozsekaná a zohyzděná. Kolem většiny z nich se shromáždili jejich příbuzní a přátelé a hořekovali nad tím, co se stalo. Problém byl v tom, že po cestě se blížili další z těch podivných nepřátel. Landril na okamžik zaváhal, ale pak rozhodně potřásl hlavou a vyrazil k postávajícím uprchlíkům. Po cestě na ně křičel, ať nechají svoje mrtvé být, nebo se k nim brzy sami připojí. Že jejich jedinou nadějí je útěk do lesa.

Většina z nich ho neposlechla, tak popadl jakousi kvílející ženu a násilím ji odvlekl od těla, které patřilo nejspíš jejímu manželovi. To upoutalo jejich pozornost a většina lidí se k němu přidala, jen jakýsi vysoký muž odmítl opustit své dítě. Jeden z nepřátel si ho všiml a poklusem k němu vyrazil, zvedl svůj podivně zahnutý meč a zaťal ho nešťastníkovi hluboko do ramene. Ten vykřikl v příšerné bolesti.

To už Landril nevydržel a rozběhl se mu na pomoc, jenže k bledému útočníkovi se mezitím přidali jeho společníci.

Bohyně slitovná, kde jsou sakra ostatní? došlo v tu chvíli špicmistrovi. Úplně na ně v tom zmatku zapomněl. Stejně jako na fakt, že se do boje vrhá sám.

Tylos s Jedralem se lesem připlížili k podivným válečníkům, kteří byli zaujatí prchajícími lidmi a osamoceným šílencem, ze kterého se vyklubal Landril, který se na ně hnal jako smyslů zbavený. Nevyužít takové příležitosti by byl hřích, a tak Tylos jednomu z nich elegantním sekem podřízl krk a Jedral ho pro jistotu dorazil svojí sekerou, kterou mu zaťal do hlavy. Pak na sebe oba muži spokojeně kývli a rozdělili se, aby čelili zbylým nepřátelům.

Než k nim dorazil Landril, leželo už na zemi několik dalších mrtvol, zatímco o kus dál zmizel Xavir v lese, kam pronásledoval několik prchajících nepřátel. Po chvíli se zpoza stromů ozvalo táhlé kvílení Truchlivých čepelí, doprovázené zvoněním kovu o kov.

O chvíli později se černě oděný válečník znovu objevil na cestě. Těžce oddechoval, avšak na krví pocákané tváři měl rozjařený výraz. Rozhlédl se kolem, a když zjistil, že už není s kým bojovat, zatvářil se na okamžik zklamaně, ale pak se dlouhými skoky rozběhl po cestě směrem na východ. V tu chvíli se nad obzorem vynořilo slunce a jeho rudá záře proměnila celou krvavou scénu v obraz jakoby z nejhlubších pekel.

Landril nevěděl, co dělat, tak se rozběhl za Xavirem s ostatními v těsném závěsu.

Za zatáčkou se před nimi objevila další krvavá scéna. Cestu tam blokovali Valderon s Luparou a jejími vlky a tvořili zeď z oceli a drápů, na kterou tvrdě dorážela další jednotka nepřátel ve snaze dostat se přes ně na zoufalé uprchlíky. Landril si s údivem všiml dvou dalších postav v dlouhých pláštích a s kápěmi na hlavách, jak o kus dál bojují s dalšími cizinci, kteří se vynořili z lesa. Ostří se blýskala v děsivém tanci a sekala obrněné nepřátele na kusy.

To se legendární váleční kněží z Marvy snažili bránit svoje ovečky.

Překvapeně se zarazili, když se kolem nich prohnal Xavir Argentum. Ve svém černém brnění a potřísněný krví nepřátel vypadal jako démon z podsvětí, což jen ještě víc podtrhovalo kvílení jeho magických čepelí. Bojovníci kolem něj padali k zemi rychlostí, která se vymykala veškerému chápání.

Pak se otočil, aby se připojil ke svým společníkům. Lupařini vlci se jako na povel rozestoupili, aby mu uvolnili cestu přímo do srdce nepřátelské jednotky, kterou tvořil přinejmenším tucet bledých válečníků.

Landril ho následoval o poznání pomaleji. Byl si až příliš dobře vědom faktu, že v boji by těmhle zkušeným bojovníkům leda překážel, nemluvě o tom, že jeho vlastní šance na přežití proti podivným nepřátelům by byly prakticky nulové. Tak se raději věnoval tomu, v čem tak vynikal – začal studovat nepřátele a zkoumat, co by se o nich mohl dozvědět.

Cizí válečníci bojovali s lehkostí a elegancí, která vůbec nekorespondovala s jejich těžkým brněním. Pokožku měli bledou, někteří prakticky krémovou; a jejich vlasy byly blond nebo sněhově bílé. Za válečníky se ukrývala menší postava celá zahalená v kápi, která dokázala jediným pohybem ruky roztřást zem tak, že prchající lidé popadali. Dalším gestem pak způsobila, že ze země vyrazily kořeny a omotaly se jednomu z válečných kněží kolem kotníku.

Lupara s Valderonem metodicky likvidovali nepřátelské vojáky, zatímco Xavir se bezohledně probíjel skrz ně směrem k černému kouzelníkovi. Ten si ho všiml, rychle zamával rukou, a najednou tam byl dvakrát, pak třikrát, jen aby se jeho podoby rozplynuly ve vzduchu a pak se znovu zhmotnily o kus dál, kde s modrým zábleskem definitivně zmizely.

Zdálo se, že čarodějův útěk těžce dopadl na jeho nohsledy. Jejich bojové nadšení polevilo a rychle padali pod čepelemi Landrilových společníků. Během pár chvil bylo po boji.

Xavir se rychle ohlédl po padlých válečnících, které zabil, a pak se začal rozhlížet, jestli někde nenajde další. Lupara zatím poslala svoje vlky, ať prozkoumají okolní lesy.

„Dostal jsem jich celkem čtyřiadvacet,“ zavolal Xavir na svoje společníky, když se ujistil, že už nezbyl nikdo, do koho by mohl zabodnout svoje magické meče. „Co vy, jak to šlo?“

„Já jich dostala čtrnáct,“ pokrčila rameny Lupara. „Dvanáct,“ odplivl si Valderon. „Ale na svoji obhajobu můžu říct, že jsem ztratil spoustu času snahou zachránit všechny ty civily a taky ošetřováním nějakejch jejich raněnejch.“

„Výmluvy,“ pokrčil Xavir rameny, načež se oba muži vesele rozchechtali. „Všimli jste si? Měli tu svýho velitele. Nevím, co byl zač, ale uměl kouzlit. Viděli jste, jak roztřásl tu zem?“ Valderon přikývl a nadechl se, že něco řekne, ale když si všiml dvou válečných kněží postávajících opodál, jen zavrtěl hlavou a vyrazil k nim.

Landril se nevěřícně rozhlížel po celém bojišti a pořád ještě se snažil vstřebat, co všechno se tu stalo – a také ten příšerný masakr, který v reakci na to rozpoutal Xavir. Pomalu mu docházelo, že všechno, co viděl během jejich útěku z vězení, vlastně nic nebylo. Jen slabý odvar neuvěřitelných válečnických schopností, které urostlý válečník toho rána předvedl naplno.

Byla to fascinující a současně děsivá ukázka toho, co černě oděný Cediův šampión skutečně dokáže.

Jak to asi muselo vypadat, když se do boje zapojila celá Sluneční kohorta?

Landril se bezmocně podíval na svoje třesoucí se ruce svírající čistý, nepoužitý meč. Pak zbraň zastrčil do pochvy a šel se podívat na mrtvé a raněné. Marvští uprchlíci zatím zastavili svůj úprk, a někteří se dokonce vraceli pro své bližní, kteří zůstali pozadu. Netrvalo dlouho a ranním lesem se začal rozléhat usedavý nářek a bědování.

„I přes všechny ztráty jsme si dneska vedli dobře, špicmistře. Mohlo to dopadnout mnohem hůř,“ usmál se Xavir povzbudivě na Landrila, zatímco zasouval jeden ze svých mečů zpátky do pochvy. Pak začal pečlivě zkoumat čepel toho druhého.

„Já nic moc neudělal,“ ušklíbl se Landril a ukázal urostlému válečníkovi svoje třesoucí se ruce. „Ty jsi okamžitě věděl, co je třeba. Instinktivně jsi poznal, kam máš jít a jak zareagovat. Zato já… já mohl udělat víc. Měl jsem.“

„Každý z nás vyniká v něčem jiném,“ pokrčil Xavir rameny, aniž by zvedl oči od čepele ve své ruce. „A nepřidělávej si zbytečně starosti s tím, co si o tobě myslí ostatní, včetně mě. To ti není podobné.“

„Nemůžu si pomoct,“ povzdechl si Landril. „Nestává se mi často, abych si připadal takhle zbytečný.“

Xavir se usmál a ukázal mečem na jednoho z padlých nepřátel. „Tak buď užitečnej teď a zjisti, co jsou zač ty značky na jeho brnění. Jsi sečtělej člověk, to vím. Teď máš možnost to využít.“

Landril okamžitě poslechl a sklonil se k mrtvé postavě. Byla nepřirozeně štíhlá, měla propadlé tváře a malé oči. Brnění, jež měla na sobě, bylo bronzové, s velkými zubatými nárameníky. Ty měly po obvodu vyrytá slova napsaná zvláštním, nenápadným písmem, které špicmistr neznal. Jednotlivá písmena – pokud to tedy vůbec byla písmena – byla krásně ozdobená a vyvedená do neuvěřitelných detailů, což svědčilo o vysoké řemeslné zručnosti podivných cizinců. Dál ale už nic zajímavého na jejich zbroji nenašel.

„Zkusme se kouknout na nějakého jiného,“ rozhodl po chvíli.

Společně přešli k dalšímu tělu. Jeho hlava byla čistě useknutá a Landril měl co dělat, aby se při prohlídce zakrváceného brnění nepozvracel. Nakonec se ale ukázalo, že je stejné jako to předchozí.

„Myslíš, že bys mu mohl jeden z těch nárameníků sundat?“ obrátil se po chvíli ke Xavirovi. „A zkus ho nezaneřádit krví a vnitřnostmi víc, než už je, prosím.“

Urostlý válečník nic neřekl, jen se jednou nohou zapřel o useknutý pahýl krku, sklonil se a přeřízl popruhy, které držely nárameník na místě. Když ho obrátil, ukázalo se, že je zespodu pokrytý materiálem, který se vzdáleně podobal vydělané kůži. Chvíli si nárameník prohlížel a pak jej podal špicmistrovi, který jej odnesl k prvnímu tělu. Tam si kovový plát položil vedle jeho hlavy a dlouze oba kusy brnění porovnával.

„Tak dobře,“ přikývl nakonec spokojeně. „Na každém je trochu jiný nápis. Mám tušení, že žádné dva tyhle texty nebudou stejné.“

„Ale co se tam píše?“ chtěl vědět Xavir.

„Tak to netuším,“ pokrčil špion rameny. „Minimálně prozatím. Potřebuju čas, abych si to celé srovnal v hlavě. Už teď ti ale můžu říct, že tady máme před sebou hodně zvláštní jazyk.“ Zatímco Lupara uklidňovala plačící uprchlíky, Valderon se přidal k dvojici zkoumající podivnou zbroj a dal se do řeči s Xavirem. Landril je poslouchal jen napůl ucha, protože se soustředil především na cizí text, který chtěl rozluštit.

„Byli tu dva váleční kněží, co chránili lidi z Marvy,“ začal Valderon. „Zdá se, že jsou spokojení s tím, že se jejich ovečky momentálně nikdo nepokouší zabít. Máme čas si vydechnout, i když nevím na jak dlouho.“

„Vedl sis dobře, příteli,“ pochválil ho Xavir. „Tvoje schopnosti pořád ještě dělají čest Prvnímu legionu, ve kterým jsi sloužil.“

„Dělal jsem, co jsem mohl, no. I když to bylo víc reflexivní, než že bych o tom nějak uvažoval.“

„To s člověkem udělají roky tvrdýho tréninku.“

„A taky za to může oblíbenej trik klanu Gerentius,“ ušklíbl se Valderon. „Můj otec chtěl mít jistotu, že se já i všichni moji sourozenci dokážeme vyrovnat s nečekaným, až s ním půjdeme do boje. A tak nás celý dětství a dospívání pořád něčím překvapoval, většinou dost nepříjemně. Říkal, že nás to naučí být pořád ve střehu a umět rychle reagovat. Byl to úchylnej šmejd, to ti řeknu.“

„No ale nejspíš to nakonec fungovalo.“

„Částečně možná. Popravdě to ale byli vlci, kdo nás upozornil, že se něco děje, takže všechno ostatní je hlavně jejich zásluha.“

„Co se vlastně stalo?“

„Vyrazili jsme s Luparou na další obhlídku, nějak zhruba půl hodiny potom, cos šel spát. Královna poslala dva svoje vlky po cestě, každýho jedním směrem, a posledního do lesa. Všichni tři se k nám vrátili současně, jako by spolu komunikovali na dálku nebo co. Ten největší, Vukos, vrčel směrem dopředu po cestě, tak jsme vyrazili za ním podívat se, co mu tak vadí. Ráno byl ale silnej vítr a šel směrem od nás. Lupara říkala, že nejspíš kvůli tomu vlci ty útočníky nedokázali nakonec vyčmuchat a najít.“

„Hmmm,“ zamračil se Xavir zamyšleně. „Taky je možný, že svůj pach a vůbec známky přítomnosti nějak zamaskovali. Možná magicky.“

„Jo, i to je možný. My je rozhodně nenašli, ale bylo nám jasný, že něco není v pořádku. Tak jsme se prostě schovali a čekali, co bude, meče v rukách. Naneštěstí jsme byli moc daleko od těch civilů, než abych je mohl varovat.“

„Stejně by se tím nic nezměnilo, tak se tím zbytečně netrap,“ pokrčil Xavir rameny. „Co bylo dál?“

„Když začalo svítat, tak jsme je konečně zahlídli. Dva tucty postav v bronzovejch zbrojích si pochodovaly po silnici, jako by jim patřila. Myslím, že tak šly celou noc.“

„Asi nechtěli, aby je někdo viděl, ale to se jen dohaduju,“ zamyslel se Xavir.

„Jo, to mě taky napadlo,“ přikývl Valderon. „Skoro to vypadalo, jako by ty uprchlíky honili. Jako nějaká smečka slídících psů.“

„Další věc, co nedává smysl,“ zavrtěl urostlý válečník hlavou. „Že vyhnali lidi z domovů, to ještě chápu, ale proč je pak pronásledovali? Ze strategickýho hlediska to je naprostá kravina.“

„Já vím, no, ale z nějakýho důvodu to stejně udělali. Jak jsem říkal, dva tucty těch válečníků si to připochodovaly po cestě, ale zahlídli jsme i další, kteří nás obešli z boku. Lupara nechala svoje vlky, aby chránili uprchlíky před těma na cestě, zatímco my jsme šli zastavit tu druhou skupinu.“

„Jak se chovali při prvním útoku?“

„Byli fakt dobře zorganizovaný. Utvořili těsný formace a meče nechali schovaný za štítama. Moc jim to ale nepomohlo. Určitě ti je jasný, že ve velký bitvě by to byla dobrá taktika, ale oni se nepotřebovali probít přes celou armádu, ale jen přes dva osamělý válečníky. Udělali jsme, co bylo v našich silách, a vlci na druhy straně taky. Všechny jsme ale zachránit nedokázali.“

„Víc jste udělat nemohli. Jen díky vám spousta těch lidí přežila,“ poplácal ho Xavir přátelsky po zádech. „Bojoval jsi dobře, příteli, a obyvatelé Marvy tě při tom viděli. Vědí, že ses je snažil zachránit. Jen se rozhlídni kolem.“

To přimělo i Landrila, aby zvedl hlavu od popsaného nárameníku. Za oběma válečníky stála skupina mužů a žen a užasle na ně zírala. Když si všimli, že se spolu už nebaví, osmělili se a vyrazili k nim, aby jim poděkovali. Xavir se stáhl stranou a netečně přijímal jejich díky, zatímco Valderon vypadal pod vší tou nečekanou pozorností skoro až zahanbeně.

Landril se zatím znovu věnoval podivnému nápisu. Tu a tam mu přišlo, že některá z těch slov – pokud to tedy vůbec byla slova, jak se domníval – vypadají povědomě. Bál se ale, že ho jen šálí zrak, že přání je tu otcem myšlenky. Že vidí to, co vidět chce, ne, co je na brnění opravdu vytepané.

„Proč tomu sakra nerozumím?“ zasyčel vztekle po chvíli a protřel si oči. „Bohyně mi pomoz, proč?“

„Trpíš samomluvou?“ obrátil k němu pohled Xavir, který do té doby sledoval stále se zvětšující dav kolem Valderona.

„Umím luštit tajné kódy a mluvím skoro všemi známými jazyky,“ zavrtěl hlavou špicmistr. „A stejně nemám tušení, co tyhle symboly znamenají.“

„Dej tomu čas,“ pokrčil válečník rameny. „Pořád ještě máme před sebou kus cesty.“

A tak, zatímco uprchlíci pohřbívali své mrtvé, přecházel Landril od jednoho mrtvého nepřítele k druhému a shromažďoval popsané kousky jejich zbrojí, aby je mohl později prostudovat.

„Nemohu si nevšimnouti, že se chováš jako vykradač hrobů,“ zavolal na něj Tylos.

„Protože to povolání kurva znáš z první ruky, co?“ zahulákal na něj Jedral a celá skupinka bývalých vězňů se rozchechtala.

„Nerad tě zklamu, příteli, leč mrtvého jsem nikdy neoloupil,“ bránil se Tylos rozhořčeně. „Ano, bral jsem si, co nebylo mé, leč pouze od bohatých. Většinou jsem za své cíle navíc volil značně přitažlivé dámy, když už jsme u toho…“

Landril si jich přestal všímat a pokračoval ve svém pátrání po nějakém slově, které by poznal a přečetl a které by mu otevřelo cestu k dalším, až by se naučil celý ten podivný jazyk. Přecházel od těla k tělu a prsty přejížděl po útržcích textu. Po chvíli unaveně zavrtěl hlavou a přitiskl si dlaně na oči. Rozhodl se, že to zkusí jinak, a tentokrát se pro změnu zaměřil na drobné ozdoby jednotlivých písmen. Zkoušel, jestli v nich nenajde nějakou nápovědu, která by ho navedla správným směrem. Slunce pomalu stoupalo a brnění v jeho záři získala zvláštní rudý nádech, takže připomínala spíš měď než bronz. Opravdu zvláštní kov, napadlo ho.

Zrovna se skláněl nad další mrtvolou, která nebyla tak posekaná jako ostatní, když tu sebou najednou cizinec trhl a upřel na špicmistra oči, jejichž panenky se nápadně podobaly kočičím. Landril vyděšeně vykřikl a uskočil.

Voják se prudce posadil a sáhl si rukou k pasu, kde měl prázdnou pochvu od meče. Když ho tam nenašel, začal po něm šátrat kolem. Nechal toho, až když se za ním objevil Jedral se sekerou v ruce a zarazil mu ji do hlavy.

„Není za co,“ věnoval špicmistrovi jeden ze svých šílených úsměvů. Za daných okolností ale vypadal skoro adekvátně.

Když se Landril uklidnil, poupravil si svůj původní názor na cizince. Pořád si nebyl jistý, co jsou zač, ale věděl jedno: chtějí ho zabít, jeho i všechny ostatní. Za každou cenu, i za cenu svého života. To znamenalo, že by o nich měl zjistit co nejvíc, protože se nejspíš nepotkali naposledy.

Čas slitování

„Měli bysme vyrazit dál,“ prohlásil Xavir.

Bylo poledne a bylo až nepříjemně horko. Lupařina skupina se už před nějakou dobou přesunula zpátky do jeskyně, kde přenocovali. Všichni teď seděli na zemi kolem vyhaslého ohniště a žvýkali sušené maso.

„Opravdu chceš ty lidi opustit? Po tom všem?“ zvedl k němu oči Landril.

„Jo.“

„Myslíš, že už nebudou potřebovat naši pomoc?“

„Nejspíš budou,“ pokrčil Xavir rameny. „Ale nedá se nic dělat. Nemůžeme se s nima zdržovat, špicmistře. Kdybych pokaždý čekal, až budou všichni v bezpečí, nikdy bych nevyhrál jedinou bitvu. Nezáleží na tom, co dalšího pro ně uděláme nebo neuděláme. Po tom, co se dneska stalo, se už nebudou cítit v bezpečí a vydrží jim to přinejmenším pár týdnů, možná i let. Pochop, že právě jim před očima bezohledně zmasakrovali členy rodin, přátele a známé. Myslíš, že by jim naše společnost nějak pomohla překonat smutek a strach?“

„To asi ne,“ zavrtěl Landril hlavou, „ale nezaútočí na ně znovu ti cizinci?“

„To je velmi pravděpodobné,“ přikývl klidně válečník. „Bohyně nám pomoz, tobě je to snad jedno!“ vyjel na něj Landril vztekle a vyskočil.

Valderon mu položil svoji obří ruku na ramena a zatlačil ho zpátky na zem. „Jsi dobrý člověk, špicmistře, ale v tomhle má Xavir pravdu. Ať se nám to líbí nebo ne, víc už jim pomoct nemůžeme. Naším cílem je zachránit celej Stravimon a všechny následovníky bohyně. Chceme zastavit tyhle nesmyslný čistky a genocidu. Pokud to ale máme dokázat, musíme pokračovat. Musíme najít lidi, co za tímhle vším stojej. Nemůžeme se uvázat na jedno místo, k jedné skupince uprchlíků. Nemluvě o tom, že s sebou mají ty svoje válečný kněze, a ti v boji taky nejsou žádní nováčci. Ani bez nás nebudou úplně bezbranní.“

Landril si povzdechl a zachmuřeně zíral na ohořelé kusy dřeva ve vyhaslém ohništi. Zvenku k němu doléhalo krákání vran a šumění větru v korunách stromů.

„Půjdem se kouknout na koně,“ kývl najednou Xavir na Tylose a Grenda, čímž přerušil prodlužující se ticho.

Landril zavrtěl hlavou a vytáhl z kapsy jeden z těch popsaných kousků kovu, co je posbíral ze zbrojí cizinců. Ve slunci se narudle blýskal. Valderon vytáhl meč a začal ho pečlivě čistit kusem látky. Vlčí královna ho chvíli pozorovala a pak si k němu přisedla.

„Dneska jsi bojoval dobře,“ prohlásila rozvážně a položila mu ruku na rameno. „Opět. Jsem ráda, že jsem se ti rozhodla věřit.“

Landril si všiml, jak se na bývalého důstojníka Prvního legionu dívá, a potřásl hlavou. V tom pohledu byl obdiv, ale jiný, než jaký by za daných okolností čekal. Úplně jiný.

Jestliže vlčí královna k Valderonovi něco cítila, špicmistr jí to rozhodně neměl za zlé. Byl to urostlý, dobře stavěný a pohledný muž. Navíc pod jeho drsnou slupkou se ukrývalo mnohem víc, než by člověk na první pohled čekal.

Valderon si toho ale podle všeho nevšiml. Jen pevně stiskl rty a zarputile zíral na meč ve své ruce, což na Lupařině tváři vyvolalo vědoucí úsměv. Landril znovu zavrtěl hlavou a těžce si povzdechl. Královna milovala výzvy a urostlý válečník jí právě jednu takovou nabídl.

„Slyšela jsem, že tě vyloučili z legionu a poslali do Pekelné brány kvůli lásce,“ prohlásila po chvíli. Špicmistr přemýšlel, kam tím prohlášením asi směřuje. Dobře věděla, jak, proč a za co byl Valderon zavřený. Sám jí to řekl.

„Mám-li bejt upřímnej,“ prohlásil rozvážně muž, „tak v celý tý záležitosti šlo spíš o vášeň než o lásku. Byla to silná a spalující touha. Láska k člověku nepřijde hned, ta potřebuje čas. A ten my neměli.“

„Lituješ toho, cos udělal?“

„Ne,“ odpověděl jí po chvíli. „Protože bez ohledu na to, co k tomu incidentu vedlo a co mi to způsobilo, výsledek je zřejmej. Zbavil jsem svět odpornýho chlapa, co se choval jako hovado ke všem, včetně svojí manželky. Dostal jen to, co si beztak tisíckrát zasloužil.“

„A tebe za to zavřeli do nejhoršího vězení v celém vašem království.“

„Jo. Mohli mě popravit. Mohli ze mě udělat odstrašující případ. Jenže spousta lidí si mě vážila, nemluvě o tom, že jsem měl v Prvním legionu pár přátel, co měli další přátele. Mocné a vlivné přátele. Ti zařídili, že se Cedius rozhodl být ke mně milosrdný, takže místo na popravčím špalku jsem skončil v tý zavšivený díře. To místo mě okradlo o celý roky mýho života, ale aspoň jsem pořád naživu. Takže ne, ničeho nelituju. A než se zeptáte, tak jo, udělal bych to zase, kdyby bylo potřeba.“

„Myslíš, že tím utrpěla tvoje pověst?“ vyptávala se dál Lupara a přitom pozorně studovala jeho obličej. Valderon k ní na okamžik zvedl oči, ale hned je zase sklopil k meči. Landrila napadlo, jestli to bylo studem, nebo jestli ani tenhle neohrožený, válkami zocelený válečník prostě nedokáže snést upřený pohled legendární vlčí královny.

„Lidi měněj názory častěji než kabát. Proto nijak zvlášť neřeším, co si o mně myslej ostatní. Pokud jde o mě, rád bych byl znovu hrdej sám na sebe, na to, kdo jsem a co jsem dokázal. Tak jako kdysi. Chtěl bych zase najít svoji ztracenou čest. Chtěl bych mít důvod si sám sebe vážit.“

„Ta čest, o které mluvíš,“ naléhala dál Lupara. „Souvisela s tím, že jsi sloužil svému králi?“

„Byl to velký muž, ale ne, tím to nebylo. Bylo mi ctí sloužit svojí zemi a jejím lidem. Chránili jsme hranice a zajišťovali mír, stabilitu a bezpečí. Jsem vděčnej, že jim můžu zase sloužit. A je jedno, jestli o tom vědí, nebo ne.“

Zdálo se, že to Lupaře stačilo. Když domluvil, napětí v její tváři jako by opadlo a ona ho skoro něžně poplácala po ruce. Pak se zvedla a zamířila ke svým vlkům.

Valderon dál seděl na místě a čistil ostří svého meče. Oči od něj už znovu nezvedl.

Lupařina malá skupina byla opět na cestě. Xavir je všechny popoháněl v naději, že k Tichému jezeru dojedou ještě před západem slunce. Nikomu to nevadilo. Teda nikomu kromě Harranda, který si naopak stěžoval pořád a na všechno. A kromě Davlora, který byl unavený a chtěl se dospat.

Landril pořád nemohl uvěřit, jak neuvěřitelné má ten kluk z farmy štěstí. Málem ani nevěděl, za který konec držet meč, a přesto přežil už několik pořádně divokých šarvátek. Většina členů skupiny se shodla, že nad ním musí držet ochranou ruku sama bohyně, na což Davlor reagoval jednou z pro něj tak typických přihlouplých hlášek. Špicmistr přemýšlel, jak dlouho při něm bude vrtkavá štěstěna ještě stát, než ho jednou nechá doplatit na jeho nekonečnou hloupost.

Několik mil jeli po jedné z hlavních cest Burgassií a pak zahnuli na nenápadnou, málo používanou stezku, která je znovu vedla hlubokými lesy a kolem prastarých ruin.

Slunce pomalu putovalo po obloze. Bylo příjemné teplo a cesta jim dobře ubíhala. Okolní krajina sice v minulosti zažila bouřlivé časy, teď se ale tvářila vlídně a přívětivě. Viděli nádherné louky plné kvetoucích orchidejí a vlnící se trávy a šustící pole plná vlčího máku. Jeli prastarými lesy, kde pod obřími stromy rostly podivné houby. Landril si překvapeně uvědomil, že nezná ani polovinu rostlin kolem sebe. Litoval, že nemá čas, aby si je mohl prohlédnout, nakreslit a napsat si k nim nějaké poznámky. Byl si jistý, že by tu našel spoustu léčivých i jedovatých bylin.

Nicméně mi to není souzeno.

Nakonec jim trvalo ještě jeden další den, než se dostali k Tichému jezeru. Okolí bylo smutné a opuštěné. Lesy nechali daleko za sebou. Krajině vévodily holé balvany, většinou žulové, mezi kterými rostly trsy zakrslé trávy. Tato kamenitá pole se táhla až k horám daleko na jihu.

Vlci, kteří je doprovázeli, viditelně zostražitěli a pozorně se rozhlíželi po okolí.

Pustou krajinou jeli celé dopoledne, když se najednou před nimi otevřelo údolí, na jehož dně viděli tmavě modré jezero, ostře kontrastující s bílým kamenitým pobřežím. Vodní plocha se táhla dobře deset mil nadél a její hladina byla nepřirozeně klidná.

Na západním okraji jezera, těsně u vody, stála vysoká věž, nápadně připomínající ruku s dlaní obrácenou vzhůru k nebi.

„Tamta stará hláska,“ kývla jejím směrem Lupara, „je naším cílem. V ní se setkáme s našimi novými společníky.“

„Mají mít tihle vaši společníci na sobě bronzový brnění?“ zeptal se Valderon a ukázal na stráň vlevo od místa, kde stáli. Objevila se na ní skupina válečníků v těžkých zbrojích a mířila přímo k nim.

„Pochybuju, že by na sebe vzali něco takového,“ zavrtěla hlavou královna.

„Tak v tom případě mám takový tušení, že nás čekaj menší problémy.“

Magie země

Xavir s Valderonem sestupovali bok po boku ze strmé stráně a dávali si dobrý pozor, aby jim na rozházených kamenech náhodou neujela noha. Před nimi se hnali Lupařini vlci, zatímco jejich paní byla o něco pozadu a právě na své zvířecí strážce volala, aby byli opatrní. Ještě o něco víc vzadu postupovali v sevřené skupince bývalí vězni.

Slunce pomalu zapadalo, takže blížící se skupina podivných postav byla v hlubokém stínu. Nebylo je skoro vidět, ale i tak bylo zřejmé, že se snaží Lupařině družině zkřížit cestu. Jak dlouho tady čekali? přemýšlel Xavir. Nebo je možná celou cestu sem sledovali zpovzdáli.

Jak si neznámé válečníky na protějším svahu prohlížel, zjistil, že možná mají větší problém, než si původně myslel. Bylo jich celkem pět, a pokud mohl soudit, jeden z nich až nápadně připomínal toho podivného čaroděje disponujícího značnou mocí, kterého zahlédl během boje v lese.

V jezerním údolí bylo ticho a nefoukal tu vítr, takže dobře slyšel hlasy mužů v druhé skupině. Mluvili hrubým, hrdelním jazykem, jaký nikdy neslyšel.

Lupařini vlci se bleskově přehnali přes kamenitou pláň a chystali se vrhnout na cizí válečníky. Jenže zahalená postava jen zvedla ruku a mávla jí ve vzduchu pohybem, jako by zavírala dveře. Vlci divoce zavyli a v kotrmelcích odlétli dolů ze stráně směrem k vodě. Zastavit se jim podařilo až o dobrých sto yardů dál, na samém břehu jezera. Když se vyškrábali na nohy, vypadali dost zmateně.

Cizí válečníci si zatím sundali ze zad štíty a seřadili se do sevřené formace, zatímco zahalená postava dál gestikulovala. Na její povel se země mezi oběma skupinami otřásla a pak s nepřirozeným zaúpěním praskla. Xavir musel uskočit, aby do nově vzniklé strže nespadl.

Kouzelník dál mával rukama a urostlý válečník najednou zjistil, že nemá jak se k podivným cizincům dostat. Co hůř, musel se dát na divoký útěk, aby ho stále se rozšiřující prasklina nepohltila. O kus dál měl Valderon stejný problém. Ani on neměl kudy vyrazit do boje.

„Jsme v háji!“ zařval Xavir vztekle.

„Jo, přes tohle se nedostaneme,“ přikývl zachmuřeně Valderon.

A země dál praskala. Další puklina se začala tvořit mezi oběma muži a ostatními členy jejich skupiny. Málem při tom spolkla Luparu, které nezbylo nic jiného než odhodlat se k zoufalému skoku, po kterém zůstala viset na rychle se hroutící stěně. Jen pohotová reakce Landrila a ostatních ji nakonec zachránila.

Země se však dál hýbala. Kameny a hlína ujížděly mužům pod nohama a hrozily je strhnout do průrvy.

Pomalu se zdálo, že je všechno ztraceno, když tu se nad strání rozlehl jasný ženský hlas.

„Pomůžu vám!“

Xavir se otočil, aby zjistil, komu patří. V místech, odkud přišli, na samém vrcholu stráně stála žena ve vlající modré róbě a v ruce držela podivně pokroucenou hůl.

Čarodějnice.

Urostlý válečník zamračeně sledoval, jak zvedla ruku k nebi. Všiml si, že v ní drží čarokámen, ale nedokázal rozeznat jeho barvu. Pak začala neznámá žena recitovat podivná slova. Vzduch v tu chvíli jako by se nepřirozeně natáhl, takže zvuky se nesly nesmyslně daleko. Zdánlivě odnikud se nad zemí začala převalovat podivná oblaka prachu a celá stráň se znovu roztřásla.

Xavir stál široce rozkročený a s rozpaženýma rukama, aby udržel rovnováhu, a sledoval, jak se všude kolem prach a kamení pomalu, nepřirozeně slévají do nové hmoty, která pokrývá celou stráň a zaplňuje i prasklinu v zemi. Chvíli to trvalo, ale nakonec žena sklonila hůl a dotkla se její špičkou země. V tu chvíli z ní vylétlo jasně žluté světlo a přehnalo se po povrchu té podivné krusty, kterou vytvořila.

Poté hůl v ruce obrátila a opačným koncem poklepala na to, co ještě před chvílí vypadalo jako tekutá země. Ozval se tupý zvuk, jako když praštíte kladivem do skály. Xavir pochopil a na nic nečekal. Otočil se a ze všech sil se rozběhl po překvapivě pevné krustě směrem k nepřátelským válečníkům.

Kus před ním podivná postava v plášti, jejíž obličej zakrývala zvláštní bronzová helma, divoce šermovala rukama ve vzduchu. Země se následkem toho ještě tu a tam lehce otřásla, ale jinak se nic nedělo. Pak už ale byl Xavir u cizích válečníků. Truchlivé čepele vylétly z pochev a se smutným zavytím zavířily vzduchem. Ve vzduchu se na okamžik rozzářila neviditelná zeď, do které předtím narazili Lupařini vlci, ale pak se rozletěla na tisíc kousků, jako by byla ze skla, zablikala a zmizela.

Pak se rozpoutal masakr.

Dva bledí válečníci se pokusili schovat za štíty, ale během pár vteřin zemřeli rozsekaní na kusy. Další na Xavira něco vzdorovitě zakřičel, jen aby mu o okamžik později jeden z kvílících mečů usekl hlavu. To když se do boje zapojil i Valderon. Xavir zatím jednou čepelí lehce vykryl široký sek čtvrtého válečníka, odklonil ho stranou a druhou rukou ho bodl hluboko do krku.

Z pěti cizinců na nohou stál už jen zahalený čaroděj. Ten ale rychle zatřepal prsty a během jediného mrknutí oka se přesunul o dvacet kroků nalevo od Xavira, přímo mezi něj a skupinku bývalých vězňů.

„Sejměte někdo toho parchanta!“ zařval na ně Xavir a sám se k němu ihned rozběhl.

Cizinec ale klidně stál na místě a sledoval, jak se k němu blíží. Jestli se pod svou helmou usmíval nebo ne, se nedalo poznat, ale když byl černě oděný válečník těsně u něj, prostě se rozplynul a zmizel.

Xavir se prudce zarazil a divoce se rozhlížel, kam mu jeho zamýšlený cíl uprchl tentokrát, nikde ho však neviděl. O chvíli později k němu přiběhl i zadýchaný Valderon, zatímco Lupara zamířila k cizí ženě. Ta znovu pokynula holí a podivná oblaka, která se objevila během jejího čarování, se okamžitě rozplynula. Magicky vytvořené strže se znovu zatáhly a krusta, která pokryla celou stráň, náhle povolila a vsákla se do země jako vaječný bílek do krajíce chleba. O chvíli později už o tom, že se jim to celé nezdálo, svědčilo jen na zemi ležící, nepřirozeně pokroucené a polámané tělo jednoho z bývalých vězňů, Krunda. Nestihl včas uskočit a pohltila ho jedna z těch magií otevřených strží. Už na první pohled bylo zřejmé, že pád do ní nepřežil.

Tylos se k němu sklonil, aby ho prozkoumal. „Je mrtev,“ oznámil smutně.

„No nekecej, jakože fakticky?“ ušklíbl se kysele pobledlý Davlor. Pak zabodl svůj nepoužitý meč do země a začal se škrábat v rozkroku.

„Alespoň si ho smrt vzala rychle,“ dodal Tylos.

„To byla kurva síla,“ odplivl si Valderon. „Nejsem si jistej, jestli to byl ten samej parchant, co jsme na něj narazili u těch uprchlíků, nebo někdo jinej, ale na pohled se nijak nelišili.“

„Magie,“ odfrkl si Xavir zhnuseně. „Magie je odporná, zvrhlá věc.“

„Ne všechna,“ ukázal Valderon mečem na postavu, která se právě vítala s Luparou.

„Ta taky,“ zavrtěl urostlý válečník rozmrzele hlavou. Ta především, dodal v duchu. „Ti, kdo ji používají, můžou klidně vypadat jako normální lidi, můžou se i tvářit, jakože jsou normální lidi, ale není to pravda. Je to jinej živočišnej druh než my. Ale hlavní věc je, že se jim nedá věřit. Nikdy a v ničem.“

Pohřební hranice

Xavirovi připadaly všechny pohřby, kterých se kdy zúčastnil, stejné. Z jeho pohledu byla smrt nezbytnou součástí života. Bylo na vás, jestli se s tím vyrovnáte, nebo jestli se jí budete bát. Pokud si ale někdo zvolil tu druhou cestu, byl přesvědčený, že v tu chvíli byl už stejně mrtvý, přinejmenším uvnitř.

Zatímco opatrně nesl Krundovo tělo na břeh jezera, ostatní nasbírali dřevo na pohřební hranici. Když byla připravená, položili na ni ostatky svého kamaráda a zapálili ji. Nikdo nic neřekl, ale ani nemusel – každý z nich sdílel s ostatními tiché porozumění, že příště mohou takhle pohřbívat právě jeho.

Když hranice vzplála, Jedralův obličej byl tvrdý a bez výrazu. S Krundem se znali snad celou věčnost a v Pekelné bráně spolu trávili většinu času. Xavir ho chápal. I on měl starého právníka rád a věděl, že mu bude chybět.

K nebi stoupal dokonale rovný sloup černého kouře, který se směrem vzhůru postupně rozšiřoval, až se v neuvěřitelné výšce rozplynul. Xavirovi se to nelíbilo, stejně jako celé tohle bezvětrné údolí. Bylo na něm něco nepřirozeného, pokřiveného. Když se začalo smrákat, oheň dohořel. Posbírali Krundovy pozůstatky a navršili na ně kamennou mohylu.

Xavir celou dobu podezřívavě sledoval čarodějnici, jež se k nim přidala. Lupara ji znala, to mu bylo jasné, ale zatím ji ostatním nepředstavila. Nijak mu to ale nevadilo. Neměl čas ani zájem se paktovat s někým ze Sesterstva. Už ne.

Když bylo po všem a mohylu uzavřel poslední kámen, Lupara s čarodějnicí se připojily k ostatním.

„Chtěla jsem vám dát čas oplakat vašeho přítele,“ prohlásila cizí žena rezervovaně.

Xavir se na ni místo odpovědi nepřátelsky zamračil.

Luparu jeho reakce zjevně překvapila, ale léta strávená na královském dvoře ji naučila nenechat se vyvést z míry, takže pokračovala jakoby nic. „Xavire, toto je Birgitta. Znám se s ní už dlouhá léta.“

Urostlý válečník se čarodějnici podíval do modrých očí a pak chladně přikývl.

„Moc toho nenamluví, co?“ obrátila se Birgitta na Luparu se smíchem.

„Protože tobě nemám co říct,“ ušklíbl se Xavir.

„No, například díky za pomoc by bylo na místě, nemyslíš?“ rýpla si do něj pobaveně čarodějnice.

„Jo, bylo to užitečný kouzlo,“ pokrčil válečník netečně rameny. Víc té ženské dopřát nehodlal.

„Tak užitečný, říkáš?“ zasmála se jízlivě. V pohledu, který na Xavira upírala, se skrývalo něco podivného a nevyřčeného, co ho znervózňovalo. „Tak to teda rozhodně bylo.“

Pak se do jejich diskuze vložila Lupara. Postavila se vedle Birgitty, ruce zkřížené na prsou, zamračená. „Tady Xavir ještě nikdy nebojoval po boku žádné členky Sesterstva.“

„Ani jsem nemusel. Bez těch jejich čar je život o poznání jednodušší,“ odplivl si válečník na zem a pak se zahleděl na klidnou jezerní hladinu. Okázale při tom dával najevo, že s tou ženskou nechce mít nic společného. Cítil, že se pod černým brněním začíná potit.

„To máš rozhodně pravdu,“ přikývla čarodějnice vesele.

„Na druhou stranu musíš uznat, že jsem tobě ani tvým přátelům nic neudělala, ale naopak vám pomohla. Takže pro začátek by sis mohl odpustit ten uštěpačný tón.“

Xavir ji prostě ignoroval. Místo toho se obrátil na svoje muže. „Budeme se tu muset utábořit na noc,“ prohlásil. „Je už moc pozdě na to, abychom pokračovali dál. Doporučuju postavit hlídku na vrchol tamhletoho kopce.“ Pak se podíval přímo na modrookou čarodějnici. „Budu víc než rád, když mi přenecháte první směnu.“

Lupara se na něj podívala s povytaženým obočím, ale pak se obrátila ke své staré známé. „Zůstaneš tu s námi?“

„Ne, má drahá paní,“ zavrtěla oslovená hlavou. „Musím se vrátit ke své společnici, která na mě čeká na druhém břehu. Opustila jsem ji, jen abych zjistila, o co jde těm cizincům – zajímalo mě, po čem jdou. Zítra se ale znovu sejdeme. U té strážní věže, jak jsme byly domluvené.“

Pak se na Luparu mile usmála a obrátila se k odchodu. Královna se za ní chvíli dívala a potom vrhla na Xavira rozzlobený pohled. Odpověděl jí prostým pokrčením ramen.

Davlorovi to zjevně nedalo, a po chvíli se rádoby nenápadně přimotal ke svému bývalému šéfovi. „Vy ty čarodějnice musíte jakože fakt nenávidět,“ nadhodil. „By mě zajímalo, proč jako? Bych si myslel, že v našem postavení a při těch plánech, co máme, by se nám trocha tý magický pomoci celkem i hodila, ne?“

„Nic o mně nevíš,“ utrhl se na něj Xavir naštvaně. „A o čarodějnicích taky ne. Jinak by ses tak hloupě neptal a místo toho by ses jich hleděl zbavit, stejně jako já.“

To setkání v Xavirovi něco probudilo. Dohnaly ho další stíny minulosti. Z mlhy jeho snů vystupovaly dávno zapomenuté obličeje a zase v ní mizely.

Pak se vynořila další vzpomínka. Cítil, jak se mu na krk tiskne několik čepelí, a za zavřenými víčky je i viděl. Lidé kolem křičeli jeho jméno a nad jejich řevem se nesl jasný ženský hlas, který ho volal. Pak uviděl svoje bratry ve zbrani, ostatní členy Sluneční kohorty. Jeho přátelé a kamarádi se houpali na oprátkách, pověšení z oken stravirské radniční věže. Byli sice mrtví, ale najednou se jejich hlavy trhaně obrátily jeho směrem a oni ho volali k sobě. Zrádče, tak mu říkali. Najednou zjistil, že se jim obličeje podivně změnily. Už nepatřily jeho spolubojovníkům, ale všechny do jednoho byly její. Její.

Xavir se s trhnutím probudil a posadil se. Byl celý zpocený a třásl se. Ostatní spokojeně spali.

„Co za noční můru tě to pronásleduje?“ Byl to Tylos. Seděl na zkřížených nohách kousek stranou a pozoroval ho. Xavir mu pohled podmračeně oplatil. „Omluv moji zvědavost. Právě jsem se vrátil z hlídky, abych vzbudil Jedrala, jenž mě má vystřídat. Pak jsem ale spatřil, kterak sebou házíš. Zdálo se téměř, jako by tě pronásledovala smečka démonů.“

„Tihle démoni mě pronásledujou už celý roky,“ povzdechl si Xavir a znovu se uložil.

„O těchto záležitostech jsem již slyšel,“ přikývl rozvážně Tylos. „Krendansos, jeden z našich nejznámějších básníků, v jednom ze svých děl přirovnal život ke kůře a události, které zažíváme, k ostrému noži. Pár škrábanců stromu nijak neublíží a on si roste dál, jako by se nic nestalo. Ale řízni příliš hluboko, a on začne krvácet. Trvá pak celé roky, než se z něčeho takového vzpamatuje a než se kůra znovu zacelí a překryje ránu. Celé roky, nebo také nikdy. Občas to strom ve svém důsledku dokonce i zahubí. Předpokládám, že si s sebou neseš vzpomínky, které ti udělaly právě takovéto šrámy na duši?“

„Ne všichni vaši básníci mají v hlavě vymeteno,“ usmál se Xavir.

To Tylose rozesmálo. „Budu to považovat za kompliment. Ty si ale dávej pozor, příteli. Spánek je tvým nepřítelem, jak se zdá. Kdo je ta Lysha, jejíž jméno jsi před chvílí volal?“ Xavir se na něj rozzlobeně zamračil, ale černoch pohledem neuhnul. Nakonec válečník pokrčil rameny. „Byla to chyba, kterou jsem kdysi dávno udělal. To je všechno. Abych citoval toho tvýho Krendansose – jsem sukovitý dub dávnými ranami trpící.“

„Víš, co mě překvapuje nejvíc? Že se tvé noční můry netýkají bitev, které jsi sváděl ve jménu svého krále, ani lidí, které jsi pro něj zavraždil.“

„Jestli mi na válce něco vadí, tak leda to, že v ní teď nebojuju, Tylosi. Bitvy a zabíjení jsou mojí přirozeností. Potřebuju riziko a nebezpečí, abych se cítil opravdu živý.“

„A co ta Lysha? Jakou roli hraje tato žena v původu tvých zranění?“

„Podstatnou,“ povzdechl si Xavir a obrátil se na bok. „Promiň, příteli, ale nejsem připravený o tom mluvit.“

„Rozumím,“ přikývl černoch smutně. „Nicméně pomni, že takovéto věci jsou jako jed. Ten když z rány nevysaješ, rozšíří se do celého těla a postupně tě zahubí.“

Na to už statný válečník neměl co říct. Jen ležel a zíral do tmy, dokud nevyšlo slunce.

Vzpomínky

Posledních pár dní se Elysii nestalo nic zajímavého. Jedinou výjimkou bylo Birgittino nečekané zmizení během předchozího večera. Šla zkontrolovat okolí, zatímco dívka připravovala tábořiště a večeři, jenže se dlouho nevracela. Uplynulo několik hodin, než se znovu objevila, a mladší sestra si o ni tou dobou už dělala vážné starosti. Pomalu se chystala jít se po ní podívat, když se její učitelka konečně vrátila.

Birgittin popis magického souboje, jejž absolvovala, byl naprosto strhující a dívka si přála, aby u toho mohla také být a vidět ho na vlastní oči.

Starší sestra ji také upozornila, že se už brzy setkají s novými přáteli a spojenci, ale z nějakého důvodu nepovažovala za nutné dodat, co jsou zač nebo o koho se jedná. Elysii to sice zlobilo, ale nestěžovala si. V Jarratoxu bylo normální, že si sestry nechávaly informace pro sebe a nedělily se o ně s nikým, natož s obyčejnými novickami, takže na takové zacházení byla zvyklá.

Počasí tu bylo až nepřirozeně klidné a obloha bez mráčku, takže Elysia si krátila dlouhou chvíli cvičením střelby, kdy nechávala šípy létat podél klikatého pobřeží. Brzy dokázala sledovat jejich linii s obdivuhodnou přesností. Birgitta zatím trávila většinu času na vrcholku strážní věže, odkud sledovala okolní svahy. Vypadalo to, že je z příchodu nových společníků trochu nervózní. Když tu a tam sešla dolů, aby si zkontrolovala, jak jde Elysii cvičení, dívala se na ni s podivnou nejistotou a snad i smutkem v očích, které dívku nutily přemýšlet, co jsou ti lidé zač a co jim asi přinesou.

Když se přiblížilo poledne a slunce bylo skoro v nadhlavníku, stíny se zkrátily a horko bylo k nevydržení, sešla Birgitta znovu z věže a došla ke své společnici, která odpočívala na kameni u vody. „Už jsou tady. Tak pojď, sebereme si naše věci, ať můžeme vyrazit.“

Pak posbírala pár svých propriet, dala je do malého vaku, ten si hodila na záda a do ruky vzala Stínovou hůl.

Elysia si vlastně ani neměla co balit, tak se prostě posadila na zem, přitáhla si kolena k bradě, jednou rukou si zastínila oči a rozhlížela se, odkud asi ti cizinci přijdou. Po chvíli je zahlédla kus směrem na jih, dlouhý zástup postav opatrně sestupujících z jedné ze strmých strání, které lemovaly jezerní břeh.

Když došli až k vodě, dívka se zvedla ze země a postavila se vedle své učitelky, která na ně už čekala a přitom v ruce žmoulala lem svého pláště.

„Vypadáš nějak nervózně,“ upozornila ji Elysia.

„Ale kdepak, sestřičko,“ zavrtěla Birgitta hlavou. „I když přiznávám, že jsem možná trochu nedočkavá.“

Vidět jindy tak klidnou a vyrovnanou učitelku v tomhle stavu se ukázalo velmi nakažlivé. Za chvíli už byla nervózní i Elysia.

Netrvalo dlouho a poutníci konečně dorazili až k nim. Měli s sebou koně, na kterých většina z nich jela, ale tři z jejich zvířat byli nade vši pochybnost vlci. Obří vlci. Navíc na jednom z nich jela žena. Dívka se ze všech sil nutila ke klidu.

Pak vlčí jezdkyně vydala rozkaz k zastavení. Aniž by na něco čekala, sama hned sesedla a vyrazila směrem k oběma sestrám v doprovodu tří mužů. Dva byli vysocí a urostlí, a už na první pohled bylo vidět, že to jsou profesionální vojáci. Třetí byl štíhlejší a menší a podle všeho i dost nervózní. Vedla je černovlasá žena, která vypadala přinejmenším stejně nebezpečně jako ti dva válečníci za ní.

Birgitta jim vyšla naproti, aby je uvítala.

„Má paní, dacianarská královno,“ uklonila se té ženě a odmlčela se, aby významně pohlédla na její tři společníky. „Ráda vidím, že jste přišli. Všichni.“

Když Elysia odtrhla oči od té ženy, která byla zjevně královského rodu, všimla si, že vysoký, černě oděný bojovník s dvěma meči na zádech na ni zírá způsobem, ve kterém se snoubil šok se zděšením. Vyzývavě se na něj zamračila a odmítla uhnout pohledem. Všimla si, že ten člověk je asi stejně starý jako Birgitta, má tmavě hnědé vlasy po ramena a hubenou orlí tvář.

Ještě chvíli na ni zíral, než se vzpamatoval natolik, aby promluvil. „Kde se tu… Lysho?“

Elysia nechápavě povytáhla obočí.

Pak se mezi nimi objevila Birgitta. „Xavire z klanu Argentum. Uvítala bych, kdyby ses laskavě krotil a přestal tak okázale předvádět svoji nenávist vůči Sesterstvu.“

Xavir jí odpověděl, i když odmítl odtrhnout pohled od dívky. „Mám zatraceně dobrý důvody vás všechny nenávidět. Je jen jedna věc, kterou vám nevyčítám.“

„No tak teď ty věci možná budou dvě,“ povzdechla si Birgitta a smutně zavrtěla hlavou. Pak se postavila vedle své společnice a ochranitelsky ji objala kolem ramen. „Xavire, představuji ti Elysiu.“ Odmlčela se a zaryla oči do země. Pak si povzdechla, zhluboka se nadechla a pokračovala. „Tvoji dceru.“

„Omlouvám se, že jsem ti to neřekla už dřív,“ žádala Birgitta Elysiu a marně se snažila najít vhodná slova, jež by vyjadřovala, jak se cítí. „Víš, odsoudili ho a zavřeli. Do Pekelný brány. U Zdroje, nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že se vy dva někdy setkáte. Navíc ses už tak dost odlišovala od ostatních, a já se bála, že kdybys znala svýho otce, ještě by se to zhoršilo.“ Elysia si jí nevšímala. V hlavě jí zmateně vířily myšlenky a ona se marně snažila nějak uklidnit. Birgitta po svém překvapivém oznámení odvedla dívku i jejího údajného otce do věže, zatímco ostatní se usadili v tábořišti obou sester.

„Xavire, všimla jsem si, že na Lyshu si zjevně pamatuješ,“ pokračovala starší sestra. „Jsem ráda, že ano. Nezasloužila by si, aby se na ni zapomnělo.“

Válečník jí neodpověděl, přinejmenším ne hned. Místo toho zavřel oči, zhluboka se nadechl a pak dlouze vydechl. Ramena se mu uvolnila a část napětí z jeho tváře zmizela. Potom konečně otevřel oči. „Ty ji znáš?“ Elysia v jeho hlase zaslechla vztek, i když potlačovaný.

„Kdysi dávno, ano,“ přikývla Birgitta. „Byly jsme přítelkyně, i když jsem byla o něco starší než ona.“

Černě oděný válečník se na ni tvrdě podíval a podezřívavě přimhouřil oči. „Pořád o ní mluvíš v minulým čase, jako by někam odešla. Vysvětli to.“

„Lyshu poslali k tvému klanu, aby studovala pod vedením Valerix. A pokud tomu dobře rozumím, tak ty a ona jste se do sebe… rozvinul se mezi vámi zakázaný vztah.“

Xavir se mračil čím dál víc. Poté se jeho pohled stočil k Elysii. „Zakázaný jen podle názoru některých.“

„No jistě,“ povzdechla si Birgitta. „Některá z pravidel Sesterstva se cizincům můžou zdát dost podivná, možná až nesmyslná. Ale jejich porušení má vždycky následky, že?“ Válečník těžce polkl. „Vzaly jste mi Lyshu. Odvlekly ji ode mě. Nějaký ženský z toho vašeho Sesterstva mi ji ukradly pod rouškou noci. Unesly ji.“

Elysia se překvapeně podívala napřed na něj a pak na svoji učitelku. Jak jí něco takového mohla celé roky zamlčovat?

„Když jsem to zjistil, když mi došlo, co se stalo, byly s ní už na míle daleko. Já ale slyšel její křik. Slyšel jsem ho v hlavě, ve snech. Jako by mi ho tam poslala. Slyším ho do dneška, každou noc. Je zamíchaný mezi vší tou hrůzou a šílenstvím, který si v sobě nosím, ale pořád tam je. Tehdy jsem ji hledal, víš? Tři dny. Tři dny a tři noci. Dojel jsem za ní až na ten váš prokletej ostrov, ale odmítly jste mě tam pustit. Byl jsem připravenej ho vzít útokem a probít se dovnitř, ale nemohl jsem.“

„Rozumím ti,“ přikývla smutně Birgitta. „Lysha sice nebyla ničí majetek, aby ji bylo možný ukrást, ale stejně máš pravdu. Vzaly ti ji.“

„Co se s ní stalo?“ naléhal Xavir úpěnlivě. „Je mrtvá, že? Vidím ti to na očích.“

Birgittin výraz byl skutečně plný lítosti a smutku.

„Byla to tragédie,“ přikývla. Oči se jí při tom leskly a ona musela zamrkat, aby potlačila slzy. „Jedno z největších selhání v celých dějinách Sesterstva. Vzaly ti ji, ano, ale to je jen polovina pravdy. Protože když ji odvedly, ukázalo se, že je těhotná. Čekala dítě. Tvoje dítě.“ Pak ukázala na Elysiu. „Tohle dítě.“

„Řekneš mi už konečně, co se s ní stalo?“

„Musíš pochopit jednu věc. Členky našeho řádu se jen tak nerodí. Chovají se a šlechtí, jako třeba koně nebo psi. Budoucí otcové jsou pečlivě vybíráni, a když naše jasnovidky předpoví vhodný pár a čas, když se jim ve snech zjeví příslušná znamení, tak teprve pak je některé z našich sester povoleno mít dítě. Je v tom určitý vzor, určitá logika, které pocházejí přímo od Zdroje. Porušení těchhle pravidel, těhotenství, které nebylo povolené a předpovězené, je považováno za jeden z nejhorších prohřešků, jakých se může sestra dopustit. Takové dítě je vždycky předmětem velkých obav. Jenže Lysha byla tvrdohlavá.

Odmítla potratit, odmítla o tom byť jen uvažovat. Jenomže pak se věci zkomplikovaly a ona se během porodu vrátila ke Zdroji. Ale to dítě, to dítě! Žilo, žilo a dýchalo. Dlouho se pak řešilo, co s ním. Spousta sester se ho chtěla zbavit. Poslat ho pryč, dát ho cizím lidem, aby ho adoptovali. Ale pak se do toho vložily naše jasnovidky. Prohlásily, že se objevila znamení, která není možné ignorovat. Jejich předpovědi se nikdo neodvážil odporovat. Matriarcha nakonec prohlásila, že děvčátko je darem od Zdroje a že zůstane u nás. Od té doby ale platil přísný zákaz mluvit o jeho původu.“

Elysia na ni při tom proslovu vytřeštěně hleděla a nemohla uvěřit tomu, co slyší. Každé další slovo se do ní zabodávalo jako dýka. Měla tisíc otázek, na které chtěla slyšet odpovědi.

„Svěřily mi ji do péče. Starala jsem se o ni, krmila ji a vychovávala. Jen pár z nás znalo pravdu o jejím původu, o jejích rodičích. Snad právě kvůli tomuto tajemství jí většina sester nevěřila. Věděly, že je něčím zvláštní, ale neměly nejmenší tušení v čem a proč. Navíc byla jiná než ostatní z nás. Elysia má obrovské magické nadání, ale nikdy v sobě nenašla touhu ho použít. Nezajímalo ji. Její pravý talent se totiž ukrývá jinde. Pod mým vedením se z ní stalo něco jako bojová čarodějka, jaké známe z dávných legend. Sesterstvo se bálo jedné věci, a jak šel čas, ty obavy se naplňovaly pořád víc a víc. Je to mladá dívka s velkou mocí. Dívka, která se nenechá ovládat a manipulovat. Která má vlastní hlavu.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Pak náhle Xavir popadl jeden z řemenů, který mu držel zbraně na zádech, a silným škubnutím jej rozepnul. Sundal si pochvu ze zad a napřáhl ji směrem k Elysii, tak aby před sebou měla volnou rukojeť. „Vytáhni tu věc,“ poručil jí plochým hlasem, prostým veškerých emocí.

Dívka se tázavě podívala na Birgittu, ta na ni ale jen povzbudivě kývla.

Pořád nechápala, o co jde, ale pokrčila rameny, natáhla ruku a sevřela nabízený jílec. Kámen zasazený na jeho konci se rozzářil a čepel vyjela z pochvy se zvukem připomínajícím smutný povzdech.

„Vážně je to pravda,“ vydechl Xavir překvapeně. „Je to moje dcera. Jen členové mé rodiny, jen krev mé krve může ty meče vytasit.“

To už bylo na nebohou dívku příliš. Zbraň jí vyklouzla z necitlivých prstů a zazvonila o zem, zatímco ona sama se otočila na patě a dala se na útěk.

Rozluštění

„No a co jste teda čekala?“ ušklíbl se Landril pobaveně na Birgittu.

Oba seděli u ohniště, které si tu obě sestry vybudovaly, a s nimi také ještě Lupara. Ostatní jim zmizeli z dohledu. Většina mužů se vydala po břehu jezera, aby pátrali po uprchlé dívce, jen Xavir a Valderon zůstali a pozorovali okolí z vrchol ku věže. Už tam byli několik hodin, zatím ale zbytečně. Vlci jediní se o dění kolem nijak nezajímali a jen se líně povalovali ve stínu staré budovy.

Birgitta seděla a mlčela. Na Landrilova slova neměla co říct. „Určitě se brzo vrátí,“ pokusil se ji uklidnit špicmistr po chvíli. „Stejně tady nemá, kam by šla, ne? Jsme tady uprostřed pustiny, daleko od lidí.“

„Potřebuje čas,“ odpověděla mu konečně. „Musí vstřebat všechny ty nové informace, co se tak nečekaně dozvěděla. Smířit se s tím, že najednou ví, kdo je a odkud pochází.“

„To je moc hezké a já s ní naprosto soucítím, jenže zrovna času nazbyt opravdu nemáme,“ vložila se do rozhovoru Lupara. „Řekni mi ale jedno, sestro. Dokáže být užitečná v boji?“

„To rozhodně,“ přikývla Birgitta okamžitě. „Dokonce až tak, že mi to dělá trochu starosti. Má potenciál být na bojišti lepší než kterákoli sestra, co jsem kdy viděla. Pokud to teda berete jako pozitivní věc, ale to už záleží na úhlu pohledu. Matriarcha a její přisluhovačky se mnou za ty roky vedly spoustu rozhovorů ohledně Elysie. Podle jejich názoru je nějak spojená s minulostí. S dobami, kdy jsme byly ještě divočejší a agresivnější. V Sedmém a Osmém věku byly mezi námi takové, kterým se říkalo bojové čarodějnice. Všechny učitelky si vždycky stěžovaly, že tu holku nezajímá učit se z knih, memorovat staré texty a podobné věci, které jsou pro nás obvykle přirozené. Tak jsem ji zkusila vzít ven z hradu, do lesů, a ukázala jí nějaká stará kouzla a s nimi spojené, dávno zapomenuté umění. Okamžitě je přijala za své, jako by se pro to narodila. Možná to bylo špatné rozhodnutí, zasvětit ji do těchhle věcí, ale bylo to to jediné, co se učila se zápalem a nadšením. Musíte si taky uvědomit, že Elysia až do dneška nevěděla nic o svém původu ani o tom, co si o ní Sesterstvo myslí nebo co v ní vidí. Používá čarokameny stejně jako my ostatní, ale ne tradičními způsoby, což třeba matriarše dělalo velkou starost.“

„A co ty, ty je pořád ještě dokážeš používat?“ zeptala se Lupara s úsměvem.

Birgitta překvapeně zamrkala. „Nejsem ještě připravená spočinout na pohřební hranici jako váš společník včera, pokud vám jde o tohle. Ale díky za optání.“

„Vy dvě se znáte už hodně dlouho, že?“ přerušil je Landril. „Přijde mi, že jste dávné přítelkyně.“

„To jsme,“ přikývla Lupara. „Birgitta byla jednou ze sester, které Sesterstvo přidělilo do mého království.“

„Nestává se často, že by nás přijali v Dacianaře,“ obrátila se k ní Birgitta. „Tak trochu podezřívám matriarchu z postranních úmyslů. Myslím, že mě chtěla uklidit někam bokem, kde mě udrží stranou všech problémů. O to jí šlo minimálně stejnou měrou jako o zlepšení vztahů mezi Sesterstvem a vaším národem. Bohužel, když Lupara odešla do exilu, musela jsem se vrátit do Jarratoxu, kde mě oblíkly do modré a udělaly ze mě učitelku mladých sester, jak je u navrátilců běžně zvykem. Tak jsem si řekla, proč ne, a využila jsem toho, abych dohlédla na Elysiu. Bylo úžasné zjistit, jak moc za tu dobu vyrostla, a to nejen fyzicky. Už to nebylo děvčátko, ale žena. Teď jí je sedmnáct – pamatujete si ještě, jaké to je, být mladá a zdravá? No, ale ona je trochu zvláštní. Liší se od ostatních dívek, přinejmenším od těch v Jarratoxu. Je tichá, hloubavá a se zbraní v ruce velmi, velmi nebezpečná.“

„Myslíš, že to byl dobrý nápad? Myslím přivést ji ke Xavirovi?“ obrátila se k ní Lupara.

Landril nové situaci pořád ještě nemohl uvěřit. Jednak tomu, že Xavir má dceru, a pak i skutečnosti, že je to čarodějnice. Vždycky věděl, že urostlý válečník nenávidí magii i všechny, kdo se jí zabývají. Teď už i věděl proč.

Birgitta si těžce povzdechla. „Měla jsem snad na vybranou? Potřebovala jsem vám vysvětlit, co se stalo se Sesterstvem. Myslím, že je to pro vás poměrně zásadní věc, o které byste měli vědět.“ Zavrtěla hlavou a zamyšleně se zahleděla kamsi přes jezero. „Chápu Xavira i jeho důvody, proč nás nenávidí. Sice ho moc neznám, ale nepřijde mi jako někdo, kdo dá svoji lásku snadno. Nebo víckrát než jednou. A ztratit ženu, která mu uloupila srdce, aniž by se s ní mohl byť jen rozloučit…“

„Nikdo neví, co se mu teď honí hlavou,“ přerušil ji Landril. „To rozhodně,“ přikývla Birgitta, „ale raději mi řekněte, co chcete dělat dál. Kam půjdete a tak. Pokud jde o mě a Elysiu, my žádnej plán nemáme. Hlavně se potřebujeme dostat co nejdál od Sesterstva.“ Pak jim stručně vysvětlila, co se stalo. Řekla jim o nové dohodě s Mardoniem i o metu sester, se kterými společně uprchly, aby toho nebyly součástí.

„Přinejmenším se shodneme na tom, že všichni nesnášíme Mardonia,“ prohlásila Lupara s křivým úsměvem.

„Nesnášíme?“ zašklebil se Landril a hodil kámen, se kterým si hrál, daleko do vody. „Dokázal bych napsat celou knihu o tom, proč mě samotná existence toho parchanta hrubě uráží.“

„My dva,“ prohlásila Birgitta vážně, „my dva si budeme skvěle rozumět.“

Landril jí pak vysvětlil, co je přivedlo od Baradijských vodopádů až na břeh Tichého jezera. Vysvětlil jí, jak Xavir skončil neprávem ve vězení a jak zbytek Sluneční kohorty skončil na popravišti, a to všechno jen proto, aby uvolnili cestu na trůn právě Mardoniovi. Jak pád jeho chráněnce poznamenal i samotného Cedia, který se z té rány už nikdy nevzpamatoval. Prozradil jí i jména lidí, kteří byli do celého plánu zapletení, a co je cílem jejich výpravy.

„A tu armádu, co ji chcete postavit. Tu povede Xavir?“

„Ne,“ zavrtěl špicmistr hlavou. „V jejím čele stane Valderon. Byl důstojníkem v Prvním legionu, i když už dávno. Navíc Xavir nemá zájem někomu velet. Ty dny má už dávno za sebou. Jeho cílem je pomstít se Mardoniovi za všechno, co udělal jemu, jeho přátelům a celé zemi. Za všechny ty nevinné, kteří byli zavražděni v jeho jméně. Naším prvním úkolem je ale zajistit si zdroje potřebné k vybudování armády.“

„Vysvětlete mi ještě jednu věc. Proč má na sobě to samé brnění, které nosil i ve Sluneční kohortě?“ přerušila ho Birgitta.

„Ty věci mi svěřil do péče přímo Cedius,“ odpověděla Lupara. „Podle mě nikdy neuvěřil tomu, že by Sluneční kohorta opravdu mohla za tu tragédii. A Xavir byl pro něj jako syn, dokonce i po tom všem. Dal mi jeho zbroj i Truchlivé čepele, abych se o ně postarala. Odvezla jsem je s sebou do Dacianary, ale pak jsem i já musela odejít, i když jen do exilu. Baradijské vodopády vrhly svůj stín i na mě a na můj lid, takže jsem neměla na vybranou.“

„Mám pocit, že se hodně změnil. Jen málo mi připomíná toho člověka, kterého znám z legend.“

„Čas změní každého z nás,“ usmála se na ni Lupara. „Svět se mění a my s ním.“

„To je rozhodně pravda. Jen se obávám, že v tomhle případě to není změna k lepšímu.“

Nakonec se ukázalo, že Landril měl pravdu. Když se začalo smrákat, Elysia se sama vrátila do tábora pod věží.

Na pobřeží tou dobou už hořel oheň a bývalí vězni, starší sestra na útěku i královna v exilu kolem něj společně seděli. Když se dívka objevila, hovor na okamžik ustal, ale ona neřekla ani slovo a muži si jí za chvíli přestali všímat. Landril ji pozorně sledoval, jak si tiše sedá vedle své mentorky. Birgitta se na ni povzbudivě usmála a podala jí plátek sušeného masa, aby se najedla. Xavir na dívku vrhl jediný pohled – utrápený a plný bolesti – a pak už jen zíral do plamenů a ničeho si nevšímal.

Špicmistr obrátil svoji pozornost zpátky k Elysii a po chvíli si překvapeně uvědomil, že i přes svoje netypicky ostré rysy a uhlově černé vlasy je ve své podstatě krásná – pokud byste tedy byli na mladé holky. To mu něco připomnělo a pokradmu začal sledovat ostatní muže ze skupiny. Brzy zjistil, že nejeden z nich na Elysii více či méně okatě zírá, což ho dovedlo k závěru, že by si s nimi měl raději rychle promluvit. Dřív, než se o něco pokusí nebo než jim ujede nějaký nevhodný komentář. Jen bohyně ví, jak by na něco takového Xavir zareagoval…

Po chvíli se Valderon mladší sestry zeptal na její luk a na její údajnou a pro něj naprosto nepochopitelnou schopnost ovládat let šípu. Skromně sklopila oči, ale pak odpověděla. „Nějakou dobu jsem cvičila i s meči a dalšími zbraněmi, ale s tímhle lukem jsem strávila nejvíc času. Cítím se s ním nejlíp. Úplně jako by byl stvořený přímo pro mě.“

„Takovýhle schopnosti se můžou občas hodit,“ přikývl bývalý legionář. Pak se se zájmem zahleděl na krásnou zbraň, kterou měla dívka položenou vedle sebe. „Kdo ten luk vlastně vyrobil?“

„Muž jménem Dellius Compol.“ To jméno vyslovila nejistě a podívala se přitom tázavě na Birgittu, aby jí potvrdila, že ho nějak nepopletla.

Muži kolem zalapali po dechu. Dokonce i Valderon vypadal překvapeně.

„Compolův luk?“ prohlásil s úctou v hlase. „To je opravdu cenná zbraň. Pokud se nepletu, byl to současník Allimentruse, ne, Xavire?“

Oslovený jen tiše přikývl.

„U bohyně, to teda musely být časy. Tolik skvělých mistrů najednou. Dneska už lidi nic takovýho vyrobit nedokážou.“

„Já o tý zbrani prakticky nic nevím,“ prohlásila smutně Elysia. „Podle mě je na ní něco zvláštního, ale netuším co.“ Birgitta při tom prohlášení překvapeně povytáhla obočí, ale nijak ho nekomentovala.

„Střílí ale celkem dobře,“ dodala spokojeně dívka.

„Vsadím se, že mnohem líp než něco, co by člověk mohl koupit ve městě na trhu,“ usmál se Valderon a Elysia mu úsměv plaše oplatila.

To Landrilovi cosi připomnělo. Zalovil ve svém batohu a vytáhl jeden z kousků brnění, jež sebral cizincům, kteří napadli marvské uprchlíky. „Když už mluvíme o mistrovské řemeslné práci, něco tady mám. Zkusily byste se na to prosím kouknout, dámy? Myslíte, že by to mohlo být dílo některého z těch legendárních zbrojířů?“

„Tak ukažte, co to tam máte,“ přikývla Birgitta.

Špicmistr natáhl ruku s kouskem zbroje k ohni, aby na něj dopadlo světlo. „Vzal jsem to pár bledým cizincům, co nás před pár dny napadli, a od té doby si nad tím marně lámu hlavu. Víte, mluvím víc než dvěma tucty různých jazyků, ale…“

„Dobře, dejte to sem a uvidíme, jestli z toho budu moudřejší než vy,“ natáhla se po podivném nárameníku starší sestra. Landril na okamžik zaváhal, ale pak jí ten kousek kovu podal. „To je vážně…“ přikývla zamyšleně Birgitta a naklonila se blíž k ohni, aby lépe viděla. Párkrát zamyšleně přikývla a nakonec se spokojeně usmála. „Jo, myslím, že přinejmenším část toho textu přečtu.“

„Vážně?“ vydechl Landril překvapeně a přesedl si, aby jí mohl koukat přes rameno.

„Víte, mám proti vám tak trochu nefér výhodu. Zrovna nedávno jsem narazila na podobné nápisy.“

Pak začala vyprávět, co spolu s Elysiou zažily v Dweldoru po svém útěku z Jarratoxu. Podrobně popsala hrůzy, na které ve vesnici narazily, a taky podivnou postavu, která trápila místní.

„Tady Elysia vystřelila začarovaný šíp, který tu věc uvěznil,“ zakončila svůj příběh, „ale nechaly jsme na vesničanech, ať se sami rozhodnou, jak s ní naloží.“

„Takže tys tam viděla víceméně takovéhle nápisy, jen na zdech?“ zeptala se Lupara, když vyprávění skončilo.

„Přesně. Vyškrábané do zaschlé krve. U Zdroje, pořád si myslím, že ať už ty příšernosti tam způsobilo, co chtělo, bylo to něco mnohem nebezpečnějšího než ta ubohá zrůdička, co jsme pak chytli v lese. Ta vypadala spíš jako obyčejný válečník než jako nějaký myslitel. Ale pokud jde o ty vaše nápisy…“ tady přitom Landrilovi vrátila kousek cizího brnění – „tak to je rozhodně stejná řeč.“

„No a co je to teda za jazyk?“

„To je mi ale netrpělivý mladík, co?“ zahihňala se Birgitta a mrkla na Elysii. „Ale dobře. Důvod, proč se vám – a mně ostatně taky, přinejmenším ze začátku – nedaří přijít tyhle záhadě na kloub, je jednoduchej. Uvažujete totiž jen v rámci řečí používaných na našem kontinentu.“

„Ani ne. Umím i pár dalších.“

„Jak moc vzdálených?“

„Ovládám balanx, pak taky jazyk Krvavých ostrovů, a možná bych si vzpomněl ještě na pár dalších.“

„To je pořád ještě moc blízko. Už jste někdy slyšel o obyvatelích Voldiriku? Protože tohle je, přinejmenším podle mýho názoru, jejich řeč.“

Landrilovi poklesla čelist. „Bohyně, smiluj se,“ vydechl po chvíli. „Jak se to sem vůbec mohlo dostat? Chci říct, vždyť to je země z mýtů a legend… Přední učenci vedou celé roky disputace, jestli vůbec existuje! Kdysi jsem četl pár starých textů sepsaných lidmi, kteří tam údajně byli, ale nikdo si nebyl jistý, jestli to nejsou jen pohádky. Měl jsem v ruce i úplné vydání Dějin od Mavose. Ten tvrdil, že během Druhého věku musel národ Iriků uprchnout ze své země. Přepluli moře a založili říši, která se znovu vynořila až v Šestém věku, tentokrát ale už pod jménem Voldirik.“

„Jak se to sem dostalo? To je skutečně dobrá otázka,“ zamračila se Birgitta a usadila se zpátky vedle Elysie. „Jak se jejich texty, vepsané do jejich brnění – které měli na sobě jejich lidé – dostaly na náš kontinent?“

Landril si znovu pečlivě prohlédl nápisy, které posledních pár dní zkoumal, a na tváři se mu pomalu rozlil spokojený úsměv. Díky informacím, které se právě dozvěděl, mu pomalu začínaly dávat smysl. Už teď dokázal přečíst minimálně jedno slovo. „Pokud přijmu vaši teorii… tak tadyhle to slovo vypadá jako archaický výraz pro hrad. Tedy za předpokladu, že ten jazyk opravdu vychází ze staré irikštiny. No prosím… A tohle slovo, to dlouhé, to by podle všeho mělo být nějaké číslo.“

Birgitta se zamračila, prohlédla si naznačený text a nakonec pomalu přikývla. „Četla jsem stejný texty jako vy a přiznávám, že té legendě o útěku Iriků a jejich novým království věřím. Znám základy většiny klasických jazyků a na tomhle kousku brnění jsem tu a tam něco pochytila. Většina textu mluví o tom, odkud ten válečník – ten, kterému ta zbroj patřila – pochází. Hádala bych, že kdybyste vzal celé to brnění a přečetl si všechno, co je na něm napsané, dozvíte se kompletní životopis jeho majitele.“

„Zajímalo by mě, jestli je opravdu každá ta zbroj jiná. Unikátní, individualizovaná. Jestli popisuje činy toho, kdo ji má na sobě. Hrdinské skutky, válečné úspěchy a tak. Nicméně prozatím si můžeme být jisti jednou věcí. Ten, komu tohle brnění patřilo, stejně jako to stvoření děsící svými nápisy tu vaši vesnici… Nejsou to žádní tupí barbaři. Patří k vyspělé kultuře.“

„Což je ještě horší,“ dodala Birgitta.

Valderon si nejistě odkašlal. „Proč by se ale Mardonius spojoval s těmahle voldirikánskejma zrůdama? Proč je nechává, aby útočily na jeho vlastní lidi? A proč se zaměřuje zrovna na věřící, navíc bez ohledu na vyznání?“

Kolem ohně se rozhostilo ticho.

„Věc, která dělá mně osobně největší starost,“ ozval se po chvíli Xavir, „je ještě něco jinýho. Znám Mardonia. Vždycky jsem ho znal, i když u Cediova dvora to byla bezvýznamná nula. V životě nepřednesl jedinej proslov. Ani na Andělským dvoře, a dokonce ani během Slavnosti umučení, nikdy. V tom našem mramorovým Straviru neměl žádnou reálnou moc ani postavení. Neexistoval žádnej důvod, proč tam žil. Jednou jsme o tom dokonce mluvili přímo s Cediem a myslel si přesně to samý. Tak mi řekněte, proč by se někdo takovej – tahle naprostá a úplná nula, který bylo náboženství vždycky u zadku – najednou rozhodl vyhnat všechny věřící z domovů i z říše?“ Když se zmínil o své minulosti, zvedla Elysia na okamžik oči a upřeně se na něj zahleděla.

„Zkusme se na to podívat z jinýho úhlu pohledu,“ nadhodil Valderon. „Tyhle věci –“ dloubl špičkou boty do kusu brnění, který měl Landril položený vedle sebe, „tihle válečníci, Voldirikové nebo jak jim to říkáte. Je tady možnost, že by na ty lidi útočili z nějakejch svejch vlastních důvodů? Nebo myslíte, že opravdu jednají jménem stravimonskýho krále?“

„Mardonius není žádnej král,“ odplivl si Xavir znechuceně. „A pokud jde o ně, tak ne, nemyslím si, že by jednali sami za sebe. Jednak kvůli tomu, co jsme sami viděli a zažili, ale taky mě k tomu vede pár věcí, co jsem zaslechl mezi uprchlíky z Marvy. Tyhle zrůdy, a je jedno, odkud pocházejí nebo co jsou zač, se volně pohybujou po celý říši. A stravimonská armáda nejenže jim v tom nebrání, ale ona jim přímo poskytuje veškerou pomoc a podporu, o kterou si řeknou. Což mě přivádí k nevyhnutelnýmu závěru, že je považujou za svý spojence.“ Kdesi v dálce ze spaní zapípal pták. V tichu, které se kolem ohně po válečníkově proslovu rozhostilo, ho bylo jasně slyšet. Všichni dlouho seděli a zírali do ohně, aniž by někdo promluvil. Nebylo jim do řeči.

Konečně se Xavir zvedl ze země a hodil si na záda svoje meče. „Beru si první hlídku,“ oznámil prostě.

Elysia ho sledovala, jak vchází do staré věže. Když jí zmizel z dohledu, obrátila svůj pohled zpátky k ohni. Bylo ale zřejmé, že jeho plameny nevidí. Že se jí před očima odvíjejí představy a vzpomínky související s její minulostí, která se jí dnes tak nečekaně poodhalila.

Druhý útěk

Dokonale hladkou hladinu Tichého jezera narušoval jen odraz měsíce, pomalu po ní plujícího. Prázdnota celé krajiny se Xavirovi zamlouvala. Nacházel v ní klid a mír. Ve vězení, a vlastně i v těch letech předtím, pro něj bylo nemožné být opravdu sám. Najít si čas pro sebe a své myšlenky. Odpočinout si od věčného plánování a taktizování.

Všichni tři vlci spali poblíž Lupary, která se uložila bokem od ostatních společně s oběma čarodějnicemi. Z nichž jedna byla jeho dcerou. Xavir pomalu sešel po schodech dolů, potichu a opatrně, aby nikoho nevzbudil.

Ještě předtím, než odešel na hlídku, si sbalil věci a nechal je poblíž své klisny, kterou uvázal stranou od ostatních koní. Věděl, že se mu to bude hodit. Teď se k ní opatrně plížil. Jeho kroky nevydávaly žádné zvuky, které by rušily noční klid.

Po cestě pečlivě sledoval svoje okolí. Když se ujistil, že všichni spí, opatrně odvázal svého koně a odvedl ho kus od věže. Nenasedl, dokud nebyl nějakých čtyři sta metrů od tábořiště. Ani pak se ještě nerozjel, ale místo toho nechal zvíře pomalu, klidně jít. Věděl, že teď už o jeho odchodu musí vědět přinejmenším vlci. On sám se možná dokázal pohybovat dost tiše na to, aby si ho nevšimli, ale okovaný kůň rozhodně ne.

Zrovna když přemýšlel, že by klisnu pobídl do cvalu, zaslechl svoje jméno.

Otočil se přes rameno a v nočním šeru zahlédl další postavu na koni, jak ho sleduje.

Jak mě sakra mohl vidět?

„Myslel jsem, že jsi zahlídl nějaký nebezpečí,“ prohlásil Valderon, když se k němu přiblížil. „Proto jsi tady, ne?“

Xavir se k němu neotočil, jen zavrtěl hlavou. „Nic, s čím by sis musel dělat starosti.“

„Vážně?“

„Vážně. Prostě se vrať k ostatním.“

„A co jim mám asi tak říct? Že Xavir Argentum, ten velký válečník, do kterýho většina z nich vložila všechny svý naděje, se uprostřed noci prostě sebral a utekl od nich jako malej kluk?“ Sarkasmus v jeho hlase nešlo přeslechnout.

„Já nikam neutíkám, Valderone,“ odsekl Xavir. „Jen jsem se rozhodl udělat dobrou věc.“

„Dobrou pro koho? Sotva před pár hodinama jsi zjistil, že máš dítě. Jsi otec, člověče. Chceš mi říct, že to pro tebe nic neznamená?“

„Právě proto odcházím, Valderone,“ zavrtěl hlavou Xavir a seskočil z koně. Druhý muž ho napodobil, takže si stáli tváří v tvář.

„Nemám s ní nic společnýho,“ pokračoval bývalý velitel Sluneční kohorty. „Co ale mám, jsou plány. Plány, jak si vynutím spravedlnost na pár sviňácích. Jak sesadím krále, co zaprodal svoji zem. Všechny tyhle věci zvládnu klidně sám. Vás k tomu nepotřebuju a vy mě ke svým vlastním záměrům taky ne. Pokud ale uspěju, prospěju tím vaší věci a umožním armádě, co se chystáte dát dohromady, aby si mohla klidně napochodovat do Straviru.“

„Dokonce ani ty nemůžeš zaútočit sám na hlavní město.“

„Je možný, že při tom umřu. Ale bude to tak lepší. Pokud odejdu z tohohle světa, aspoň se tahle moje nově nalezená dcera nedozví, co jsem doopravdy zač. Aspoň ji nestáhnu s sebou.“

„Zkrátka a dobře ses rozhodl nechat se zabít,“ přikývl Valderon sarkasticky.

„Jo. Aby si ona mohla prožít svůj život, aniž by si se mnou vytvořila nějaký pouto. Tím by se to celý jen zhoršilo. Věř mi, vím, o čem mluvím. Kdysi jsem miloval její matku a její ztráta mě pronásleduje dodnes. I po všech těch letech mám pocit, jako by mi vyrvali srdce z těla. A to, co se stalo dneska, to jen dál zhoršilo. Nechci, aby něco takovýho potkalo i ji.“

„Nemám tušení, co přesně cítíš,“ přikývl starší muž, „ale podle mě se na tu holku jen vymlouváš. Ve skutečnosti ti jde jen a jen o sebe a o svoji vlastní bolest, před kterou se snažíš utýct. Když teď Elysia našla svýho otce, určitě ho bude chtít poznat. Jsi ta jediná rodina, jakou má. Jsi její jediná šance, jak poznat svůj původ a svoji minulost. Zjistit, kým doopravdy je.“

„A co jí podle tebe asi tak můžu nabídnout? Zrovna já, ze všech lidí na tomhle světě?“ odplivl si zhnuseně Xavir. „Rodový jméno pošpiněný hanbou a krví nevinných? Nebo snad legendárního válečníka naší doby? Moje činy jsou obecně známý, Valderone. Lidi se mě bojí nebo mě nenávidí, a mají k tomu dobrý důvod. Pokud si tu dívku začnou nějak spojovat se mnou, nic dobrýho jí to v životě nepřinese.“

Valderon si smutně povzdechl a pak položil svoji dlaň na levou stranu Xavirova hrudníku, nad jeho srdce. „Ona ale nechce znát tvoji legendu, příteli. Chce poznat tebe. To proto se po tom svým útěku vrátila zpátky do tábora.“

Xavir jen pokrčil rameny. „Udělala by líp, kdyby opravdu utekla.“

„Podle mě ale nechtěla utýct. Chtěla jen… utíkat. A pak se vrátila. Kvůli tobě. Za tebou.“

„Vždyť se na mě ani nepodívala.“

„Čekal jsi snad, že to bude snadný?“ zasmál se Valderon. Znělo to upřímně pobaveně. „Vždyť tě vůbec nezná. Jsi pro ni úplně cizí člověk, co se zjevil odnikud a vpadl do jejího života.“ Xavir se odvrátil a zahleděl se na měsíc, plující po jezerní hladině. „Občas mám pocit, že jsem cizí člověk i sám pro sebe. Že sám sebe taky vůbec neznám.“

„Myslím, že ti rozumím.“

„Pro tebe to ale bylo snazší. Celý tvůj svět byla jen armáda a život na cestách během nejrůznějších tažení. Neměl jsi žádný závazky, nebo jestli ano, tak jen pár. Ale patřit do Sluneční kohorty znamenalo… nevím, jak to vyjádřit. Znamenalo to luxus a výhody. Člověk přišel do styku s kulturou a uměním. Časem těm věcem přivykl, začalo mu na nich záležet – a bylo jedno, jak moc jsem se snažil tomu bránit. Tohle –“ opsal rukou široký oblouk, do kterého zahrnul jezero, věž i spící tábořiště, „tohle se tomu nemůže vůbec rovnat. Je to jen stín života, na jaký jsem byl zvyklý.“

„Možná se časem ukáže, že ti to tvoje dcera dokáže víc než vynahradit. Třeba pak zjistíš, že naopak tvůj předchozí život byl pouhým stínem toho, co máš teď.“

„Chystám se povraždit lidi, kteří mě o to všechno připravili,“ zamračil se Xavir. „Můj život není a ani nebude dobrý nebo příjemný.“

„Řekl jsi mi jednu věc o její matce,“ usmál se na něj smutně Valderon. „Že tě vzpomínka na ni dodneška pronásleduje. Ale řekni mi, co myslíš, že by ti teď řekla? Co by si pomyslela o tom, že prcháš od její – a své – dcery?“

Xavir zavřel oči a okamžitě se mu vybavily všechny ty šťastné chvíle, jež prožil s Lyshou. Najednou si však nebyl jistý, jestli se to skutečně stalo, nebo jestli si je jen vysnil.

„Nenáviděla by mě za to. A řekla by mi to pěkně od plic.

Vlastně ne. Spíš než slovy by mi svůj názor sdělila kouzly. Nejspíš ohnivými.“

To vyloudilo na Valderonově tváři úsměv. „Vrať se zpátky, Xavire. Dej té dívce šanci. Už jen kvůli její matce.“

„K smrti nenávidím Sesterstvo. Za to, co mi udělalo. Co nám udělalo.“

„Ona je ale čarodějnice jen napůl,“ upozornil ho Valderon. „A navíc se na to podle mě díváš úplně špatně. Uvědom si, jaká rána by to právě pro to Sesterstvo byla, kdybys ty, Xavir Argentum, vychoval ze své dcery válečnici místo toho, co z ní chtějí mít ony.“

Při té představě se Xavir usmál. Natáhl ruku, aby pohladil svoji klisnu po krku, zatímco o návrhu přemýšlel.

„S tím lukem by ještě mohla být celkem užitečná,“ rozhodl se po chvíli.

Valderon stiskl rty, aby zamaskoval vítězný úsměv, a povzbudivě ho poplácal po rameni. „To rozhodně mohla. Přece jen, podívej se na jejího otce, co dokáže on.“

Pak se ti dva společně vrátili do spícího tábořiště. Potichu, opatrně, aby nikoho nevzbudili. Za dobu jejich nepřítomnosti se nic nezměnilo, jen měsíc dál netečně putoval po obloze a po jezerní hladině.

Úsvit

Bývalý velitel Sluneční kohorty si procházel svůj pravidelný ranní rituál: dělal protahovací a posilovací cviky, plynule přecházející do tréninku s mečem. Vycházející slunce ho při tom příjemně hřálo a jeho cvičení doprovázel občasný zpěv několika ptáků, kteří se už vydali shánět potravu. Jinak kolem panovalo úplné ticho.

Slunce pomalu stoupalo a Xavir v dálce zahlédl proužek kouře, v panujícím bezvětří dokonale rovný. To v táboře rozdělali oheň a začali připravovat snídani.

„Birgitta mi řekla, že bych si s tebou měla promluvit.“

Xavir se prudce obrátil a zjistil, že Elysia – jeho dcera – stojí kousek od něj ve vysoké trávě. Kývl na ni a vrátil meče do pochev na zádech. Přitom přemýšlel, jestli použila nějakou magii, nebo je prostě tak dobrá, že se k němu dokázala takhle nepozorovaně připlížit.

„No, tak něco jsi mi právě řekla,“ povytáhl obočí a zároveň si ji pozorně prohlížel. Měla stejně uhlově černé vlasy jako Lysha a v modrých očích měla tentýž odzbrojující pohled jako její matka, i když z trochu jiného důvodu.

Když tam tak před ním stála, musel se vyrovnat se skutečností, že je čarodějnice. Pak najednou zjistil, že je sotva o hlavu menší než on sám. Na dívku je vážně vysoká, pomyslel si. Všiml si, že v jedné ruce drží svůj luk, zatímco ta druhá nervózně žmoulá okraj napůl plného toulce. Na sobě měla zelenohnědé cestovní šaty a přes ně pěkně zdobené kožené brnění.

„Jenže já nevím, co bych ti měla říct,“ pokrčila rameny. Její hlas byl plochý, bez veškerých emocí.

„Tak to jsme dva,“ usmál se lehce Xavir. „Něco takovýho by mě ani ve snu nenapadlo. Neměl jsem žádné plány kromě toho, co se svými společníky podnikneme a kam půjdeme.“

„A kam to bude?“

„Na samý hodně, hodně nebezpečný místa. Možná cestou zemřu, ale rozhodně mám v úmyslu přitom zabít pár hodně zlých lidí.“

Elysia pokrčila rameny. „Já zatím zastřelila jen pár jelenů. Birgitta mě naučila, jak na to. Maso jsme pak vždycky daly vesničanům, aby měli co jíst.“

„A tobě to nevadilo?“

„Proč by mělo?“

Následovalo dlouhé, nejisté ticho, kdy ani jeden z nich netušil, co by měl říct. „Zastřelila jsi je tímhle lukem?“ nadhodil nakonec Xavir, jen aby něco řekl.

Když přikývla, natáhl se po něm, aby si ho mohl prohlédnout. Elysia na okamžik zaváhala, ale pak mu ho podala.

Xavir nemohl neobdivovat řemeslné schopnosti jeho dávného výrobce. Luk byl dokonalý. Jak po estetické stránce, tak i po té praktické. Leštěné tmavé dřevo se ve slunci třpytilo a celá zbraň byla dokonale vyvážená a skvěle seděla v ruce. Všiml si i malého čarokamene, zasazeného do dřeva těsně nad držadlem.

Uctivě luk dívce vrátil. „Dellius Compol opravdu věděl, jak vyrobit dokonalou zbraň. Kdysi jsem znal jednoho muže, co žil ve stravimonským pohraničí a který o sobě tvrdil, že se mu podařilo objevit dávno ztracená tajemství Compolových technik. Vyráběl pěkný věci, ale s tímhle se to prostě nedá srovnávat.“

„Jsem s ním celkem dobrá.“

„Víš, nikdy jsem neslyšel o jediný bojový čarodějnici, co by žila v Devátým věku. Sesterstvo už dávno nepoužívá čarokameny jinak než přímo.“

„Máš pravdu přinejmenším v tom, že tyhle věci v Jarratoxu moc neschvalujou,“ přikývla Elysia pobaveně.

„Sesterstvo celkově neschvaluje spoustu věcí,“ ušklíbl se Xavir.

„Znal jsi moji matku,“ prohlásila nečekaně dívka a podívala se mu do očí.

„Evidentně,“ přikývl válečník a levou rukou ukázal na Elysii coby zjevný důkaz svého tvrzení.

Zasmála se, ale rychle zase zvážněla. „Jaká byla?“

„Hrdá. Tvrdohlavá. Ráda zkoušela nový magický postupy. Moc si nelámala hlavu s pravidly, ale to já tehdy taky ne. Byla náladová a vznětlivá. Ale miloval jsem ji a ona zase mě.“ Elysia se posadila do trávy a zastínila si oči, aby se mohla rozhlédnout po jezeře. Xavir chvíli váhal, ale pak si dřepl vedle ní.

„Víš, jsi své matce hodně podobná,“ pokračoval po chvíli tiše. „Když jsem tě včera uviděl, v první chvíli jsem si myslel, že jsi ona. Když jsme se poznali, bylo jí zhruba o rok víc, než je teď tobě. Tehdy přišla do našeho klanu.“

„Jaký to bylo?“ chtěla vědět Elysia. Její hlas byl znovu plochý a bez emocí. „Jaká byla ona?“

Xavir jí několik dalších hodin vyprávěl o svém mládí v rodovém sídle, o tom, jak se seznámil s Lyshou a co spolu prožili. Byl to nejdelší proslov, jaký měl od oné osudové noci u Baradijských vodopádů. A Elysia mu tiše naslouchala, aniž by ho jedinkrát přerušila.

„A co ty?“ zeptala se, když skončil. „Co jsi ty zač?“

„Myslím, že to ti dřív nebo později řeknou ostatní. Spíš dřív. Prozatím to asi shrnu tak, že jsem byl voják, co se vypracoval na významnou pozici u dvora krále Cedia Moudrého.“

„O tom jsem už slyšela. To byl ten slavnej stravimonskej král, že?“

„Ano, ale navíc byl i velkorysý a chytrý. Ne jako ten barbarskej idiot, co převzal vládu po něm. A v tom je ten problém, víš? Na trůn si může sednout každej, ale krále to z něj neudělá. Stejně tak můžeš mít právo vládnout, ale to z tebe ještě neudělá vůdce svýho lidu.“

„Včera večer mi Birgitta řekla, že ty sám jsi mohl být králem. Je to pravda?“

„Někteří lidi to říkají, ale podívej se na mě – jsem tady. S tebou, ale bez koruny.“

„Takže koruna dělá z člověka krále?“

Na to jí Xavir neodpověděl.

„A proč jsi vlastně Cedia opustil?“

„Byl jsem… podvedli mě.“ Pak jí stručně a věcně vylíčil, jak byl zrazený a co z toho vzešlo. „V podstatě to znamená, že moje cíle jsou podle všeho shodný s těma Lupařinýma, a tím pádem i s těma tvýma. Jen tě chci poprosit o jedno. Nesuď mě jen podle toho, co v budoucnu provedu.“

„Proč bych měla?“

Xavir se na ni nejistě podíval, ale pak si povzdechl a zkusil jí to vysvětlit. „Není mým zvykem zabíjet bezbranný, neozbrojený lidi, ale pokud jde o ty, co mi tohle udělali, s radostí si to nakráčím do jejich domovů a rozsekám je na kusy. Tak to je. Tohle se stalo z tvýho otce. Chystám se vraždit generály ve výslužbě i aktivní členy současný vlády a nakonec i krále, co není králem. A to všechno jen proto, že věřím, že si to zasloužej. Dny mojí slávy jsou už dávnou minulostí. Teď kráčím ve stínech, v temnotě.“

Elysia mlčela, dokonce se na něj ani nepodívala.

„Vstávej,“ rozhodl se po chvíli a narovnal se. „Chtěl bych vidět, co taková bojová čarodějka vlastně umí.“

Chvíli jim to trvalo, ale nakonec našli malý dubový hájek ukrytý v jedné z roklí, kterými byly stráně kolem jezera protkané. Xavir vzal svůj meč a vyřízl do kmene jednoho ze stromů velké „X“. Pak se otočil a poodešel o třicet kroků.

„Dokážeš se strefit přímo do středu toho kříže?“ zeptal se Elysie.

„Děláš si legraci?“ zasmála se pobaveně. „Nic jednoduššího tě už nenapadlo?“

„Tak to udělej,“ nenechal se odbýt.

Jednou rukou sáhla do toulce na svém rameni, zatímco druhou zvedla luk. Soustředěně se zamračila a pak jediným plynulým pohybem vystřelila šíp, který se zaryl do stromu. Xavir k němu doběhl a zjistil, že je zabodnutý přesně ve středu jeho značky.

Když k němu dívka sebevědomě došla, zkřížil ruce na prsou a vážně se na ni podíval. „Tak dobře. Ukaž mi něco, co považuješ za přiměřeně obtížné.“

Elysia mu pohled stejně vážně oplatila, ale pak její výraz roztál a s úsměvem přikývla. „Tak jo. Zůstaň, kde seš, a nehejbej se.“

Obešla ho, zamířila k ústí rokle a nezastavila se, než od kříže vyřezaného v kmeni stromu byla zhruba stejně daleko jako předtím, jen pod jiným úhlem. Hlavní rozdíl ale představoval Xavir, který stál přímo mezi svou dcerou a jejím zamýšleným cílem.

„Hlavně se nepohni!“ zavolala na něj znovu.

Urostlý válečník povytáhl obočí, ale poslechl. Klidně, ne tečně stál, ale pozorně dívku sledoval. Bylo mu jasné, že ho zkouší, jenže netušil jak.

Elysia vytáhla z toulce další šíp, nasadila ho na tětivu, napjala luk a zamířila. Přímo na Xavira. Když zavřela oči a zhluboka se nadechla, válečník najednou znejistěl. Určitě ta holka ví, co dělá?

V tu chvíli otevřela oči a současně s tím vypustila šíp.

Letěl přímo na Xavira, přímo mezi jeho oči. Najednou, když už byl od něj pouhé tři stopy, se podivně stočil a minul jeho hlavu tak těsně, že se mu opeřením lehce otřel o tvář. Co už ale válečník neviděl, bylo, že těsně za ním se střela znovu stočila a vrátila se na původní trajektorii, jen aby se o zlomek vteřiny později s hlasitým zadrnčením zabodla do kmene.

Xavir se otočil na patě, a když zahlédl šíp trčící ze stromu, šel si ho prohlédnout. Elysia minula střed značky, ale jen těsně, sotva o čtvrt palce. Kdyby jejím cílem nebyl kmen, ale člověk, byl by mrtvý.

„To je opravdu něco,“ přikývl válečník uznale a obrátil se k dceři, která k němu mířila skrz lesík s hrdým výrazem ve tváři.

„Tu věc, to děláš ty, nebo ten luk?“ zeptal se jí a rukou naznačil podivnou zatáčku, kterou šíp ve vzduchu udělal.

„Od každýho trochu,“ pokrčila rameny. „Let šípu jako takovej řídí luk, ale celkově to funguje stejně jako všechna ostatní kouzla prováděná pomocí čarokamenů… Něco jde z nich, něco ze mě, něco z… z elementů, zjednodušeně.“ Zvedla luk a ukázala mu kámen vsazený do dřeva nad rukojetí. „Tohle je jeden z mála čarokamenů, co dokážu používat. S většinou si tak nějak… nerozumíme. Ale pomocí tohohle dokážu ovládat vzduch, skrz který pak šíp letí, a tím ho různě ohýbat. To je ale ta jednodušší část, víš? Vědět, kde je můj cíl, co je za překážkou, kolem které střílím, ale skrz kterou nevidím, to je o hodně složitější. Hodně velkou roli v tom hraje paměť. A taky víra, i když Birgitta se kvůli tomuhle vždycky vzteká, když o tom začnu. Pak ještě existujou speciální šípy, co v sobě mají vlastní čarokameny. Každý z nich dokáže něco jinýho a hodí se na jiný věci. Některý jsou předem daný, jiný můžu ovládat podle libosti, ale všechno to ve výsledku řídím já a moje vůle. Ale zase, ten kámen tady v tom luku mi s tím hodně pomáhá. Nejlíp bych ti to asi mohla popsat tak, že mě vede.“

„Tohle je opravdu úžasný,“ přikývl Xavir uznale. „Umím si představit spoustu situací, kdy by podobné schopnosti byly k nezaplacení. Umíš takhle používat i jiný zbraně?“

„Trénovala jsem trochu i s mečem a myslím, že mi to i celkem šlo, ale nejsem si jistá. Víš, nikdy jsem neměla s kým nebo čím svoje schopnosti porovnat, leda s Birgittou, která mě učila. A ta tvrdí, že je už stará a pomalá, takže nevím.“

„A jakou další magii ovládáš?“

„To není zrovna moje…“ Zarazila se a sklopila oči. „Podívej, ráda bych ti řekla, že jsem jedna z nejtalentovanějších sester v celých našich dějinách, ale byla by to lež. Nejsem. Promiň. Sesterstvo mě za to nenávidělo a já je taky neměla nijak zvlášť v lásce.“

„Tak to přece jen máme něco společnýho,“ usmál se ironicky Xavir. „A pak ještě to, že jsem taky nikdy nebyl dobrý student, i když s mečem jsem si vždycky vedl celkem slušně.“

„Birgitta rychle pochopila, že nemá cenu nutit mě učit se z knih, tak na to šla jinak. Praktičtěji. Říkala, že existujou i jiný, starší druhy umění, než co používá Sesterstvo teď. Že existují druhy magie, co se používaly v dávných dobách, a že nechybělo mnoho a místo toho, co jsme dneska, z nás byl válečnický kmen pobíhající po lesích.“

„Vážně? Je to pravda?“ Doufal, že ano. Nechápal, co se děje, ale to, co se právě dozvěděl, ho podivně dojalo.

„Upřímně? Nevím. Dělala jsem prostě jen to, co mi Birgitta řekla, a ono to fungovalo. Navíc její lekce se mi líbily mnohem víc než nudné hodiny biflování z knížek, takže asi tak.“

„Přinejmenším je to mnohem praktičtější příprava na život,“ přikývl Xavir. V duchu ale už hodnotil, co by tahle dívka, jeho dcera, mohla udělat pro jejich věc, jak by ji mohl využít ve svých plánech. Věděl, že je to špatné, že takhle by o ní neměl uvažovat, ale nemohl si pomoct. Možná byl její otec, ale vždycky, celý svůj život byl především voják – a na rozdíl od rodičovství v tom byl dobrý. Nebo alespoň věděl jak na to, co dělat. Kde začít.

A tak tam stáli, zírali na sebe a mlčeli. Ticho se protahovalo. Nakonec ho přerušila Elysia. „Co vlastně tady děláme? Ne my dva v týhle rokli, ale my všichni, tady v Burgassii? Birgitta mi toho moc neřekla, ale co jsem si dala dohromady, tak její plány nešly moc daleko za to, že se tady setkáme s vaší skupinou.“

„To je dobrá otázka,“ přikývl Xavir. „Slyšela jsi někdy o Mardoniovi a o tom, co dělá? Jak ničí svůj vlastní lid?“

„Jo. Dokonce do toho už zatáhl i Sesterstvo. Jak říkala včera večer Birgitta, právě kvůli tomu jsme se rozhodly odejít.“

„S mojí pomocí se Valderon, Lupara a ten špicmistr, Landril, chystají dát dohromady armádu a pak svrhnout krále. Toho ale mám já v plánu zabít. Sám, vlastníma rukama. Za to, co mi udělal. No, vy jste tady, abyste nám s tímhle vším pomohly. Sice se mi to nijak nelíbí, ale bez podpory magie prostě nemáme šanci.“

„Jakože my dvě narukujeme do té vaší armády?“

„Pokud se věci mají tak, jak to včera vyprávěla Birgitta, tak Mardonius bude mít k ruce spoustu čarodějnic. To, k čemu se chystáme, je prakticky sebevražedná mise, ale myslím, že tvoje učitelka s námi půjde. Už jen kvůli Lupaře, se kterou se dobře zná z dřívějška.“

„Určitě to udělá,“ přikývla Elysia. „Ale řekni mi jednu věc. Pokud jsi kdysi stál v čele králových legionů, proč nejsi velitel i teď?“

„Už armádám nevelím,“ odpověděl jí Xavir, nevidoucí oči upřené kamsi do dálky, jak se díval do minulosti. „Pomůžu ale jinak. Po svém. Lidi, po kterých teď jdu, mají k dispozici zdroje, který Landrilovi umožní najmout vojáky a nakoupit jim vybavení. I tak to ale bude trvat celé týdny, možná i měsíce, než postaví celou armádu. Až ji dá dohromady, postaví se do jejího čela Valderon. Hodí se na to. Je to čestnej chlap.“

„A ty ne?“ povytáhla dívka překvapeně obočí.

Xavir se na ni vážně podíval a pak smutně zavrtěl hlavou. „Já vlastně nevím, kdo jsem.“

Xavir s Elysií se společně vrátili do tábora. Dívka pak zamířila za Birgittou, zatímco Xavir se přidal k Valderonovi, který byl kousek stranou od ostatních na břehu a brousil si meč. Chvíli oba muži jen seděli vedle sebe a mlčeli, zatímco si užívali výhled na dokonale hladkou hladinu temně modrého jezera.

„Tyhle meče za moc nestojej,“ povzdechl si po nějaké době Valderon, zatímco si prohlížel ostří, na kterém pracoval. „Hodily by se nám lepší zbraně.“

„Dokud s nima půjde bojovat a zabíjet, svůj účel splní,“ pokrčil Xavir rameny.

„Říká chlap, co má na zádech jedny z nejlepších čepelí, co kdo kdy vyrobil,“ zasmál se bývalý legionář. „Ale radši mi řekni, jak to šlo.“

„Nejsem připravenej stát se otcem,“ povzdechl si urostlý válečník. „Nevím, jak na to. Bylo to přinejmenším rozpačitý, co ti mám povídat.“

„Tyhle věci se nenaučíš přes noc. Musíš na tom pracovat, cvičit, zlepšovat se. Vlastně se to moc neliší od šermování, víš? I to potřebuje čas a praxi. A dobrej meč,“ dodal po chvíli.

„Jak tě znám, tak se svou zbraní nebudeš nikdy dost spokojenej,“ zasmál se Xavir.

„Jo, přesně. A to je rodičovství v kostce, příteli,“ oplatil mu úsměv Valderon. „Takže, kdy vyrážíme?“

„Když jsem posledně mluvil s Luparou, říkala, že si potřebuje promluvit s tou starou čarodějnicí a ujistit se, že se k nám ty dvě hodlají připojit. Ale řeknu ti jedno. Ta holka mi před chvílí ukázala, čeho je schopná, a na rovinu, je to fakt něco. Bude se nám ještě hodit, uvidíš. Ovšem pokud jde o ten odjezd, záleží jen na královně. Já sám bych nejradši vyrazil hned teď. Od naší první oběti nás dělí jen pár dní cesty…“

„Toužíš po krvi, příteli?“ zasmál se Valderon. „To obvykle není zrovna zdraví prospěšné, dej na mě.“

„Svým způsobem toužím, ale je v tom i něco jinýho. Na rovinu, ty nechceš vidět, jak si tahle sebranka povede v opravdovým boji?“ zeptal se a kývl bradou směrem k ohništi, kolem kterého posedávali uprchlí vězni, jejichž smích doléhal až k oběma mužům.

„Myslím, že někteří z nich mají potenciál stát se schopnejma bojovníkama. Davlor asi ne, to uznávám, ale třeba takovej Tylos to s mečem fakt umí a Jedral je schopnější, než by mě kdy napadlo. Mezi řečí se mi zmínil, že nějakou dobu byl u jakýsi žoldácký skupiny, tak možná tam něco pochytil? Nevím.“

„Narodil se do mocnýho klanu, ale pak na něj dolehly těžký časy, jestli mi rozumíš,“ začal mu vyprávět Xavir. „Nezbylo mu než použít všechny svoje schopnosti a kontakty, aby vůbec přežil.“

„Rozumím. Něco takovýho člověka změní, ale s trochou štěstí si z toho nakonec odnese zkušenosti, které se mu můžou v životě hodit.“ Odmlčel se a povzdechl si. „Ti ostatní se sice snaží, ale nejsou nic víc než banda grázlů. Jenže i takový potřebujeme.“ Valderon vypadal, že je konečně spokojený se svojí čepelí. Ještě jednou si ji prohlédl, pak ji odložil na zem a přitáhl si kolena k bradě. „Hele, jejich schopnosti mi starost nedělají. Potřebujou pravidelně trénovat, a jestli je chceš zapojit hned do té první akce, tak opravdu intenzivně. Nakonec to ale zvládnou. Však uvidíš.“

„Jejich pomocí rozhodně nepohrdnu,“ usmál se Xavir a pohodlně se opřel lokty o zem. „Napřed se tam ale musíme dostat a na místě zjistit, proti čemu vlastně budeme stát.“

„Jo, myslím, že to půjde. Víc se bojím, co najdeme dál ve Stravimonu. Jestli sis všiml, cesty jsou prázdné. Žádní poutníci, kupci, trubadúři, nic. To je celkem divný, nemyslíš? Jasně, většinu doby jsme šli po lesních stezkách, ale ne pořád. Co se pamatuju, dřív tam člověk pořád někoho potkával, ale teď ne. Kde sakra všichni ti lidi jsou?“

Obě čarodějnice souhlasily, že se přidají k Lupaře na její misi, takže během necelé hodiny už byli znovu na cestě.

Královna sestrám nabídla jednoho ze svých vlků, aby si po dlouhém putování pěšky mohly trochu odpočinout. Sama si sedla za Valderona na jeho koně. Xavirův bývalý rival se od té chvíle usilovně snažil zamaskovat, jak nepříjemně se cítí. Zkusil nadhodit, že by se Lupara třeba mohla vrátit na svého vlka a sestry by si sedly každá na jednoho z těch dalších. Královna to ale odmítla s tím, že zbylá dvě zvířata jim lépe poslouží jako průzkumníci.

Xavir se tiše bavil. Až příliš dobře chápal, o co tady jde. Pokud šlo o něj, dával by Valderonovi větší šance, i kdyby sám vyrazil proti celé Mardoniově armádě, než jeho chabým pokusům uniknout Lupařině zájmu.

Když přišel čas vyrazit, ukázalo se, že Birgitta není zrovna nejlepší jezdkyně. Vlk měl sice na zádech vysoké sedlo, ale i tak se při prvním pokusu nasednout převážila a po hlavě spadla na druhou stranu. Elysia se neudržela a při pohledu na svoji učitelku rozpláclou na zemi a klející jako pohan se rozesmála, až se za břicho popadala.

Konečně byli všichni připravení a vydali se na cestu. Během pár hodin nechali Tiché jezero daleko za zády. Rychle klusali skrz liduprázdnou Burgassii. Míjeli prastaré ruiny, jeli přes zvlněné pahorky a lesíky, až se nakonec ponořili do hustého pralesa.

Xavir cítil současně nadšení i napětí, a hrudník se mu svíral úzkostí. Byl tomu rád. Tyto pocity kdysi byly jeho věrnými společníky, kteří k němu přicházeli před každým bojem. Věděl, že už brzy stane tváří v tvář těm, kteří zosnovali jeho pád, kteří zradili jeho milovaného krále, kteří zabili jeho bratry ve zbrani a jeho samotného přivedli až do Pekelné brány, jen aby zahodili klíč a zapomněli na něj.

Jenže on přežil. A co víc, byl zpátky. A měl v plánu srovnat účty.

Čas útoku

„V okolí hlídkují zvědové. Může jich být tak tucet, víc rozhodně ne.“

Byli u hranic se Stravimonem a Tylos se právě vrátil z vrcholku kopce, tyčícího se nedaleko opevněného sídla generála Havinira. Jeho bezstarostné chování ujistilo celou skupinu víc než slova, že jim nic nehrozí.

Xavir musel přiznat, že se mu ten muž líbí čím dál tím víc. Měl uklidňující a chvílemi i povzbuzující vliv na všechny kolem, což byla schopnost k nezaplacení. Navíc neměl nikdy s ničím problém. Dalo se s ním mluvit prakticky o čemkoli. Když si někdo z mužů začal stěžovat, nikdy se nepřidal – naopak, vždycky se snažil na věci najít něco pozitivního. Navíc poslední dobou, když po večerech sedávali kolem ohně, jim občas začal recitovat čambreskou poezii tak procítěně, že se všichni ve svých představách procházeli po píscích jeho vzdálené, exotické domoviny. Urostlý válečník občas přemýšlel, jaké by to asi bylo, mít po svém boku takhle okouzlujícího společníka během dávných tažení v Cediově armádě.

Tylos se posadil, rozhlédl se po ostatních a hned si všiml, že něco není v pořádku. „Pročpak jsi tak zasmušilý, Davlore? Tváříš se, jako bys byl snad dokonce zklamaný mými novinkami. Nebo je to naopak výhled na blížící se řež a krveprolití, co tě uvrhlo do chmur?“

Chlapec se narovnal a hrdě vypnul hrudník. „Ale houby. Se na to úplně třesu, ne jako? Já jen že, jakože, to, no… Ještě nikdy jsem o bojování nepřemejšlel. Vždycky se to tak nějak stalo, pěkně ráz naráz, chápeš? Třeba když nás napadly ty potvory onehdy, nikdo jsme neseděli s mečem v ruce a nečekali, až to jakože začne, a my je budem moct vodkrouhnout. Což je jakože přesně to, co děláme teď. Já na myšlení ale nikdy moc nebyl, jasný? Když jsem ještě makal na farmě, prostě jsem jen dělal to, co bylo zrovna potřeba. Co se mělo stát, to se stalo, že jo, sucho ani krupobití nepředpovíš ani nezastavíš. Takže když to přišlo, prostě jsme to brali jako danou věc, a hotovo. Nebyl čas sedět na prdeli přemejšlet, co bude dál a tak.“

„Myšlení občas bolí, což?“ usmál se Tylos. „Možná bys ale mohl načerpat útěchu ze skutečnosti, že nás nečeká žádná velká bitva, neboť mužů je v tom domě jen pomálu.“

„Má pravdu,“ přidal se Valderon. „Ani se nenaděješ, a už bude po všem.“

„Ale i tak se můžeš utíkat schovat mámě pod sukni a napít se trošky mlíčka z jejích cecíků,“ zasmál se Jedral a dloubl mladíka prstem do žeber.

„Vyser si voko,“ odsekl Davlor vztekle. „Dokážu se o sebe postarat sám, debile.“

„To jako že si ho dokážeš sám vyhonit, jo?“

„Aspoň mám co si honit, kriple.“

„Tak a nyní se všichni zase uklidníme,“ usmál se na ně Tylos způsobem, ze kterého šel mráz po zádech.

Ten večer nerozdělali oheň. Takhle blízko od svého cíle nechtěli nic riskovat. Prostě se zabalili do pokrývek, aby se ochránili před nočním chladem. Jen Lupara se pohodlně přitulila k jednomu ze svých vlků a obě čarodějnice zase jedna k druhé.

„Spustíme to před východem slunce,“ oznámil jim Xavir.

„Až se měsíc dotkne tamhletoho kopce, vyrazíme. Tou dobou by mělo celkem foukat, a zvuky větru ve větvích nám pomůžou připlížit se k domu nepozorovaně. Elysia –“ ukázal na svoji dceru – „půjde se mnou. Birgitta taky. Předpokládám totiž, že co tomu místu chybí po vojenský stránce, to si vynahrazuje kouzlama a magickejma ochranama. My se o ně postaráme, zatímco vy budete čekat. Tady. Valderone, budeš to tu mít na povel.“

Elysia vypadala, že ji Xavirův plán překvapil. Nebyla rozhodně jediná.

„Valderon a Lupara vám řeknou, co máte dělat. Rozhodnou, kdyby bylo potřeba nám vyrazit na pomoc. Ale k tomu by došlo, jen kdybychom se nevrátili. Naším cílem je prozkoumat terén a sejmout strážný, pěkně jednoho po druhým. Hlavně ale tiše a nenápadně. Což znamená, že čím míň nás bude, tím větší máme šanci uspět, a právě proto tam půjdeme sami. Vy si můžete v klidu odpočinout. Dokonce i ty, Davlore.“

Když domluvil, vyskočil Harrand na nohy, tvář zkřivenou vzteky. „To jako fakt? To myslíš vážně? Půjdeš tam s těma dvěma ženskejma, ale s náma ne? Prostě a jednoduše se na nás vysereš, po tom všem? Po tom, co jsme ti pomohli dostat tu tvoji vznešenou prdel z vězení?“

Kdosi se prudce nadechl, několik lidí překvapeně zadrželo dech. Xavirův ledový pohled se zabodl do Harranda, který během pár okamžiků splaskl, sklopil oči a začal se tvářit provinile. Nakonec mávl rukou a zase se posadil. „Do prdele, zapomeň na to. Jsem unavenej a mám kurevskou chuť někoho sejmout.“

„Začni sám u sebe,“ zabručel Davlor popuzeně.

Harrand se vmžiku vymrštil ze svého místa a vrhl se na něj. Do cesty se mu ale postavil Valderon a otevřenou dlaní ho uhodil do hrudníku tak, že to vzteklého muže odhodilo několik kroků dozadu, kde se rozplácl na zemi. Davlor na to překvapeně zíral a zjevně nechápal, co se děje.

„Nebudeme bojovat sami mezi sebou,“ zasyčel Valderon vztekle. „Obzvlášť ne ve chvíli, kdy máme naše nepřátele na dosah. Jestli se chceš nechat zabít, tak prosím, posluž si, ale nás do toho netahej!“

Harrand se posbíral ze země a opatrně se ohmatával, jestli mu nic není. Evidentně stále zuřil.

Xavir zatím obrátil svůj pohled k Landrilovi. Ten, když si toho všiml, začal zuřivě vrtět hlavou. „Špicmistře,“ nedal se urostlý válečník odbýt, „myslím, že tam budu potřebovat i tebe.“

„Já ale nejsem žádný válečník! Jestli budeme muset bojovat, hodil by se ti spíš –“

„Nechci po tobě, abys bojoval.“

„Tak co teda?“

„Odpovědi,“ odsekl Xavir, ale pak se přinutil pomalu vydechnout a zkusil to znovu. „Podívej, jednání mezi mnou a Havinirem nejspíš bude dost přímočaré. Tvoje metody jsou poněkud… rafinovanější.“

„No tak dobře,“ přikývl Landril rezignovaně.

„Tady žádná magie není,“ prohlásila Birgitta a hlasitě začichala. O kus dál zahoukala sova.

Obě sestry, Xavir a Landril stáli ukrytí v oblaku temnoty, který přivolala Birgitta pomocí své hole.

Zatím neviděli žádnou hrozbu. Generálovo sídlo, od kterého je dělil řídký lesík, bylo postavené z obyčejných šedých kamenů a obklopovaly ho neudržované trávníky.

„Jak to víš?“ zašeptal Xavir překvapeně.

„Sestry dokážou vycítit magii na dálku. Tady ale žádná není. Nic, kromě mých vlastních kouzel.“

„To ještě nemusí nic znamenat,“ ozval se Landril. „Třeba Sesterstvo do jeho klanu žádnou čarodějnici nepřidělilo. Nebo prostě jen nemá pocit, že by ji mohl potřebovat.“

„To není moc pravděpodobný,“ zavrtěl Xavir hlavou. „Na generála Havinira se dobře pamatuju z doby, kdy jsem byl v kohortě. Vždycky se v boji spoléhal na magii. Vždycky. Čarokameny byly středobodem jeho taktiky a živě se zajímal o Sesterstvo a jeho praktiky. Pořád naléhal na Cedia, aby mu poslal víc čarodějnic s mocnější magií. Pokud na tomhle místě není žádná magie, musí to mít nějaký vážný důvod, ale co by…“

Najednou se odmlčel a zahleděl se do tmy. Pak zvedl ruku a ukázal mezi stromy. „Strážný. Nemá helmu. Elysio, zastřel ho. Miř na tu nekrytou hlavu.“

Bylo vidět, že dívka znejistěla. Nic ale neřekla. Dokonce se ani nepodívala na svoji mentorku, jestli s tím souhlasí, nebo aby ji podpořila. Jen nervózně vytáhla šíp z toulce a trochu roztřeseně pozvedla luk.

Takhle si aspoň vyzkoušíme, z jakého je moje dcera těsta, pomyslel si Xavir.

Elysia napjala tětivu a pak s tichým povzdechem vystřelila. Ozval se tupý náraz následovaný tlumeným žuchnutím, jak se mrtvý muž zhroutil k zemi. Bývalý velitel Sluneční kohorty se však na něj ani nepodíval. Místo toho sledoval svoji dceru, která právě poprvé v životě zabila jinou lidskou bytost. Dívčin dech se zrychlil a klesla na kolena. Xavir si dřepl vedle ní a neohrabaně ji objal kolem ramen. „Bylo to rychlé a bezbolestné,“ snažil se ji utěšit. „Nijak netrpěl. Byl to voják a byl připravený na možnost, že zemře. I tak bylo to, cos udělala, velmi obtížné a já vím, že si to budeš pamatovat až do konce života. Ale teď na něj zkus myslet stejně, jako myslíš na jelena, kterého jsi ulovila. Vojáci jsou taky zvěř, jen trochu jiného druhu. Opakuj si to. Udělala jsi správnou věc. Ale teď se seber. Ještě budu potřebovat tebe i tvůj luk.“

Elysia přikývla a Xavir se znovu postavil, aby se rozhlédl po okolí. Místo něj se k roztřesené dívce sklonila Birgitta a něžně ji objala kolem ramen.

„Má pravdu,“ zašeptala jí do ucha. „Smutné na tom všem je, že s každým dalším zabitím ti to bude připadat snadnější a snadnější.“

Po chvíli znovu vyrazili. Obešli celý pozemek kolem dokola a postupně objevili pět dalších strážných. Každého z nich tiše a spolehlivě zabil šíp nebo meč, podle potřeby.

Jde to až moc snadno, uvažoval Xavir v duchu.

Havinirovo sídlo byla velká obdélníková budova, postavená spíš tak, aby byla pohodlná, než aby se dala bránit. Její střechu sice lemovalo cimbuří, ale ve stěnách byla místo střílen proražená velká klenutá okna. Z východní strany, kde byla hlavní brána, ji chránil vodní příkop, přes který se chodilo po dřevěném můstku, momentálně vytaženém. Navíc ve strážních budkách za ním stáli dva vojáci, takže se celá skupina raději přesunula o kus dál. Po chvíli se zastavili.

„Co teď?“ chtěl vědět Landril.

„Tahlencta umí ovládat zemi,“ ukázal Xavir přes rameno na starší čarodějnici, zatímco očima těkal po cimbuří nad nimi a zkoumal, jestli tam náhodou nehlídkují nějací strážní. „Při našem prvním setkání přece udělala tu pevnou krustu, co nás zachránila, ne? Tak teď ji prostě udělá znova.“

„Tahlencta má nějaký jméno, ty křupane zabedněnej,“ vyjela na něj Birgitta tiše. „A pokud jde o ten tvůj plán, tak jo, zvládnu nás dostat na druhej břeh, ale budu kvůli tomu muset na chvíli pustit kouzlo, co nás ukrývá před zvědavejma pohledama. Takže se koukejte snažit, ať vás mezitím nikdo nezastřelí.“ S těmi slovy sklonila svoji hůl a zašmátrala ve váčku, co jí visel u opasku. Po chvíli spokojeně přikývla a vytáhla z něj hnědý čarokámen. Párkrát ho otočila v dlani, potom natáhla ruku před sebe a pustila se do zaklínání.

Země začala vibrovat a nad příkopem se podivně vydouvala a bobtnala. Najednou z ní vyrazil kořen a začal se kroutit a svíjet, a přitom stále rostl a zvětšoval se. Pomalu se natáhl přes vodu, kde se zabořil do protějšího břehu. Ještě chvíli rostl, aby byl dost široký a pevně ukotvený, a pak bylo najednou po všem.

„Elysio!“ zasyčel najednou Xavir varovně a ukázal napřed vlevo a pak vpravo. Blížili se k nim dva vojáci. „Honem!“

Dívka v rychlém sledu vypustila dva šípy. První z nich se svému cíli zabořil přímo do čela takovou silou, že mu hlava vybuchla a do okolí se rozletěly úlomky kostí a kusy mozku. Druhý voják si skupinky vetřelců i dívky s lukem všiml a vrhl se na stranu, aby střele mířící jeho směrem unikl. Šíp se ale ve vzduchu stočil, změnil směr letu a stejně si ho našel, takže okamžik později už jeho mrtvé tělo s tlumeným žbluňknutím zmizelo pod hladinou vodního příkopu.

„Sakra,“ zaklela dívka tiše. „Omylem jsem použila jeden z šípů, co v sobě mají čarokameny.“ Bylo vidět, že jí to připadá vtipné. „S tímhle lukem to ale nepotřebuju, dokážu ovládat obyčejný šípy.“

Všichni němě zírali na bezhlavou mrtvolu, která se zatím pomalu svezla na kolena a pak se převrátila dopředu.

„Výsledný efekt byl značně dramatický,“ přikývl Landril. „Velmi mírně řečeno. Ale jako že je bohyně nade mnou, ještě nikdy jsem neviděl člověka, co by dokázal takhle střílet. Jsi poklad, holka.“

Xavir zatím rychle přeběhl přes kořenový most, který jim starší čarodějnice vytvořila, a zatímco ho ostatní o poznání nejistěji následovali, hledal cestu dovnitř. Obloha byla pořád ještě temná, i když čas svítání se neúprosně blížil. Hvězdy zatím jasně zářily a ve vzduchu byla podivná, těžká vůně.

Když byli všichni bezpečně na druhé straně, Birgitta použila svoji hůl, aby je znovu zamaskovala. Pak pomalu vyrazili k průčelí obytné budovy.

Ukázalo se, že hlavní vchod tvoří masivní dubová vrata, ke kterým vedlo pět mramorových schodů. Na každé straně byla strážní budka a uvnitř dva spokojeně podřimující vojáci.

Xavir se bleskově vrhl dovnitř a vyskočil do vzduchu, ruce s meči široce rozpažené. Tahle technika byla známá jako „sestup Akerův“ a on ji využil, aby hrotem každé ze svých čepelí hladce podřízl hrdlo jednomu z vojákovi. Strážní vytřeštili oči, ale nedokázali ze sebe vydat ani hlásku, jen se sesuli k zemi, kde sebou ještě chvíli bezmocně škubali.

Ukázalo se, že vrata jsou zamčená, a Xavir se obával, že za nimi budou na hlídce další vojáci. Skupinka kousek poodešla, aby se mohla tiše poradit.

„Ovládáš temná umění?“ zašeptal Xavir Birgittě a ukázal bradou na mrtvoly obou strážných.

„Chceš po mně, abych použila nekromancii?“

„To je myslím jasný, ne?“ zamračil se na ni Xavir.

„Tak na to rovnou zapomeň,“ zkřížila si starší sestra paže na hrudi, ve tváři vztek.

„Oživ jednoho z nich a přinuť ho, ať těm vojákům na druhý straně brány řekne heslo, aby ji otevřeli.“

„U Zdroje, tyhle nesmysly nehodlám poslouchat!“ zavrtěla Birgitta hlavou. „Tohle je zakázaný. A to ani nemluvím o tom, jak snadno se tyhle věci můžou vymknout z ruky.“

„Máš snad lepší nápad, jak bysme se mohli dostat dovnitř? Potichu?“ naléhal na ni Xavir dál. „Ty dveře jsou zavřený na závoru a my ani nevíme, co nebo kdo se za nima ukrývá.“

„Ale houby,“ vložil se do celé debaty Landril. „Podle mě jsou normálně zamčené klíčem. Proč by na ně jinak někdo dával zámek?“

„No tak vidíš,“ ušklíbla se Birgitta na černě oděného válečníka. „Dej mi chvíli, já ten mechanismus roztavím a pak se dovnitř dostaneme snadno. Nepotřebujeme se uchylovat k těmhle temným metodám.“

Chvíli se přehrabovala ve váčku s čarokameny a nakonec z něj vytáhla jeden sytě červený, který přitiskla k zámku a začala tiše šeptat zaklínadlo. Železo kolem kamene se rozžhavilo, napřed doruda, pak doběla. Nakonec uvnitř mechanismu něco prasklo.

„Tak a je to,“ přikývla spokojeně Birgitta.

Xavir opatrně pootevřel nyní odemčené dveře a pak je prudce rozrazil a pod ochranou magické tmy nahlédl za ně.

„Nikdo tam není,“ zašeptal svým společníkům. Potom se zamyslel. „Zatím jsme dostali celkem deset vojáků. Tylos jich napočítal tucet, ale mohlo by jich být i o něco víc. Podstatný ale je, že jich ještě několik zbejvá. Nejspíš zrovna nemají hlídku, což znamená, že budou někde uvnitř. O ty se musíme postarat přednostně.“

Potichu vešli dovnitř a začali prozkoumávat chmurné, prázdné chodby Havinirova sídla. Místo bylo podivně cítit a zdálo se, že celé jeho části se nepoužívají a neudržují, i když podle všeho v domě žilo hodně lidí. Stěny zdobily nekonečné řady vojenských trofejí – byly tam pradávné helmy a štíty, prapory z různých tažení zdobené různými medailemi a znaky, zkřížené meče a palcáty… A všechny byly zaprášené a neudržované. Praporce páchly plísní a po zemi se válely krysí bobky. Tu a tam jim některá dokonce proběhla pod nohama, což Xavira pokaždé přimělo ztuhnout.

Pak konečně zaslechli hlasy. Patřily několika mužům a přicházely z nedaleké místnosti. Dveře do ní sice byly sice zavřené, ale vycházelo zpod nich jasné světlo.

Xavir kývl na ostatní, pak se k nim po špičkách připlížil a přitiskl ucho ke dřevu. Po chvíli spokojeně přikývl. To, co slyšel, byly standardní vojenské řeči, které slouží jen k zahnání nudy a k zabití dlouhé chvíle.

Když zjistil, co potřeboval, vrátil se k ostatním. „Mělo by tam být pět chlapů, řekl bych. Postarám se o ně. Sám. Čtyři zlikviduju, pátýho nechám naživu, abychom ho mohli vyslechnout.“

Na chvíli zavřel oči a párkrát se zhluboka nadechl a zase pomalu vydechl, aby se zklidnil. Pak vytasil meče a rozrazil dveře.

Čtyři muži sedící kolem stolu překvapeně zvedli hlavy a začali se zmateně hrabat na nohy. Další stál kousek stranou u stěny a za ním hořelo několik kostelních svící. Xavir sťal dva vojáky ještě dřív, než se vůbec stihli postavit, a jejich bezhlavá těla se zhroutila na zem, kde sebou ještě chvíli házela. Jako třetí padl ten, co stál bokem – to když mu jedna z Truchlivých čepelí projela stehnem. Poslední dva se chabě pokusili o obranu, ale neměli nejmenší šanci a o pár úderů srdce později byli mrtví i oni.

Jediný přeživší strážný ležel na zemi a držel se za probodnutou nohu. Xavir vrátil jeden z mečů do pochvy na zádech, volnou rukou popadl zraněného vojáka a odvlekl ho kolem jeho padlých kamarádů ke stolu. Zajatec byl starý a vyhublý a jeho levá tvář byla odporně zjizvená.

„Kde jsou Havinirovy pokoje?“ vyjel na něj Xavir.

Muž jen zavrtěl hlavou.

Černě oděný válečník mu klidně zakryl pusu levačkou, pevně stiskl a pak zabořil hrot druhého meče do nešťastníkovy nohy a zakroutil s ním. Muž poulil oči a skučel bolestí, ale ruka na jeho ústech křik utlumila do sotva slyšitelného úpění.

„Řekni mi to!“ trval na svém Xavir a odtáhl ruku. „Řekni mi to a já tě nezabiju.“

„Na… nahoře, na jižní str… straně do… domu. Vedou tam dvoj… dvojkřídlý dveře.“

Xavir spokojeně přikývl a pak muži chladnokrevně podřízl krk. Pro jistotu ještě zkontroloval všechny ostatní, jestli jsou opravdu mrtví, a pak vyšel zpátky na chodbu. Landril s Elysiou na něj překvapeně pohlédli, zatímco Birgitta mu věnovala nasupený pohled.

„Je o patro výš,“ oznámil jim klidně a obrátil se k odchodu. Nevěřících výrazů v jejich tvářích si nevšímal.

Pokračovali dál, až konečně narazili na schodiště.

„Na tomhle místě se děje něco podivnýho,“ zamračila se najednou Birgitta. „Cítím to všude kolem, u Zdroje. Cítím to, ale přitom to není magie. Je to něco jinýho, ale co? To nemám tušení.“

„Myslíte tím, že tu jsou nějaké pasti?“ zeptal se Landril. „Tohle místo je jako labyrint. Pokud bych ho chtěl já bránit, nastražil bych do něj hromadu různých pastí.“

„Ne, tohle je něco jinýho,“ odpověděla mu. Pak se podezřívavě rozhlédla kolem, jen aby bezmocně zavrtěla hlavou. „Je mi líto, že vám nemůžu říct nic víc. Prostě nevím. Co ty, sestřičko? Taky to cítíš?“

Elysia na okamžik zavřela oči a pak přikývla. „Ano. Je to tady… plné energie. Plné života. Trochu se to podobá magii, ale je to něco jinýho.“

„Je to fakt divný,“ přikývla Birgitta.

Xavir si povzdechl. Chápal, že ho chtějí varovat, ale jejich mlhavá tušení mu nic neříkala. Tohle bylo k ničemu, jen tu ztráceli čas. Znovu si povzdechl a pak vyrazil po schodech nahoru. Cestou znovu ucítil podivný pach zatuchliny, kterého bylo tohle místo plné. Všechno tu páchlo smrtí a rozkladem – v naprostém protikladu k tomu, co vycítily obě jeho magicky naladěné společnice.

Když vyšli o patro výš, opatrně vyrazili další chodbou, tentokrát lemovanou prastarými portréty různých mužů. Pomalu mířili tam, kde podle mrtvého vojáka měly být Havinirovy pokoje. A skutečně, uprostřed jižní strany domu narazili na masivní dvoukřídlé dveře, které odpovídaly popisu. Xavir k nim hned zamířil.

Pak se ale zarazil a obrátil se k Birgittě. „Půjdu tam jako první. Sám. Zamaskuj mě, jakmile budu uvnitř.“

„To měl být rozkaz, nebo prosba?“ zeptala se ho naštvaně. Místo odpovědi jí věnoval dlouhý, temný pohled.

„No dobře. Půjde to, ale ty dveře musí zůstat pootevřený.“

„Kdybych potřeboval, zavolám Landrila.“ Pak se odmlčel. „V podstatě to sice není žádná soukromá záležitost, ale myslím, že je ve vašem vlastním zájmu, abyste se toho neúčastnily. Ani jako divačky. A tím myslím vás obě.“

„Rozumím,“ přikývla starší sestra.

Potom pomalu, opatrně otevřel dveře, a když na něj Birgitta seslala své kouzlo, tiše vklouzl dovnitř.

Noční můry

Generál Havinir se probudil z dalšího z příšerných snů, které ho poslední dobou trápily. Byly jeden horší než druhý.

Slyšel jsem něco zvenku?

Byl obklopený temnotou, což mu dodávalo pocit osamělosti. To ho uklidňovalo. Rozhlédl se a všiml si, že okno v pokoji je otevřené. Záclony se třepetaly ve větru jako válečné praporce a měsíční světlo se stříbrně třpytilo ve sklenici stojící na nočním stolku. Posadil se, natáhl se pro keramický nočník schovaný pod postelí a ulevil si do něj. Když skončil, spokojeně si vzdychl, nohou ho žasnul zpátky, kam patřil, a znovu zalezl pod peřinu. Lehl si na záda a zíral do stropu.

Vzpomínal na slavná tažení, která vedl napřed za Cediovy a pak i za Mardoniovy vlády. Vzpomínal, jak se se svou armádou vydal až daleko na sever, daleko za Micenské pláně, daleko za Herrebron, až na území barbarských kmenů, které se táhlo až daleko za známé a zmapované oblasti. Tehdy se všechno točilo kolem strategie a taktiky, kolem obrovských zástupů mužů zakutých v oceli, vrhajících se na nepřítele. To byly časy.

Jenže teď už to byla minulost. Později už měl za úkol maximálně tak vraždit idioty, co se nedokázali postarat ani sami o sebe, natož aby uměli bojovat – a kteří navíc byli jeho krajany. Všichni schopní válečníci byli pryč, nebo přinejmenším přeložení někam hodně daleko, s jedinou výjimkou v podobě Mardoniova osobního strážce. A vlastně ani ten poslední dobou nebyl nikde poblíž… Generálovi se hlavou honily chmurné myšlenky. Udělal, co udělat měl a musel, pro dobro Voldiriků i Stravimonu. Aliance mezi nimi byla pevná a slibná. Jediné, co mu dělalo starosti, byla nově vznikající armáda. Ještě nebyla připravená, ještě nebyla perfektní. Válečníci byli po přerodu v horším stavu než před ním, a Havinir vždycky preferoval velet menším, ale efektivně fungujícím jednotkám…

Měl bych se na všechny tyhle nesmysly vykašlat a pustit je z hlavy. Asi si budu muset zaplatit další děvčata, co by mě v noci zabavila.

Najednou generál pocítil, že není sám. V místnosti byl ještě někdo. Stál u okna, napůl ukrytý za vlajícími záclonami. Havinir se vyděšeně posadil a promnul si oči.

„Tolik úsilí a práce, a k čemu to bylo? Podívej se na sebe, jak jsi dopadl,“ prohlásila postava jízlivě. „Stařec se slabým měchýřem. To je všechno, co zbylo z kdysi skvělýho válečníka.“

„Xavir Argentum,“ zasípal generál vyděšeně, když mu došlo, odkud ten hlas zná.

Strachem se roztřásl a žaludek se mu zkroutil. Postava ve stínu byla vysoká a nad rameny jí trčely jílce dvou mečů. A navíc ten hlas. Je to opravdu on? „Řezník od Baradijských vodopádů. Za ty roky jsi mě pronásledoval ve snech víc než kdo jiný.“

„Přišel jsem, abych tě toho utrpení zbavil. Jednou provždy.“

„Tak budiž,“ zašeptal Havinir a znovu si lehl. Zaslechl tiché, smutné zaúpění legendárních mečů, jak vyjely z pochev. Ten zvuk neslyšel už celá léta. Vtom ho napadlo, že tahle mistrovská díla vyrobená samotným Allimentrem by byla dokonalou ozdobou jeho sbírky. Kdyby jen byl před lety o trochu rychlejší. Kdyby se k nim dostal předtím, než mu je těsně před nosem sebrala ta prokletá vlčí královna a zmizela s nimi z jeho dosahu.

„Proč jsi to udělal?“ Xavir udělal pár kroků a teď se tyčil nad generálovým lůžkem jako temný stín proti měsícem ozářenému oknu. „Proč jsi mě poslal na to místo?“

„Jaké to tam bylo?“ zeptal se Havinir klidně.

„Studený,“ zavrčel Xavir. „A nudný. Měl jsem spoustu času přemýšlet. Tak proč jsi mě tam poslal?“

„Já tě nikam neposlal, a rozhodně ne tam. Chtěli jsme tě mít mrtvého. Chtěli jsme tě odstranit, abys nepřekážel.“ Havinir si povzdechl. Jak má vysvětlit ten šíleně komplexní spletenec plánů, co za tím vším byl?

„Abych nepřekážel čemu?“

„Pokroku, samozřejmě. Budoucnosti. Šanci na něco lepšího. Pro celý Stravimon, pro celý svět.“

„Mluvíš v hádankách.“

„Protože bys nerozuměl ani polovině z toho, o co tu doopravdy jde, válečníku. Tohle není o žádném hloupém politikaření. Není to o surových válkách. Dokonce to není ani o moci a o trůnu. Ach, nic tak povrchního! Tady jde o víc, o mnohem, mnohem víc. Celé tohle je o tom, abychom se všichni naprosto oddali vyšší moci. Je to o pochopení samotné podstaty života a smrti.“

„Vysvětli to,“ zavrčel Xavirův stín.

„Prohlédl sis už můj dům?“

„Zčásti. V některých místnostech po mně zůstal trochu nepořádek.“

Pak se na Havinira vrhl. Nebyla v tom žádná jemnost, žádné pokračující stupňování tlaku. Byl sice už starší, možná i slabší, ale pořád stejně přímočarý jako vždy. Přes všechny svoje schopnosti to byl přece jen obyčejný válečník, tupý nástroj zkázy bez mozku. Jak si mohl Cedius zamilovat takového primitiva, to přesahovalo Havinirovo chápání. Kralování přece vždycky bylo o něčem víc než jen o síle a moci. A tenhle člověk se pro něj absolutně nehodil. „Nebudu plýtvat svým posledním dechem, abych ti něco vysvětloval. Něco z toho najdeš tady kolem, až se mnou skončíš. Řeknu ti jen jedno. Dej si pozor na Voldiriky.“

„Pořád ještě jsi mi nevysvětlil,“ vyjel na něj Xavir, „čemu jsem podle vás měl překážet.“

„Spoustě věcí. Skvělých, úžasných věcí, které se měly stát. Po Baradijských vodopádech tě měl Cedius poslat na popraviště. Jenže on zklamal. Neudělal to. Měl podezření, že se kolem něj děje víc, než o čem ví. Byl to mazaný staroch, ten náš král, to se mu musí nechat. Na druhou stranu si za svého nástupce vybral tebe, což byla pěkná hloupost. Ale měl tě rád a něco tušil, tak tě nechal naživu. Ze všech zúčastněných zrovna tebe. Pořád ještě doufal, že bys mohl usednout na trůn.“

„Ale teď je králem Mardonius. A ten byl do těch tvých plánů taky nějak zapletenej, to vím jistě. Proto zemře, stejně jako ty. Kdo další v tom s váma jel?“

„Koho bys hádal?“

Xavir mu vyjmenoval lidi, jejichž jména mu prozradil Landril v Pekelné bráně.

„Vidím, že jsi trochu pátral,“ ušklíbl se Havinir. „Možná máš v hlavě přece jen trochu mozku.“

„Proč jste to na mě ušili?!“ vyjel na něj Xavir a pozvedl svoje meče. „Pořád ještě jsi mi neřekl nic, co by to vysvětlovalo.“

„Neboj se, časem na to určitě přijdeš. Prostě bylo pro naše plány lepší zajistit, že se nám nebudeš plést pod nohy.“

„Však ty mi to řekneš,“ ujistil ho Xavir, načež ho popadl za rameno a strhl z postele na zem. Havinirovi projela bokem příšerná bolest. „Proč jsi nás nechal povraždit, všechny ty nevinný lidi? Proč jsi pošpinil naše jména a nechal popravit moje bratry?“

Přitiskl mu ruku ke krku, prsty zahnuté jako pařáty, a stiskl.

„Jsi primitivní barbar,“ zasípal generál. Zasmál by se absurditě celé situace, kdyby mohl. „Kdo… má znalosti… má moc. Voldirikové budou… nad tvoje síly.“

Xavir mu začal bušit pěstmi do obličeje. Napřed to bolelo, ale časem Havinir otupěl. „Koukej to vyklopit!“ křičel na něj Xavir jako smyslů zbavený.

„Kdo má znalosti, má moc,“ vypravil ze sebe Havinir naposledy.

A pak tam už jen tiše ležel a usmíval se. Agónie přicházela a zase odcházela, zatímco čekal, až si pro něj přijde anděl smrti. Až bude po všem.

Xavir bušil pěstmi do generálova obličeje, dokud se kost nepoddala a prsty se mu nezabořily do něčeho měkčího. Pak se konečně podíval na svoje ruce a zjistil, že jsou celé od krve.

Obličej jeho oběti byl rozbitý k nepoznání. A co víc, Havinir se nehýbal.

Zabít ho nepřineslo Xavirovi uspokojení, ve které doufal. Sice se pomstil, ale starý generál si vzal odpovědi na všechny jeho otázky s sebou do hrobu. Xavir si v duchu nadával, že se nechal unést. Že nad sebou ztratil kontrolu. Tohle se mu vůbec nepodobalo…

Pomalu se zvedl na nohy, protáhl se a zavolal směrem ke vchodu: „Hotovo.“

Dveře se otevřely a trojice jeho společníků opatrně vstoupila do pokoje. Když Landril zahlédl tělo ležící na podlaze, poklesla mu čelist. „Vidím, že nakonec jsi moji pomoc nepotřeboval, co?“ vypravil ze sebe po chvíli. „Ale že ti to vyjednávání šlo pěkně od ruky, koukám.“

„Stejně by nic neřekl,“ pokrčil Xavir rameny a odešel.

„Aby taky jo, když jsi mu nedal nejmenší šanci,“ zavolal za ním Landril.

Válečník se zarazil ve dveřích a ohlédl se po něm. „Kdo má znalosti, má moc.“

„Co tím…?“

„To mi řekl. Vlastně to opakoval pořád dokola. Kdo má znalosti, má moc. Říká ti to něco?“

„Nic mě nenapadá,“ pokrčil špicmistr rameny.

„V tom případě nás čeká práce,“ oznámil mu Xavir. „Musíme to tady celý prohledat. Zavolej sem ostatní.“

Než nad starým domem vyšlo slunce, Lupara, Valderon a ostatní členové jejich skupiny se už připojili ke Xavirovi. Havinirovo tělo leželo zapomenuté na podlaze jeho ložnice. Teď bylo důležitější najít, co všechno se skrývá v celé budově.

Společně prozkoumávali jeden pokoj po druhém. Ve sklepeních našli pokladnici. Ve světle pochodní se tam leskly artefakty, které generál shromáždil během svých tažení: byly tam prastaré zbraně i zbroje a také masivní truhlice přetékající mincemi. Mezi nimi se válely zapomenuté praporce z různých dávných válek, poházené po zemi jako bezcenné kusy hadrů. Muži s údivem zírali na barvy legionů, na vlajky z Války prastarých a z tažení do Desiccationu – z dávno zapomenutých míst, o kterých mluvily jen ty nejstarší legendy.

„Tady máš peníze na tu svou válku,“ kývl Xavir na Landrila a rukou poplácal jednu z truhel, až po okraj naplněnou stříbrnými a zlatými mincemi. „Za tohle si budeš moct dovolit celkem slušnou armádu, co?“

„No to bych řekl,“ přikývl bývalý špicmistr spokojeně. Oči se mu při pohledu na všechno to bohatství chtivě leskly.

Lupara mu položila ruku na rameno. „Měli bychom si pospíšit do nejbližšího města a tam sehnat oblečení, bojovníky a zbraně.“

„Zařídit tyhle věci bude chtít čas,“ namítl Landril, aniž by odtrhl pohled od zlatého poháru, který sebral ze země. „Pokud se teda mají udělat pořádně.“

V tu chvíli se vrátil Xavir ze sousední místnosti a ukázal palcem přes rameno směrem, odkud přišel. „Tamhle je zbrojnice. Našel jsem v ní zhruba stovku mečů, který bychom mohli použít.“

Pokračovali v prohlídce pokladnice, když tu černě oděného válečníka zaujala jedna z věcí, které se tam povalovaly. Byla to velká mahagonová truhla stojící nenápadně v koutě jedné z místností. Na první pohled vypadala celkem nevinně, ale pod vrstvou prachu měla na víku vypálený symbol zubaté věže, nad kterou vycházelo slunce.

Byla to Citadalia, stejný symbol, jaký měl i on na svém černém brnění. A jaký kdysi nosili jeho bratři ve zbrani.

Požádal proto Birgittu, aby se postarala o zámek. Vyhověla mu a pak společně s ním a s Luparou prozkoumala její obsah.

„Tři z těchhle věcí patřily Sluneční kohortě,“ oznámil Xavir po chvíli. „Znám je. Znám je jako svoje boty.“ Postupně zvedl dlouhý obouručák s uhlově černou čepelí, dvojhlavou sekeru a pak další meč, tento ale zastrčený v pochvě. „Ty meče vyrobil Allimentrus, stejně jako moje čepele,“ pokračoval po chvíli pohnutým hlasem. „A tu sekeru nosil Brendyos.“

Xavirovi se v tu chvíli vrátily vzpomínky na dávno zapomenuté časy. Na tajné akce prováděné pod rouškou noci. Na to, jak společně pronikali hluboko na nepřátelská území ve vzdálených, cizích zemích. Jak stáli v čele armád a vrhali se proti nekonečným zástupům nepřátel. Znovu stál na bojištích, znovu slyšel bitevní lomoz, znovu cítil pach krve, smrti a oceli v chladném vzduchu. Znovu se procházel Cediovým palácem po boku svých přátel a bratrů ze Sluneční kohorty.

„Neměla jsem tušení, co se s tímhle vším stalo,“ zašeptala Lupara. „Podařilo se mi zachránit jen tvoje věci, a i to jen proto, že tě poslali do vězení místo na popraviště. Ostatní…“

„Ostatní byli zavražděni kvůli zločinu, který nespáchali,“ dokončil za ni Xavir. „Tohle jsou jejich zbraně, a byla by věčná škoda je tu nechat jen tak zbytečně povalovat. Valderone? Vezmi si Feylosův meč. Stěžoval sis, že nemáš dobrou zbraň, tak dostaneš jednu z nejlepších, co kdy kdo vyrobil. Jmenuje se Čepel temnoty a svým způsobem je to sourozenec mých vlastních mečů. Ukoval ji Alllimentrus během sedmatřicátého léta svého života, v Sedmém věku. Schválně se podívej na záštitu a dole na ní najdeš nápis říkající ‚A-37-7‘, který to potvrzuje. Čepel tohoto meče je vyrobená z oceli smíchané s prachem z černého čarokamene, což z ní dělá extrémně nebezpečnou zbraň. Stačí, aby se jen dotkla těla nepřítele, a kůže v tom místě mu zčerná. Radši si ani nechci představovat, co napáchá s jeho vnitřnostmi, když se do něj zasekne.“

„Černé čarokameny!“ vydechla Birgitta a podívala se na zbraň s téměř nábožnou úctou. „U Zdroje, za celý svůj život jsem jich viděla jen pár. Allimentrus musel znát některou z tehdejších bojových čarodějek… Říká se, že zmizely někdy během Sedmého věku. Tehdy beztak už přežívaly jen ty, kterým se říkalo Temné sestry. Ty žily i chovaly svoje mladé odděleně od nás, a dokonce si prý zahrávaly i s nekromancií a se zakázanou magií obecně. Allimentrus se pohyboval ve zvláštní společnosti, zdá se.“

„Allimentrus byl mistr nad mistry,“ odtušil Xavir hrdě. O tom muži přečetl snad všechny knihy, jež o něm kdy byly napsané. „Byl to pravděpodobně jediný muž v celých dějinách, který ovládal magii. Vůbec, Sedmý věk byly nejlepší časy, co kdy naše říše zažila. Hlad a chudoba prakticky vymizely a všechny národy prosperovaly. Allimentrus byl pro mnohé krále jako bůh, a tak se k němu i chovali, ale jemu nešlo o nic jiného než o jeho umění a o výrobu těch nejlepších, nejdokonalejších zbraní, co kdy kdo vykoval. Dnes, v Devátém věku, je to už skoro nepředstavitelné.“

„Tak cennýho artefaktu se neodvážím ani dotknout, natož abych ho vzal do ruky,“ vydechl Valderon nábožně. Vrtěl hlavou, ale oči se mu přitom toužebně leskly a nedokázal od černého meče odtrhnout pohled.

„Je to zbraň, ne nějakej hloupej artefakt,“ usmál se na něj Xavir povzbudivě. „A byla stvořená k tomu, aby se používala, ne aby se na ni prášilo někde v koutě.“

Valdredon nakonec přece jen natáhl ruce a meč si od něj vzal. Nábožně ho v rukou obracel a láskyplně si ho prohlížel. Xavir se rozhlédl kolem a pak mu podal i pochvu, která se válela na zemi o kus dál. Havinir neměl ani dost slušnosti na to, aby se o ty zbraně pořádně postaral, zlobil se v duchu. „Tylosi?“ zavolal si k sobě jižanského válečníka.

Černoch ale nebyl nikde k nalezení, tak se pár lidí rozběhlo podívat se po něm po okolních místnostech. Za chvíli se s ním vrátili.

„Ve vyšších patrech jsou k vidění vpravdě úchvatné portréty,“ prohlásil. „Ale ten hlupák, tenhle Havinir, jim nevěnoval žádnou péči ani pozornost a jejich stav tomu, žel, odpovídá.“

„Teď na ně na chvíli zapomeň a vezmi si tohle,“ kývl na něj Xavir a podal mu druhý meč, ten, který byl ukrytý v pochvě. Teď jej vytáhl a ostří se v okolním šeru zatřpytilo vlastním světlem. Mezi jílcem a čepelí byl zasazený červený čarokámen a čepel samotná byla popsaná jazykem Sedmého věku. „Tenhle meč se jmenuje Ohňožár. Byl to jeden z experimentů, do kterých se Allimentrus pustil společně s jednou ohnivou čarodějkou. Birgitto, slyšela jsi o nich už někdy?“

„U Zdroje,“ vydechla sestra a očima se vpíjela do zářící čepele. „V životě by mě nenapadlo, že něco takovýho uvidím na vlastní oči. Dneska jsou tyhle druhy umění přísně zakázány, ale v Šestém věku, v nejtemnějších dobách historie Sesterstva, byly mezi námi takové, které se specializovaly na ovládání ohně. Dokázaly s ním neuvěřitelné věci! Říká se, že dokázaly samy sebe proměnit v plamen a tak se pohybovat z místa na místo… ale dneska je to považované za temný, přímo ďábelský čáry a už celé věky se jimi žádná z nás nezabývala.“

„Jak to tak poslouchám,“ zašklebil se Xavir, „tak mi to skoro připadá, že to vaše Sesterstvo ze zásady zakazovalo všechno, co byť jen trochu zavání zábavou.“

„Víceméně jo,“ přikývla Elysia.

„Ještě ho v tom podporuj,“ zabručela Birgitta. „Opravdu mě nepřestává fascinovat, jak mu na jednu stranu čarokameny vadí a na druhou stranu si tady málem učůrává nadšením, když je vidí zakované do zbraní.“

„Nikdy jsem neměl nejmenší problém s čarokameny, vážená,“ zamračil se na ni urostlý válečník. „Na rozdíl od těch, co je používají.“ Pak ale jen mávl rukou a obrátil se zpátky k Tylosovi. Natáhl k němu ruku s mečem, aby mu jej nabídl. „Gatrok kdysi sám udržel celé křídlo stravimonské armády proti útoku nepřátelských hord. Stalo se to na Micenské pláni. Bojovali jsme proti barbarům, kterým tam přišli na pomoc podivní mužíci, co normálně bydlí v hlubokých jeskyních. Když padla noc, vyrojili se z podzemí a vrhli se na nás. Byli jsme překvapení, zatlačení do kouta a přečíslení snad tři na jednoho. Ale hromada těl, kterou za sebou tenhle meč nechal…“ došla mu slova, a tak jen zavrtěl hlavou. „Tylosi, vezmi si ho.

Ten meč je lehčí, než vypadá, a myslím, že se ti zalíbí. Taky bys měl vědět, že když se s touhle čepelí pustíš do boje, bude za sebou nechávat plamennou stopu, a jak s ní budeš mávat, tak bude postupně žhavější a žhavější. Časem dosáhne takové teploty, že projde i nejpevnější zbrojí jako horký nůž máslem.“ Tylos uctivě sklonil hlavu. „Bude mi ctí,“ prohlásil a vzal meč do rukou s výrazem posvátné bázně.

„Tak, a teď Jedral. Kde ten chlap zase vězí?“ rozhlédl se kolem Xavir.

Opět několik mužů vyrazilo, aby ho přivedli, ale tentokrát jim to trvalo déle než v Tylosově případě. Nakonec ho našli – v kuchyni, kterou nadšeně plenil společně s Grendem. Nechtělo se mu, ale po chvíli přesvědčování přece jen dorazil. Nejistě se podíval na vážně se tvářícího urostlého válečníka a pak si rychle oklepal drobky z košile. „Hele, šéfe, fakticky se vomlouvám, ale v kuchyni jsme náhodou našli trochu pečivá a…“

„Na tom nezáleží,“ zavrtěl Xavir hlavou. „Podívej se na tohle. Tuhle dvoubřitou sekeru kdysi nosil jeden můj dobrý přítel, muž jménem Brendyos. Trochu mi ho připomínáš, i když to není ten důvod, proč ti ji chci dát. Pokud jde o její minulost, je zahalena tajemstvím. Nikdo neví, kdo ji vykoval ani proč je celá odlitá z téhle podivné černé slitiny. Jisté je jen to, že ji nikdy nebudeš muset brousit, a přesto bude tak ostrá, že když na ni spadne vlas, přeřízne ho.“

„Ale proč zrovna já, šéfe?“ vyvalil na něj oči Jedral. Zdálo se, že to gesto ho naprosto vyvedlo z míry a opravdu neví, co říct.

„Znám tě dýl než koho jinýho tady. Vždycky jsi mi hlídal záda a párkrát mi zachránil krk. Sice se tváříš jako masový vrah, co by nás klidně povraždil kvůli sebemenší zámince nebo jen pro pobavení, ale já vím, že to je jen fasáda. Vím, že až přijde ta chvíle, budeš stát po našem boku proti všemu, co nám osud postaví do cesty. Vyrostl jsi se sekerou v ruce, a tak si myslím, že by se ti mohla tahle černá kráska líbit.“

„Se sekyrou možná, ale tohle je fakticky výjimečná zbraň.“

Xavir jen pokrčil rameny a pak mu sekeru podal. Musel na to použít obě ruce, protože ta věc byla proklatě těžká. Dokonce i jeho překvapilo, jak moc.

„Těžká jak prase,“ okomentoval to Jedral, když s ní cvičně mávl.

„To rozhodně,“ přikývl Xavir. „Raději si na ni koukej zvyknout.“

Jedral pomalu ustoupil, sekeru v ruce. Nepoděkoval za ni, ale pohled v jeho očích bývalému veliteli Sluneční kohorty jasně řekl, že na tenhle dar nikdy nezapomene.

Xavirovi sjel pohled stranou, kde stála jeho dcera. Na tváři měla zvláštní, nečitelný výraz. Chápal ji. Nebyl si jistý, co si o něm, a hlavně o divokých historkách ohledně jeho osoby myslí. Teď ale měla přímo před sebou jasný důkaz toho, kým skutečně byl. Jaké závěry si z toho asi vyvodí?

Xavir musel uznat, že její chování i výkony během výpravy do tohoto domu na něj udělaly velký dojem. Nestěžovala si, poslouchala rozkazy a plnila je bez váhání. A její střelecké výkony byly naprosto neuvěřitelné. Jen díky nim se jim podařilo proniknout dovnitř tak rychle a hladce. Věděl, že by jí to měl říct, že by ji měl pochválit a vyslovit jí svoje uznání, ale neměl tušení jak na to.

Tak se raději obrátil k ostatním. „Projděte si to tady a vyberte si, jakou kdo chcete zbraň a zbroj. Spousta těch krámů tady v domě, hlavně ty zavěšený na stěnách, jsou dobrý leda tak na ozdobu, ale je tu i pěkných pár použitelných kousků. Co si nevezmete, to sbalte. Chtěl bych to mít s sebou, až pojedeme do města. Buď na prodej, nebo abychom s nima mohli vybavit naši novou armádu.“

„Xavire?“ ozvala se nečekaně Lupara. „Něco mě napadlo. Tohle místo leží jen kousek od stravimonských hranic. Co kdybychom si v něm vybudovali základnu a časem třeba i velitelství nově vzniklé armády?“

Chvíli o tom přemýšlel a nakonec přikývl. „Souhlasím.“ Pak se obrátil k oběma čarodějnicím. „Tohle je jen jedna malá část domu, a my ho potřebujeme prozkoumat celej. Ještě nás čeká spousta práce, než si budeme moct odpočinout.“

„My ale nejsme žádní tvoji poskoci, chlapče. Nejsme ani zámečnice, ani stopařští psi, co přiběhnou na tvý zapískání,“ odsekla mu Birgitta naštvaně. „Jsme totiž lidi, abys věděl. Unavený lidi.“

V očích své dcery zahlédl záblesk, který mu prozradil, že mladá dívka nechce nic jiného než pokračovat v práci, a on najednou věděl, co musí udělat. „Já vím,“ přikývl s pro něj netypickou vlídností. „Ještě ale prosím chvilku vydržte a pomozte nám. Jakmile budeme s touhle prohlídkou hotoví, budeme si moct všichni odpočinout.“

Temné chodby Havinirova sídla obsahovaly jen staré malby, rudé koberce okousané od myší a prázdné truhlice. Při každém kroku jim pod nohama skřípaly pokroucené parkety. Starší sestra vytáhla ze svého vaku hned několik čarokamenů a přemýšlela, který z nich by měla použít. Nakonec si vybrala modrý a podržela ho mezi palcem a ukazovákem. Poté zamumlala zaklínadlo, načež společně s Elysií začala pečlivě zkoumat stěny a dveře. Přejížděly je jemně dlaněmi a pečlivě se dívaly na cosi, co Xavir neviděl.

Po chvíli Birgitta oznámila, že objevila skryté podzemní prostory. Popošla o pár kroků, klekla si a odhrnula koberec. Pod ním se ukrývaly padací dveře.

„Na tomhle místě je ale něco divnýho,“ zašklebila se a začichala ve vzduchu. „Říkám to od první chvíle, co jsme sem přišli. Možná se zdroj toho všeho ukrývá tady dole.“

Xavir se sklonil a popadl držadlo, jež bylo pečlivě zapuštěné do dřeva tak, aby nevyčnívalo a nebylo pod kobercem znatelné. Zvedl ho, zabral a dveře se otevřely. Odhalily velkou díru s žebříkem, jehož dolní konec mizel v temnotě.

„Půjdu první,“ oznámil Xavir rozhodně. „Ale hodilo by se mi trochu světla.“

„Říct občas prosím by tě taky nezabilo,“ odsekla Birgitta naštvaně. Pak ale vytáhla bílý čarokámen a hodila ho dolů do tmy. Během okamžiku zaslechli, jak narazil na zem, takže díra zjevně nebyla nijak hluboká. O pár vteřin později se z něj začalo rozlévat bílé světlo, které odhalilo podlahu skryté místnosti.

Xavir opatrně sešplhal do podzemí, připravený kdykoli čelit útoku. Cítil, že tam něco je, něco cizího a podivného. Místo zvláštně páchlo. Když byl dole, začal v záři čarokamene místnost prozkoumávat. Ta však byla tak temná, že ani magie v ní nedokázala pořádně rozehnat stíny. Elysia s Birgittou zatím slezly za ním a stará čarodějnice použila další kameny, aby získala víc světla.

„U Zdroje,“ odplivla si znechuceně. „Něco tady smrdí jako měsíc stará mrtvola.“

„Já vím co,“ odpověděl jí zachmuřeně Xavir.

Před nimi stála na nízkém dřevěném pódiu dobře čtyři stopy široká nádrž vyrobená z tlustého skla. Xavir nad ní podržel jeden ze zářících kamenů a v jeho světle spatřili uvnitř nahé ženské tělo, vznášející se v jakési průhledné kapalině.

„Co to má sakra bejt, u Zdroje…“ vydechla Birgitta a přitiskla ke sklu další kámen, aby lépe viděla. „Co je tohle za temnou magii?“

Xavir si všiml další, prakticky stejné skleněné bedny napojené na tu první. Přešel k ní, aby si ji prohlédl. I tady se vznášelo mrtvé tělo uložené ve stejné kapalině, jenže tohle patřilo muži.

„Někde tady musí být zdroj světla,“ rozhlédl se válečník kolem.

„Támhle je železný koš na oheň,“ všimla si Birgitta. Možná byla stará, ale viděla – a nejen viděla – víc než dobře.

Podařilo se jí zapálit oheň, aniž by použila křesadlo. O chvíli později vyšlehly plameny z dalšího, až do té chvíle skrytého koše. V jejich světle spatřili celkem šest skleněných nádrží, každá z nich dobře osm stop vysoká, uspořádaných vždy po třech do dvou řad roztažených podél bočních stěn místnosti. Každá z nich stála na nízké dřevěné konstrukci, připomínající malé pódium.

Celkově Xavir napočítal dvě mužská a dvě ženská těla. Pátá nádoba byla prázdná a v šesté se vznášelo lidské torzo stažené z kůže. Přešel k němu, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Ukázalo se, že na rozdíl od ostatních není tahle bedna zakrytá. Na hladině plavala oční bulva.

Birgitta se po něm ohlédla. „Cos tam našel?“

„Nic moc. Tahle je otevřená. To z ní jde ten smrad, co je tu cítit.“

Přestal si bedny všímat a místo toho se jal prozkoumávat police rozestavené podél hlavních stěn místnosti. Byly tam obyčejné hrnky a talíře, ale mezi nimi se povalovaly podivné, nebezpečně a velmi ostře vypadající nástroje.

„Tady je něco napsaný!“ zvolala najednou Elysia.

Xavir i Birgitta k ní okamžitě přispěchali. Na jedněch dvířkách visel nožem připíchnutý pergamen s podivným textem.

„Stejný druh písma jako na tom Landrilově brnění,“ přikývla spokojeně stará čarodějka.

„Dokážeš ho přečíst?“ zajímal se Xavir, nakukující přes rameno dcery.

„Několik částí dokážu přeložit…“ povzdechla si Birgitta. „A nepíše se tam náhodou, že kdo má znalosti, má moc, nebo tak něco?“

Starší sestra začala pečlivě zkoumat hustě popsanou stránku. Zamyšleně se mračila, ale nakonec přikývla a poklepala prstem na jedno místo skoro na konci textu. „Tyhle dva znaky by měly znamenat moc nebo autoritu, pokud se nepletu. A tohle slovo tady znamená moudrost nebo požehnání nebo znalosti. Tu frázi máš od Havinira, že?“

„Takže jsi poslouchala,“ obvinil ji Xavir.

„Jen když bylo co. Když zrovna nekřičel,“ odsekla Birgitta hlasem, ze kterého kapal jed.

Válečník jen pokrčil rameny. „Udělal jsem, co bylo třeba. Ale ta věta pro něj určitě měla nějaký hlubší význam. Opakoval ji pořád kolem dokola jako nějakou náboženskou mantru. Jako… jako modlitbu. A pokud je teď ta stejná fráze napsaná i na tomhle papíře, tak je to vážně divný.“

„Máš pravdu, je to vážně dost zvláštní,“ přikývla nejistě Birgitta. „A co si o tomhle všem vlastně myslíš ty, sestřičko?“

„Myslím, že je jasný minimálně účel tohodle místa. Sloužilo k pokusům na lidech,“ prohlásila Elysia po krátkém zaváhání. „Zajímalo by mě, jestli to nějak souvisí s těma znalostma, co o nich mluvil generál. Znalosti jde získat výzkumem, takže to by smysl dávalo. Ale co přesně se tady dělo nebo jaké bylo spojení mezi Havinirem a lidmi, co napsali tenhle svitek… kdo ví?“

„Přesně můj názor,“ přikývla Birgitta a vrhla na dívku hrdý pohled.

Xavir se zatím vrátil ke skleněným sarkofágům a prohlížel si nehybná těla uzavřená uvnitř. „Havinir byl šílenec.“

„Šílenství je relativní pojem,“ prohlásila starší sestra učitelským tónem. „Navíc si uvědom, že udělat tohle… prostě tohle všechno nebylo nic snadného,“ mávla holí a tím pohybem obsáhla prakticky celou podzemní místnost. „Tohle musel mít promyšlené. Propočítané. Co asi od těch nebožáků chtěl získat? To je otázka, kterou bysme si teď měli položit.“

„A co byli zač, nebo proč si vybral zrovna je?“ dodal Xavir. „Obávám se totiž, že se toho ve Stravimonu děje mnohem víc, než se na první pohled zdá.“

„Jak to myslíš?“

Xavir bezmocně rozhodil rukama. Nic z toho všeho mu nedávalo smysl. Napřed Havinir, který se evidentně nebál smrti, a teď tohle…

„Uvědomil jsem si to poprvý, když jsme bránili ty uprchlíky. Řekl jsem tenkrát ostatním, že tihle noví nepřátelé jsou nejspíš nějak spojení s Mardoniem. Zdálo se, že bojují za něj, že jednají v jeho zájmu. A teď najdeme tohle místo, kde dělal Mardoniův blízký spojenec a bývalý generál jakési pokusy na lidských tělech.“ Znovu bezmocně rozhodil rukama. „Podívejte, uznávám, že nejsem zrovna objektivní a že mi Havinir ležel v žaludku, ale i já musím uznat, že se změnil. Nijak se nepodobal muži, kterýho jsem kdysi znal. Někdo, nebo možná něco, mu nahnal takový strach, že raději zemřel, než aby ho zradil.“ Chvíli panovalo zaražené ticho. „Co byli ti chudáci asi zač?“ zeptala se najednou Elysia, tvář přitisknutou k jedné ze skleněných rakví. „Třeba to byli otcové a matky, synové a dcery. Jen Zdroj ví, jak mohlo kdysi vypadat tohle stažené tělo.“

„Když se na něj podíváš, sestřičko, musíš si uvědomit, že jen samotný odstranění kůže muselo být proklatě obtížný,“ upozornila ji Birgitta vážným hlasem. „Něco takovýho mohl dokázat jen člověk s výjimečnými schopnostmi.“

„Podle mě to musel být ten novej nepřítel,“ prohlásil Xavir rozhodným hlasem a zamířil zpátky k žebříku. „Vezměte s sebou i ten svitek, co jsme našli. Vsadím se, že Landril se na něj bude chtít podívat, a pokud možno ho i rozluštit a přečíst.“ Pak začal šplhat po žebříku nahoru do obytných místností. „Takže už jsme konečně skončili?“ zeptala se Birgitta podrážděně. „Už si můžeme konečně odpočinout?“

„Ano, odpočiňte si,“ přikývl válečník a protáhl se otvorem do pokoje nad nimi. „A teď mě prosím omluvte. Je půlka dopoledne a já ještě nesnídal. Mám hlad jako vlk.“

„Jak můžeš mít hlad? Po tom, co jsme právě viděli?!“ zavolala za ním Birgitta, ale on ji už neslyšel, nebo slyšet nechtěl.

Elysia se znovu otočila ke skleněným rakvím a cítila, jak v ní ten pohled rozdmýchává plamen vzteku a nenávisti. Někdo tyhle ubožáky mučil opravdu odporným způsobem. Proč? To nevěděla, a vlastně ani vědět nechtěla. Přála si jen jediné: aby za to dotyčný zaplatil.

Základna

Lupařina družina postupně zjistila, že jsou v Havinirově sídle opravdu sami. Nebyli tam žádní sluhové ani úředníci. Dokonce ani žádní vojáci, kromě těch pár, jež pobili Xavir s ostatními, když hledali cestu dovnitř.

Grend vyplenil dobře zásobenou špižírnu a z toho, co ukořistil, připravil pro ostatní pořádnou hostinu, sestávající hlavně ze sušeného masa, různých sýrů a salátů, které doplňoval překvapivě čerstvý chléb.

Landrilovi připadal výsledek všeho naprosto surrealistický: skupina válečníků a čarodějnic, všichni do jednoho špinaví po dlouhé cestě, hodující na bohaté hostině uprostřed monumentální, byť poněkud ošuntělé jídelny.

Chyběla tu Lupara, která se svými vlky vyrazila na obhlídku okolí. Podle svého tvrzení se jen chtěla ujistit, že jim opravdu nic nehrozí a že nic nepřehlédli, ale bývalý špicmistr si myslel svoje. Podle jeho názoru žila tak dlouho sama uprostřed lesů, že se už ve společnosti tolika lidí nedokázala cítit dobře. Xavir s Valderonem se k ostatním také nepřipojili. Místo jídla dál prohledávali celý dům a pátrali po nějakém vysvětlení těch podivných experimentů, které bývalý generál prováděl ve sklepě.

Ráno se zatím vůbec vyvíjelo až překvapivě pokojně. Jedinou významnější událostí byla chvíle, kdy Tylos zahlédl Davlora, jak Elysii s plachým úsměvem ve tváři podává kytici, kterou před tím natrhal v zahradě za domem. Dívka ji od něj přijala, dokonce mu za ni i poděkovala, ale bylo na první pohled zřejmé, že neví, co si s ní počít nebo co se jí tím mladík vůbec snaží sdělit.

Cestou si černoch Davlora odchytil a Landril skrytě vyslechl jejich rozhovor. „Dokonce i hlupák si musí volit svoji cestu s moudrostí, chlapče,“ zarazil Tylos Davlora, který zrovna odcházel chodbou pryč.

„Myslíš jakože co bych asi tak dělal s čarodějnicí, že?“ zasmál se mladík nuceně.

„Budeš-li mít štěstí, nebudou tvé city opětovány. Při troše smůly za ně budeš ztrestán.“

„Cože? Ta holka je už dost stará na to, aby si dělala, co chce. Šéf jí jakože nemá co kecat do života, no ne? Navíc do teď neprojevil nějaký jakože otcovský zaujetí, tak zbytečně nevyšiluj, čéče.“

„Já ale neřekl, že to bude právě Xavir, kdo tě případně ztrestá,“ pokrčil Tylos rameny. Pak se naklonil k mladíkovi blíž. „Myslím, že ona sama se o sebe dokáže postarat více než dobře,“ zašeptal mu důvěrně do ucha. Pak se smíchem zamířil pryč.

Davlor cosi zabručel, a když si všiml přihlížejícího špicmistra, jen pokrčil rameny a odešel. O něco později našel Landril darovanou kytici na okenním parapetu. Ležela tam zapomenutá, připravená uschnout a nechat se pokrýt prachem. Jako ostatně celý ten dům.

Vůbec celé to místo působilo zanedbaně. Paprsky ranního slunce proudily dovnitř skrz vysoká, špínou upadaná okna a v jejich světle byla vidět vířící oblaka prachu. Za domem byla květinová zahrada zarostlá plevelem a zastíněná hustými větvemi dlouho neprořezávaných dubů a buků. Vítr se proháněl kolem rozpadajících se laviček a navál hromady listí k podstavcům omšelých soch nějakých dávno zapomenutých válečníků.

Zahrada končila na hraně nevysokého útesu, ze kterého bylo vidět zelenožluté pláně, nyní zahalené v mlze. Ty představovaly nejvýchodnější část stravimonského království – dlužno dodat, že značně odlehlou a jen řídce osídlenou – a táhly se až k moři.

Uvnitř domu pokrývaly stěny celé řady zelených a červených tapiserií zobrazujících dávné bitvy. Nad prázdnými studenými krby visely staré meče a štíty. Mužům se dům i jeho okolí líbily a brali je jako luxusní sídlo mocného šlechtice. To sice byla pravda, ale pozlátko tohoto místa bylo už značně zašlé a Landril marně přemýšlel, proč ho Havinir nechal tak moc zchátrat. Pokladnice dole v podzemí byly plné, takže peníze na jeho údržbu rozhodně měl. Jen se na ni z nějakého důvodu vykašlal, podle všeho vědomě a úmyslně.

„Narodil jsem se na místě, které bylo tomuto dosti podobné,“ prohlásil Tylos zasněně. „Možná tomu nebudete věřit, ale je to tak.“

„Jasně. A moje matka byla světice,“ ušklíbl se Jedral.

„Ne, opravdu,“ bránil se černoch. „Nevymýšlím si. I když dům mého otce byl poněkud větší a bylo v něm tepleji. A také… no, řekněme, že u nás v Čambreku máme lepší vkus. Tyhle válečné cetky jsou příliš hrubé a neurvalé. Zbraně mají sloužit k boji, ne jako ozdoby stěn.“

„Jo, jenže ty teď máš jakože fakt luxusní párátko,“ ušklíbl se Davlor. „Vy oba, jeden i druhej. Škoda, že mě šéf nedal taky takový.“

„Jako bys věděl, co s ním,“ zasmál se Jedral. „Vždyť ty si ani nepoznáš ruku vod nohy, ty cucáku. Dobrej meč vod špatnýho taky nepoznáš, natož abys ho uměl používat.“

„O to tady ale jakože vůbec nejde, jasnačka? Já byl na šéfa taky hodnej a milej, co se s ním znám.“

„To máš jistě pravdu,“ usmál se na něj Tylos. Jeho opálená tvář byla vřelá a přátelská, jako ostatně vždy. „Ale podle mého soudu rozdal Xavir tyto úžasné zbraně nikoli podle zásluh, ale podle schopností obdarovaných dobře je použít. Jsou to přece jen nástroje smrti a my budeme mít víc než dost příležitostí je využít k účelu, pro nějž byly stvořeny.“

„Jsou to fakt hezký napichovátka,“ skočil mu do řeči Harrand. „Dokonce až tak hezký, že umlčely i tady Jedrala.“

„Hele, chlapi, řeknu vám to na rovinu, jo? Nejsem zrovna moc zvyklej dostávat takový fajnový dary, jako je tady tahle kráska,“ poplácal Jedral láskyplně svoji novou sekeru, kterou měl opřenou vedle sebe o stůl a kterou i při jídle neustále láskyplně hladil.

„Se vsadím, že se už celej třeseš na to, abys nás s ní všecky povraždil,“ ušklíbl se Harrand kysele. „Čistě jen pro to povyražení. Třeba abys zahnal nudu. Vždyť jsme tady kurva zavřený už kolikátej den.“

„A ty snad máš chuť pobít nás ostatní?“ zeptal se ho Tylos otevřeně.

„To jsem nikdy neřekl. Nikdá jsem netvrdil, že mi nelezete krkem. Dokonce ani ty, ty uhlazenej černochu, dokonce ani ty si neudržíš tu svoji vyrovnanou fazónu navždycky. Se vsadím, vo co chceš, že po těch letech, cos strávil dole v Pekelný bráně, se ti hlavou honěj myšlenky na pomstu. Nechtěl by sis s někým srovnat účty, co?“

„Přiznávám,“ přikývl černoch. „Přiznávám, že jen při pomyšlení na všechen ten promrhaný čas mnou cloumá vztek. Rád bych si myslel, že mě ta zkušenost udělala silnějším, či snad dokonce moudřejším. Snad ano, leč tak nějak o tom pochybuji. Přinejmenším mě však naučila cenit si i drobností a přiměla mě uvědomit si, co je v životě opravdu důležité. Vzpomínám si na jistého čambreského básníka, který…“

„Ale kurva už, jdi už s těma svejma básníkama jakože do prdele,“ skočil mu do řeči Davlor. Ústa měl plná vajíčka naměkko a usilovně se ho snažil nějak spolknout dřív, než si od něj spálí pusu.

„Neměl by ses k umění stavět takto odmítavě,“ pohrozil mu prstem Tylos. „Umění z tebe může udělat lepšího člověka.“

„Tak o tom jakože dost pochybuju,“ ušklíbl se mladík, když polkl a vysmrkal se do rukávu.

„Může ti pomoci vyrovnat se se vztekem a nepoddat se mu. Může tě udržet příčetného i v té nejtemnější hodině.“

„Trocha vzteku ještě nikoho nezabila. Nebo teda jako zabila, ale jakože naopak. Víš, jak to myslím. A nějaká příčetnost je mi totálně u prdele,“ zašklebil se Davlor kysele. „Všechny tyhle kecy mi jsou u prdele. Prostě chci svůj vlastní magickej meč.“ Ostatní se rozesmáli.

„Ale musím se vám přiznat, chlapi,“ pokračoval mladík a rozvalil se spokojeně v židli, „že na tohle místo bych si jakože dokázal zvyknout. Rozhodně je to lepší než ta farma, kde jsem vyrost. Slyšel jsem nějakou šeptandu, že si prej potřebujeme najít nějaký něco, co by sloužilo jako naše velitelství nebo hlavní stan nebo tak něco. Tak já jakože hlasuju pro tenhle dům. Co šéf zabil jeho posledního majitele, tak se mi tady jakože fakt líbí.“

„Byl ses kouknout, co s ním udělal?“ ozval se Harrand. „Nechtěl bych bejt v generálově kůži těch posledních pár chvil jeho života. Ty nám tady kážeš o vzteku, černá hubo, ale ten tvůj velkej a obdivovanej Xavir ho má na rozdávání. Tak nás ušetři těch keců o tom, že se tomu nemáme poddávat a podobný kydy. Tady totiž pláčeš na špatným hrobě, kámo. Nebo ti ten fajnovej mečík zatemnil rozum tak, že nevidíš, kdo je tady skutečnej magor?“

Tylos se podíval po Landrilovi, co na to řekne. Ten jen povytáhl obočí, ale nijak Harrandovy výroky nekomentoval. Špicmistr sám s tím tupcem na jednu stranu souhlasil, ale na druhou ho to nijak netrápilo. Vlastně mu bylo úplně jedno, jestli je Xavir normální nebo šílený. Přinejmenším dokud to nijak neovlivní jeho schopnosti zastavit ty, kteří se pokoušejí zničit Stravimon.

„Landrile?“ vytrhl ho z chmurných úvah Davlor. „Hele, ty jakože znáš plány šéfa líp než my ostatní. Co myslíš, zdržíme se tady ještě nějakou dobu, nebo nás už brzo potáhne někam jinam?“

„Myslím,“ začal špicmistr, ale pak si musel odkašlat. „Myslím, že se tu můžeš klidně zabydlet. Xavir má spadeno ještě na pár dalších lidí, a většina z nich sídlí relativně nedaleko odsud. Máme to k nim nějaké dva dny jízdy, možná i méně, což není nijak moc. Ze všech našich přátel je z tohoto domu jediný Mardonius poněkud… řekněme, obtížně dosažitelný. Takže ano, myslím, že se tu nějakou dobu zdržíme.“

Všichni kolem stolu zmlkli.

„To beru,“ ozval se po chvíli Jedral. „Klidně tady pár tejdnů zůstanu. Stejně nemám, kam jinam bych šel, že jo. Navíc před Pekelnou bránou jsem byl žoldák a tahle práce se tomu celkem podobá, co si budeme povídat. Tehdy i teď zabíjím na zakázku. Jedinej rozdíl je tahlencta kráska,“ znovu polaskal černou sekeru, kterou měl opřenou vedle sebe. Pak spokojeně přikývl a zakousl se do krajíce chleba, co měl před sebou.

„Taky zůstanu,“ přikývl Davlor. „Pochybuju, že by mě u nás na farmě někdo jakože postrádal, ne? Pokud teda ještě pořád stojí. Jakože jasný, já vím, že vy fajnovky jste všichni z bohyně, ví jak bohatejch a urozenejch rodin a tak, že jo. Já jsem proti vám jakože úplná nula. Ale pro mě je tohlencto to nejlepší, co jsem za celej svůj život poznal a zažil. Navíc co já vím. Třeba šéfova dcera nakonec zahoří pro mý nesporný přednosti a bude vymalováno, no ne?“

„Nebo tě sejme jedním z těch svejch šípů, aby se tě konečně zbavila,“ ušklíbl se Jedral s plnou pusou. „Hele, a co ty, černochu?“

Tylos se smutně pousmál. „Zel, do Cambreku se vrátit nemohu. Má rodina se mnou odmítne mluvit, či dokonce byť jen uznat moji existenci. Jsem pro ně mrtvým mužem a oni budou chtít, aby to tak i zůstalo, bez ohledu na skutečnost. Je-li naším cílem podlý král, před jehož krutovládou zachráníme celou zemi, jedná se přinejmenším o ctnostný úkol, který by mohl, byť jen nepatrně, napravit mou pošramocenou pověst.“

„Vy v tomhle všem možná vidíte něco smysluplnýho,“ ozval se Harrand nevrle, „ale já jsem už moc starej na to, abych se honil za nějakejma vznešenejma myšlenkama a podobnejma blbostma. Za svůj život jsem si těchhle nesmyslů užil víc než dost.“

„Takže nás opustíš?“ ujišťoval se Tylos.

„Jo, myslím, že jo. Teda ne hned. Ale mám v plánu potloukat se od hospody k hospodě a užívat si pohledu na kyprý servírky. A když mi bude přát štěstí, tak některou z nich třeba i přefiknout. Už je to nějakej ten pátek, co jsem pod sebou měl ženskou. Možná mi to nebudete věřit, chlapi, ale kdysi jsem si odsloužil svý v královský armádě. Jo, je to tak, byl jsem voják, ale měl jsem dost rozumu na to, abych to zabalil, dokud jsem měl obě ruce i nohy na svých místech. Problém je v tom, že válečný veteráni nemaj nijak snadnej život. Lidi si myslej, kdoví jak se nemáme, ale leda hovno. Nikoho nezajímaj příběhy obyčejnýho řadovýho vojáka. To je pořád jen samý Xavir sem a Xavir tam, ale obyčejný lidi jsou všem u prdele. Staraj se jen o velký jména, o velký hrdiny. Na obyčejný sráče, jako jsem já nebo vy, na ty hned každej zapomene. Než jsem skončil v Pekelný bráně, tak nejlepší práce, co jsem kdy měl, bylo dělat osobního strážce jednomu vévodovi na místě ne nepodobným tady tomuhle. Byl to dobrej chlap. To on se postaral o to, aby mě poslali do Pekelný brány místo na popraviště. Bylo to po jedný obzvlášť hustý hospodský rvačce, do který jsem se zamíchal. A když už jsme u toho, to vězení taky nebylo zas tak špatný místo. Stačilo držet se při zemi a byli jste v pohodě. Takže pokud jde o mě, tak fakt nevím, k čemu všechno tohle vaše pobíhání a plánování a zachraňování světa vlastně je. Za co vlastně bojujeme? Podle mě je to jen další sračka, do který se chystáte namočit. Jakože prosím, klidně, ale beze mě, pánové. Beze mě.“

„Náš boj…“ vynořil se ve dveřích nečekaně Valderon, „náš boj nemá nic společnýho se slávou. O to víc ale souvisí s tím, co jsi za člověka.“

S těmi slovy položil svůj nový meč, Čepel temnoty, na stůl, obrátil si židli opěradlem dopředu a usadil se na ni. Pak si postupně prohlédl všechny shromážděné.

„To, do čeho se pouštíme, z nás neudělá žádný opěvovaný hrdiny. Davy nebudou jásat, jen vstoupíme do města, a dámy při pohledu na nás nebudou omdlívat nadšením. Stejně tak nebojujeme za našeho krále, nesnažíme se ubránit jeho zemi před nepřítelem nebo získat mu nová území. Vlastně tu jde o pravý opak. Náš král je zkorumpovaný, je jako morová nákaza, co se šíří po celé zemi. Obyvatelé jeho vlastní říše, pokud je rovnou nezabijou, jsou jeho jménem vyhánění z domovů. Z domovů, které jsme kdysi měli i já a vy.“ Pak se obrátil k Harrandovi a upřel na něj planoucí pohled. „Lidé jsou odvlékáni do vězení a mučeni, aniž by se nějak provinili, aniž by něco provedli. Po lesích se volně procházejí podivná nebezpečná stvoření, co vypalují vesnice a vraždí nevinné. Takže jestli s tím něco uděláme, nebo ne, nijak nesouvisí s od měnami a slávou, příteli. Jde tu o to, jestli civilizovanej svět zůstane civilizovaným, nebo jestli se propadne do temnoty. A pokud tomu my nezabráníme, nebudou už žádný hospody, kde by ses mohl servat. Nebudou žádný kyprý servírky, kterým bys mohl dělat oplzlý návrhy. Nebude nic než naprostý chaos.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou a pak konečně odtrhl pohled od Harranda. Předklonil se a přitáhl si talíř s jídlem, do kterého se s chutí zakousl. Kolem zatím panovalo zaražené ticho. Landril pobaveně přemýšlel, jestli to už bylo všechno, nebo jestli bude celý ten proslov ještě nějak pokračovat.

„Jestli chce někdo z vás odejít, tak prosím, klidně. Běžte si,“ pokrčil Valderon rameny a utrhl si kus chleba. „Ale svět se mění. Vlastně ne, protože on se už změnil. Takže klidně běžte, ale počítejte s tím, že před sebou máte pořádně dlouhou cestu, jestli se chcete dostat do nějaké klidné, mírumilovné země. A i když se vám podaří nějakou takovou najít, stejně se vsadím, že vás budou pronásledovat vzpomínky na váš skutečnej domov. Zase budete uvězněni, jen tentokrát ne v Pekelný bráně, ale ve svojí vlastní hlavě. Z toho prvního místa se dá utýct, jak jsme ostatně sami dokázali, ale z toho druhýho už ne.“ Všichni mlčeli. Prodlužující se ticho narušily až těžké kroky, které se ozvaly z chodby.

Patřily Xavirovi, který o okamžik později vstoupil do jídelny. V ruce nesl malou, v kůži vázanou knihu, kterou hodil na stůl před Landrila. Při dopadu hlasitě zarachotila a překlopila pohár s vínem.

„Tohle je generálův soukromý deník,“ prohlásil Xavir. Pak si založil ruce na prsou a opřel se o zeď vedle okna. „Našel jsem ho schovanej v jeho ložnici.“

Landril nepotřeboval dál pobízet. Hladově se vrhl na knihu a začal v ní rychle listovat.

„Voldirikánští lovci,“ pokračoval urostlý válečník ledově.

„Tak nazývá naše nové nepřátele – nebo přinejmenším jejich vojáky. To jméno padlo, i když jsem s ním mluvil já sám, ale v tu chvíli mi to nic neříkalo. A zdá se, že z dobrýho důvodu. Zjistil jsem totiž, že tihle Voldirikové nejsou odsud. Nejsou z našich zemí.“

Landril rychle prohlížel jednu stránku za druhou, až narazil na text, o kterém Xavir zjevně mluvil.

Dneska vstoupili do mých lesů voldirikánští lovci. Ujistili mě, že tu jsou jen dočasně. Mají s sebou i jednoho ze svých cestovidců, což je opravdu výjimečné. Mardonius mi tím prokázal velkou čest, když ho sem vyslal, i když mám podezření, že spíš než moje osoba ho zajímají výsledky, kterých se tu snažím dosáhnout.

Špicmistr přeskočil několik stránek a četl dál.

Ta voldirikánská cestovidka je skutečně zvláštní žena. Její oči jsou celé černé a zírají na mě z jinak pěkného lidského obličeje. Přišla za mnou v jedné z těch pro ně typických rozevlátých rób, co neustále mění barvy, aby se podívala na exempláře, co jsem shromáždil dole ve sklepení. Všichni čtyři měšťané jsou mrtví již dobře pět let, a přesto se jejich těl rozklad nijak nedotkl. Zejména onen z kůže stažený jedinec je skutečně fascinující. Jeho svaly i vnitřní orgány jsou podle všeho stále zdravé, nedotčené časem. Tajemství života se tu odemykají přímo před mýma očima.

„To napsal před dvěma lety,“ vydechl Landril, když si všiml data. „Oni tu vážně experimentovali na lidech.“

„To je fakt nechutný,“ zavrtěl Valderon hlavou. „Ale proč vlastně?“

Cestovidka nechce nebo neumí mluvit naším jazykem, přinejmenším ne tak dobře jako lovci, kteří zde už nějakou dobu pobývají, ale přesto mi zvládla sdělit, že na ni moje výsledky udělaly dojem. Její hlad po znalostech je pro Voldirikánce naprosto typický. V uplynulých letech prozkoumali, samozřejmě v přestrojení, všechny stravimonské knihovny, počínaje těmi v královském paláci, a přesto jim to stále není dost. Chtějí toho o nás a o naší zemi vědět víc a víc. Jejich posedlost vědomostmi a moudrostí nezná hranic. Právě ona jejich rase umožnila pozvednout se tak vysoko a ovládnout tak obrovská území daleko od našich břehů. Znalosti jsou pro ně moc.

Landril odložil knihu a začal si prstem klepat na bradu. „No… teď známe odpovědi přinejmenším na některé naše otázky.“

„Kdo má znalosti, má moc,“ zopakoval Xavir poslední generálova slova. „Tak to Havinir říkal. A tu stejnou větu jsme našli napsanou i v té podzemní komnatě. Skoro to vypadá, že ti lidé bezvýhradně ovládali našeho mocného generála. Musel jimi být naprosto posedlý.“

„Vol-di-rik,“ zopakoval Davlor a hlasitě říhl. „Tak o těch jsem nikdy neslyšel. Ne že bych se teda o tyhle věci nějak zajímal, že jo.“

„Obávám se, že zrovna ty jsi dosud neslyšel o spoustě věcí a míst,“ pokrčil rameny Tylos, „takže tvé vyjádření nemá přílišné váhy.“

„Abychom zas Davlorovi nekřivdili,“ ozval se nad generálovým deníkem skloněný Landril, „dokonce ani já jsem o nich až doteď moc neslyšel.“ Prstem poklepal na knížku, kterou právě studoval. „Tohle si rozhodně hodlám přečíst od začátku až do konce. A myslím, že Birgitta by se na to měla taky podívat.“

Xavir kývl hlavou směrem k oknu, u kterého stál. „Je venku, s Luparou.“

„A s tvojí dcerou?“ povytáhl bývalý špicmistr obočí.

„A s mojí dcerou,“ přikývl Xavir, na tváři nejistý úsměv. „Pořád si na to nemůžu zvyknout.“

„S tím bych si na tvým místě hlavu nedělal,“ prohlásil rozšafně Jedral. „Pokud tady Tylos ve svejch historkách moc nepřehání, tak má potomky roztroušený přinejmenším po půlce Čambreku. Sice o nich neví ani hovno, ale když to zvládne von, tak ty taky.“

Tylos se srdečně rozesmál. „Jsem si jistý, že brzy si na ta slova zvykneš, příteli, stejně jako na ni. Zvyk není nic jiného než nevyhnutelný výsledek stále se opakující události. Rád bych z tvých úst ovšem slyšel zhodnocení, smím-li tedy být tak smělý, jak si vedla během vaší mise?“

„Byla skvělá. To, co dokáže s tím svým lukem, je nepřirozený, ale nemůžu popřít, že je naprosto smrtící. Přitom dneska poprvé zabila člověka, a ne jen jednoho.“

„Takže v tomhle se potatila, koukám,“ pokrčil Jedral rameny. Ostatní ta poznámka rozesmála.

„V tom případě byla vycházka po místních zahradách dobrou volbou,“ přikývl souhlasně Tylos. „Zabíjení lidských tvorů dokáže na člověka dolehnout, zejména, když je to poprvé. Nicméně co tito noví nepřátelé, tito voldirikánští lovci? Co jejich vstup na scénu znamená pro nás?“

Xavir pokrčil rameny. „Podle toho, co jsem se dočetl v generálově deníku, bych hádal, že právě oni jsou zdrojem Mardoniovy nové vojenské moci. Tam, kde se nemůže spolehnout na svoje vlastní legiony, že poslechnou jeho rozkazy a povraždí svoje stravimonské spoluobčany, tahle cizí rasa je spolehlivě zastoupí. Havinir se několikrát zmínil o rozsáhlých dezercích mezi legionáři i o rebelských skupinách, chránících některá města. Ale mluví tam i o jakýchsi přeměněncích, a já popravdě nemám tušení, co si pod tím mám představit. Ovšem celkově bych řekl, že pokud se nám podaří nějak spojit s těmihle protimardoniovskými frakcemi, mohlo by nám to dost pomoct. Přinejmenším si můžeme být jistí, že ne všechno Mardoniovi vychází tak dobře, jak jsme si až doteď mysleli.“

„To jsou dobrý zprávy,“ přikývl Valderon. „Ale mě by teď spíš zajímalo, odkud vlastně tihle Voldirikové pocházejí?“ Xavir se pořád ještě díval z okna na sluncem zalitou zahradu a Landril si najednou všiml, jak mladě, skoro až chlapecky jeho tvář vypadá. „Stravimon ovládá několik ostrovů, co leží na západ od našeho pobřeží. Jsou na nich přístavy, kam zajíždějí obchodní lodě s náklady, jejichž existenci by trůn rád utajil před zbytkem říše. Jeden z nich leží hodně daleko od kontinentu směrem na severozápad. Jmenuje se Phalamys, a právě tam se poprvý objevily lodě těchhletěch Voldiriků.“

„Tohle je na můj vkus už jakože krapet moc složitý,“ zašklebil se Davlor nešťastně, zvedl se od stolu a vyrazil směrem ke dveřím. „Víte vy co? Já si jdu najít nějakej pořádnej meč. Chce se někdo přidat?“

Harrand vrhl kradmý pohled na Valderona a pak přikývl. „Proč ne? Někdo na tebe musí dohlídnout, aby ses omylem nepodřízl nebo tak něco.“

Nakonec se k nim přidal ještě Grend, takže v jídelně zůstali s Landrilem jen Tylos, Valderon a Xavir.

„Takže jakej je další plán, špicmistře?“ zeptal se bývalý velitel Sluneční kohorty s křivým úsměvem na rtech. Landril ale mlčel a zíral na dveře, kterými odešel Harrand. „Vypadáš totiž, že už nějaký máš.“

Konečně se k němu špicmistr obrátil a přikývl. „Musím zjistit, kde a jak tohle všechno začalo. Což znamená, že budu potřebovat navštívit jednu ze stravimonských knihoven, pokud teda některá z nich ještě stojí.“

„Kde máme tu nejbližší?“

„Mám pocit, že jedna je hned u jednoho z našich cílů,“ zamračil se Landril, jak usilovně přemýšlel. „Vzhledem k tomu, že to není Stravir ani žádné podobně velké město, je určitá šance, že ji ještě tihle Voldirikové nevyplenili při tom svém shromažďování znalostí, v jehož rámci, hádám, že odstraňují i všechny zmínky o sobě, svém původu a vůbec čemkoli, co s nimi nějak souvisí. Takže až zase vyrazíš za pomstou, dovolíš mi, abych tě doprovodil…?“

„Měl jsem v plánu se tam napřed podívat sám. Ale ty a obě naše čarodějnice byste se mi mohli hodit, pokud je teda Valderon může postrádat.“

„Ty dvě? Nevidím důvod, proč bych ti je neměl dát,“ pokrčil oslovený rameny. „Nicméně tahleta tvoje žádost skoro zní, jako by se tvůj postoj k Sesterstvu měnil k lepšímu.“

Xavir jen netečně pokrčil rameny. „Jsou prostě užitečný.“

„Plánuješ se aspoň pokusit nějak sblížit se svojí dcerou?“ povytáhl Valderon překvapeně obočí.

„Hele, až taková zrůda zase nejsem, abych se na ni takhle vykašlal.“

„V pohodě. Klidně si vezmi všechno, co by se ti během tvýho úkolu mohlo hodit. Zatím stejně nemám k ruce armádu, se kterou bysme mohli vytáhnout na Mardonia. A poslední dobou se mi zdá, že naše plány se mění prakticky každej den.“

„Podle mě teď musíme udělat následující,“ postavil se Landril tak prudce, až shodil židli, na které seděl. Nevšímal si toho a začal rázovat po jídelně sem a tam. „Já spolu s Xavirem – a v doprovodu obou našich čarodějek – odjedeme hned zítra ráno. Vyrazíme směrem ke Golaxské hlásce, tedy k městu, kde sídlí vévodkyně Pryus a kterému vládne lord Kollus. Ti dva se poslední dobou hodně sblížili.“

„Golaxská hláska,“ zavrtěl hlavou Valderon. „Nikdy jsem to tam neměl rád. Na ten svůj žulovej lom jsou úplně nesmyslně pyšní. Navíc do žádnýho jinýho města v říši neproudí tolik peněz z královský pokladnice jako právě k nim, přitom bez nějakýho dobrýho důvodu.“

„Přinejmenším jeden dobrý důvod by se našel,“ pokrčil rameny Landril. „Bydlí tam pěkných pár mocných a významných lidí. Pokud vím, Cedius to místo taky neměl rád, a to, kolik na něj platí, mu pěkně leželo v žaludku. Jenže neměl moc na vybranou. Tradičně se tam stahují významní šlechtici, už od doby, co nám vládla královna Stellax, což bylo už před nějakými šedesáti lety.“

„Tyranská ženská,“ odplivl si Valderon znechuceně. „Prolila víc krve, než by se slušelo. Mělo mě to napadnout, že tu odpornou díru má na svědomí někdo jako Stellax.“

„Cedius o ní často mluvil,“ vložil se do rozhovoru Xavir. „Podle něj sice byla zbytečně tvrdá a libovala si ve válkách, ale na druhou stranu jí Stravir vděčí za všechnu infrastrukturu, co dneska má a ze které tak těží. Stejně tak dnešní obchodní právo, to je taky její práce. Nebo doly, za těmi je taky ona. Král Grendux, Cediův předchůdce, se snažil vymazat všechny vzpomínky na ni, ale marně. Cedius se rozhodl ji prostě ignorovat. Proto mají místa jako Golax pořád svůj význam, svoji sílu. Stellax byla po čertech mazaná ženská, to mi věř.“

„Pravdou je, že od dob její vlády až do dneška je Golax místem, kde se vedou politická a obchodní jednání a kde mění svého majitele víc mincí než kde jinde v celé říši,“ pokračoval Landril ve svém výkladu. „Nebude snadné se tam dostat, protože to město je, nebo přinejmenším bývalo, velmi dobře střežené. Dá se tam ovšem koupit prakticky cokoli, což asi bude zajímat vás, a pro mě je zase podstatná tamější knihovna. Potřebuju zjistit, co jsou tyhle voldirikánský zrůdy zač, a hodlám začít právě tam. Pokud by se ke mně přidala i Birgitta a pomohla mi s výzkumem, nebudu se zlobit.“

„A co my?“ zeptal se Tylos, pohodlně rozvalený v židli. „My tu máme jen sedět a čekat na váš návrat?“

„I pro vás mám práci, nic se neboj,“ usmál se prohnaně Landril. „Valderon s Luparou musejí začít budovat tu armádu, o které tu pořád mluvíme. Už máme zdroje i velitelství, takže teď zbývá jen začít rekrutovat a trénovat vojáky. To, co tu budete během naší nepřítomnosti dělat, je základem našich dalších plánů.“

„Takže administrativa…“ povzdechl si Tylos procítěně. „Xavire, byl jsi mým velitelem po většinu mého pobytu v Pekelné bráně, takže shledávám naprosto přirozeným a samozřejmým, že tě v této temné hodině nemohu jen tak opustit.“ Pak se naklonil k Valderonovi a se smrtelně vážným výrazem na tváři mu s přehnanou důvěrností položil dlaň na paži. „Není v tom nic osobního, což, doufám, chápeš. Jsi dobrý muž, nicméně moje věrnost patří a vždy patřila pouze Xavirovi.“

Valderon stejně vážně přikývl. „Rozumím, Tylosi, a úplně to respektuju. Dělej, co musíš.“

Xavir se dál nezúčastněně opíral o stěnu, ruce založené, oči upřené dolů do zahrady. Vypadal jako někdo, kdo podobnou konverzaci zažil už stokrát, a možná tomu tak během jeho služby v armádě skutečně bylo. Počkal, až oba muži skončí, a pak se ozval sám. „Potřebujeme, aby se tady měl Valderon o koho opřít, Tylosi. Aby někdo stál za ním a kryl mu záda. Máš víc rozumu než ostatní tady a oni to dobře věděj a vážej si tě kvůli tomu. A právě proto je naprosto nezbytný, abys jim ukázal, že bezvýhradně stojíš za jejich – naším – velitelem. Na druhou stranu úspěch toho, k čemu se chystám já, závisí hlavně na utajení a na tom, že budeme pokud možno nenápadní, což s tvojí černou tváří dost dobře nepůjde. Musíš totiž pochopit jedno. Mám v plánu si pro Pryus a Kolluse přijít ne jako voják s plnou parádou, ale v noci jako zabiják. Není to sice zrovna čestný a čistý způsob, jak řešit věci, ale obávám se, že nemáme moc na vybranou. Potřebujeme se propracovat až k Mardoniovi, aniž bysme vzbudili zbytečnou pozornost a poštvali na sebe jeho nohsledy.“

„No tak dobrá,“ povzdechl si smutně Tylos.

„Nezapomeň, že Valderon sloužil jako důstojník v Prvním legionu,“ pokračoval Xavir. „Ne v druhém, ani ve třetím, ale v prvním. Ví, jak funguje armáda, a umí si poradit. Měl bys mu začít věřit.“

Tylos chvíli uvažoval o slovech svého velitele, pak vážně přikývl a nabídl Valderonovi pravici. Ten ji stejně vážně přijal a potřásl mu s ní. Landril v duchu přemýšlel, jestli tyhle nově vybudované vztahy, které se v jejich družině vytvářely během společného putování, skutečně nahradí dlouholeté vazby, které si s sebou muži odnesli z Pekelné brány. Zatím se zdálo, že to bude fungovat. Bývalí rivalové a nepřátelé se spojili pro dosažení společného cíle.

Rázně přikývl, zaklapl generálův deník, strčil si ho pod paži, pokynul ostatním a odešel z jídelny. Zastavil se, až když došel do zarostlé zahrady. Teprve tam ho opustilo sebeovládání a strojeně spokojený výraz, který si nasadil kvůli ostatním, a špicmistr se vyděšeně sesul k zemi. Zdálo se, že kromě něj jediný Xavir alespoň částečně chápe vážnost toho, co se kolem nich děje.

Na jejich kontinent přicházejí tajemní cizinci z velké dálky – cizinci, o kterých nikdo už celá staletí neslyšel. I Havinirovy podivné experimenty na lidech byly samy o sobě dost znepokojivé. Ale mezi těmi dvěma skutečnostmi tu zjevně byla nějaká souvislost, něco temného, co zatím nedokázal odhalit. O co se tady generál snažil? A jakou roli v celé věci vlastně hrál?

Kdo má znalosti, má moc.

Tahle fráze se vynořovala pořád dokola. Havinir si ji zvolil jako svoje poslední slova. Byla napsaná i na tom podivném pergamenu, co našli dole v laboratoři. A v deníku se opakovala hned několikrát. Šlo snad těmhle Voldirikům právě o tohle? Snažili se shromáždit všechno dostupné vědění, všechny informace?

Landril doufal, že odpovědi alespoň na některé z těchto otázek najde v Golaxské hlásce.

Taktický manévr

Seděli kolem ohně a povídali si víceméně o ničem. Grendovi se totiž podařilo najít slušnou zásobu kvalitního, dobře vyschlého dřeva a použil ho, aby zatopil v krbu jednoho ze zaprášených a neudržovaných přijímacích salonků jejich nového velitelství. Pak pořádně vyklepal luxusní, neuvěřitelně pohodlná křesílka a přitáhl je k němu. Shodou okolností se ostatním zhruba v téže době podařilo objevit slušně zásobený vinný sklep, takže v jejich skupince zavládla skvělá nálada. Landril se tomu nedivil. Kam až jeho paměť sahala, několik sklenek dobrého vína ještě nic nepokazilo.

Kdosi přesvědčil Valderona, aby jim vyprávěl o Prvním legionu a o velkém tažení přes solné pláně na severu, které Cediovy vojáky zavedlo až do zemí Kolpor a Roj – a o legendární porážce Duchů pobřeží, což byli rojanští piráti, kteří plenili pobřeží dalekého Stravimonu. Po vítězném návratu odměnil Cedius každého muže zvýšeným přídělem piva a ty nejstatečnější a nejlepší navíc i povýšil a vyplatil jim tučné odměny ve zlatě.

Nedalo se nevšimnout, že Valderon během vyprávění ani jednou nezmínil svoje vlastní činy a úspěchy. Vždy mluvil jen o tom, co dokázali jeho muži a lidé kolem něj.

A Landril celou dobu bedlivě sledoval Harranda. Ten během vyprávění na bývalého legionáře vrhal temné nenávistné pohledy. Špicmistrovi se ale nelíbil hlavně způsob, jakým mu při každém z nich sjely ruce k nožům.

To hle jsem už párkrát viděl. Jestli s tím něco neuděláme, jestli si nedáme pozor, poteče tady krev.

Když příběh skončil, začali se muži jeden po druhém trousit do patra, kde měli ložnice. Valderon odešel jako první, ale brzy ho následovali další a další. Jen Harrand se zjevně nechystal jít spát a místo toho začal v mihotavém světle ohně brousit svoje nože.

Landril také odešel, ale jen aby se stavil do skladiště pro malý balíček hub, který si s sebou přinesl z lesa za Lupařiným srubem – těch hub, které omylem začal sbírat Davlor a po kterých mu tak příšerně natekla ruka. Odnesl houby do kuchyně, nožem oškrábal kousek klobouku jedné z nich do poháru a zalil jej pořádnou dávkou čambreského červeného. Pak si nalil druhý pohár pro sebe a vrátil se zpátky do pokoje.

Harrand tam pořád ještě byl, stejně jako Tylos. Ten se ale právě zvedal k odchodu. Minuli se ve dveřích a černoch jim oběma popřál dobrou noc, načež zamířil chodbou ke schodišti.

„Koukám, že jsme tu zbyli už jen my dva,“ rozhlédl se Landril kolem a pak podal jeden z pohárů Harrandovi. „Co se dá dělat.“ Chvíli se odmlčel, usrkl vína a pak se podíval na svého společníka. „Ty jsi opravdu zvláštní člověk, víš?“

„Proč myslíš?“

„Skoro nic o tobě nevím,“ pokrčil Landril rameny a znovu se napil.

„Není o čem mluvit, špióne.“

„Špicmistře,“ opravil ho Landril dotčeně. „Rozdíl mezi nimi je v letech tvrdého výcviku a praxe, víme?“

„Já mezi nima žádnej rozdíl nevidím.“

„Špion jen pozoruje a podává hlášení. Nic nepodniká, nic neorganizuje. Pokud je dobrý, postupně si získává důvěru svých nadřízených. Když se ukáže, že je opravdu spolehlivý a důvěryhodný, tak teprve potom začne skutečná škola,“ usmál se Landril zasněně. Znovu si hlasitě usrkl ze sklenice a spokojeně zavrtěl hlavou. „Sakra, v tom Cambreku vážně vědí, jak udělat dobré víno.“

To konečně Harranda popostrčilo, aby se také napil z číše, kterou pořád ještě držel v ruce. Zhluboka si přihnul a pak ji odložil na stůl.

„Špicmistrovská gilda,“ pokračoval Landril tónem učitele, „je vážená, elitní instituce, která sídlí přímo v hlavním městě, ve Straviru. Po více než devět století byli její členové přidělováni králům, obchodníkům, vévodům, dvořanům a vůbec každému, kdo měl nějakou…“

Harrand se najednou prudce ohnul v pase a popadl se za krk. Otevřel pusu a zdálo se, že chce zvracet, ale nic z něj nevyšlo. Landril klidně seděl ve svém křesle a nevzrušeně sledoval, jak se muž před ním zhroutil na zem, kde se ještě chvíli nekontrolované třásl. Pak se najednou prudce propnul a ztuhl. Jeho oči se nevidomě dívaly do stropu a na tváři mu zamrzl výraz příšerného utrpení.

Špicmistr se konečně zvedl, sklonil se k mrtvému a ujistil se, že tělo nevykazuje žádné známky života. Náhle sebou však prudce trhl, když se ode dveří nečekaně ozval hluboký hlas. „Nikdy jsem toho muže neměl rád, ale takhle podle ho zavraždit? To se mi zdá poněkud přehnané.“

Landril se klidně zvedl a v duchu si prošel události posledních pár minut, aby odhadl, kolik toho mohl Tylos vědět a kolik si toho mohl domyslet.

„Asi mu nesedlo to čambreské červené.“

„Nemluv hlouposti,“ prohlásil černoch a přišel blíž. Jeho výraz byl v narudlé záři ohně naprosto nečitelný. „To víno je prvotřídní kvality.“

Špicmistr si raději strčil ruce do kapes, aby nebylo vidět, jak se mu třesou, a zhluboka se nadechl. Pak se s povzdechem usadil zpátky do svého křesla.

„Tak proč jsi to udělal?“ dožadoval se Tylos odpovědi. „Proč jsem udělal co?“

„Ale no tak,“ povzdechl si Tylos. Překročil mrtvolu na zemi a svezl se do křesla, ve kterém předtím seděl Harrand. Pak se zdánlivě bezmyšlenkovitě natáhl po nedaleké sklenici vína a zvedl ji ke rtům, aby si přihnul.

„Nepij to!“ zasyčel na něj Landril vyděšeně. Srdce měl při tom až v krku.

Černoch se na něj vědoucně usmál. „To jsem ani neměl v plánu,“ prohlásil a vylil víno na zem. „Nicméně pochop, že nejsem žádný hlupák. Takže to zkusíme znovu. Proč jsi to udělal?“

„Chystal se zabít Valderona.“

Tylos se zamyšleně poškrábal na bradě. „To je možné, ale neuspěl by. Valderon by si s ním hravě poradil.“

„Možná jo, možná ne,“ pokrčil Landril rameny. „Ale bez ohledu na výsledek by byl dopad na morálku ostatních naprosto zásadní. Takovýhle rozkol a zabíjení ve vlastních řadách by mohlo mít nedozírné následky. Kdyby nic jiného, zaselo by to mezi chlapy nedůvěru a přimělo by je to vrátit se ke starým zvykům, ke starým spojenectvím a nenávistem. Bylo by to jako rakovina, která by se šířila dál a dál, napříč celou tou armádou, kterou se chystáme postavit. Lidi by se o tom bavili Valderonovi za zády a vyvozovali by vlastní závěry, které by jen dál škodily naší věci. Ale hlavně – nehodlal jsem riskovat, že by Harrand nějakou šťastnou náhodou uspěl, bez ohledu na to, jak nepravděpodobné to bylo.“

„Nikdy nedokážeš uhlídat všechny možnosti a eventuality.“

„Jsi moudrý muž, Tylosi,“ usmál se Landril blahosklonně, „ale já strávil celý svůj život tím, že jsem se snažil mít všechno pod kontrolou. A byl jsem v tom zatraceně dobrý, dlužno podotknout.“

„Jsem jen pozorovatel, nic víc,“ pokrčil černoch rameny. „Říkám, co vidím. Ale přejděme k praktičtějším otázkám. Co uděláme s tělem a jaké vysvětlení Harrandovy náhlé smrti předložíme ostatním?“

„Srdce. Měl infarkt,“ zamyslel se špicmistr. „Měli bysme ho posadit zpátky do křesla, pěkně k ohni. A taky budeme muset něco udělat s tím jeho výrazem. Měl by vypadat klidně, pokud možno.“

„Srdeční selhání,“ přikývl zamyšleně Tylos. „Dobrá. Myslím, že to bych mohl potvrdit. Doma se mi dostalo menšího výcviku v oboru lékařském. Zítra toho využiji, abych za denního světla vynesl tuto diagnózu.“

Landril měl pocit, jako by mu z ramen spadlo velké břímě. Byl rád, že se má s kým podělit o to, co tento večer provedl. „Takže v tom jedeme spolu,“ usmál se.

„To jsme jeli vždy, příteli. Už od našeho útěku z Pekelné brány,“ odpověděl mu Tylos, zamyšleně zírající do žhnoucího krbu.

Cesta do Golaxské hlásky

Od pohřbu uplynuly už tři dny. Elysia měla pocit, že jí jediné připadal jako něco smutného. Nejspíš kvůli tomu, že ostatním zjevně ne. Nedávalo jí to smysl. Nechápala, jak můžou lidé vzhlížet k některým mužům – například k jejímu otci nebo k Valderonovi – protože zabíjejí jiné, někdy dokonce brutálně nebo i bezdůvodně; a současně jim to samé vadí u jiných. Starý Harrand byl možná protivný a trochu násilnický, a přesto jeho odchod ze světa většinu lidí zjevně nezajímal, a pár dokonce podle všeho i potěšil.

Hodně o tom přemýšlela cestou do Golaxské hlásky.

Trvalo jim to déle, než čekala, ale dívka byla za dlouhé, ničím nerušené putování vděčná. Vzali si s sebou koně a jeli poklidnými, prosluněnými lesy. Počasí bylo příjemné, a přinejmenším podle Landrila až překvapivě stálé na to, že byli ve Stravimonu. Jediné, co jí chybělo, byla společnost ostatních. Užívala si jejich nekonečné přátelské pošťuchování a stížnosti, na hony vzdálené od zasmušilého politikaření typického pro Jarratox. Taky ji mrzela zjevná nechuť jejího otce bavit se s Birgittou, ale přinejmenším byla vděčná za to, že jeho dřívější nechuť ke starší čarodějce viditelně zeslábla a ustoupila.

Elysia na sobě měla pár věcí, které našli v Havinirově sbírce pokladů a artefaktů: hrudník jí kryl malý kožený kyrys s na stavitelnou velikostí, zdobený jemnými dekorativními výlisky ve tvaru listů. Na nohou měla vysoké hnědé boty se stejným vzorem a vše doplňoval zelený nátělník se zlatou výšivkou. Dívka měla pocit, že ji těchto pár věcí naprosto změnilo. Vnímala je jako definitivní tečku za svým životem v Sesterstvu, které brnění a zejména ozdoby radikálně zakazovalo. Birgitta se odmítla vzdát oblečení, které měla s sebou v den, kdy opustily Jarratox, na druhou stranu Elysiin nový oděv nijak nekomentovala.

Cestou prosluněné paseky postupně ustoupily temnějším, strašidelnějším lesům. Mezi stromy hustě rostly pokroucené keře s dlouhými trny, které úplně pokrývaly i těch pár starobylých ruin, jež cestou potkali. Byly to ale jen ubohé zbytky kdysi zjevně majestátních staveb, které během století rozebrali sedláci na kamení pro svoje domy. Čím hlouběji byli ve Stravimonu, tím zarostlejší lesy byly a tím méně z dávných staveb zbývalo.

Stravimon. Obrovský národ, ke kterému poslali její matku. Lysha… Tak se jmenovala. Lysha, opakovala si dívka v duchu pořád dokola. Tohle byla země, kde se Lysha setkala s válečníkem svého srdce, s Xavirem.

Elysia vždycky přemýšlela, kdo asi byli její rodiče. Teď jel jeden z nich, její otec, kousek od ní a ona nevěděla, co si o něm má vlastně myslet. Jedna její část byla znechucená tím, co udělal generálovi, když vpadli do jeho sídla. Doteď se zachvěla pokaždé, když si vzpomněla na vztek, který zahlédla v jeho tváři. Jiná její část mu ale rozuměla a chápala, odkud se ta zloba vzala, a dokonce byla přesvědčená, že Havinirova smrt byla víc než zasloužená.

A pak tu byla skutečnost, že Xavir bezvýhradně věřil jí i jejím schopnostem od chvíle, kdy mu je tehdy na břehu Tichého jezera poprvé předvedla. Bylo příjemné, že pro jednou nikdo nezpochybňoval a nezesměšňoval to, kým je a co umí, tak jako to musela snášet celý svůj život v Jarratoxu. Bylo to znepokojující, ale současně i úžasné – žít s vědomím, že se na ni někdo spoléhá. Co ale Elysii hluboce trápilo, byl fakt, jak vzrušující jí zabíjení jiných lidí připadalo a jak se při něm cítila. Ten nával emocí a vědomí, že má v rukou život a smrt někoho jiného, tyto stavy pro ni byly jako droga, a výsledný efekt ještě znásobovalo vědomí, že to právě díky ní dosáhne jejich skupina svého cíle. Měla pocit, že konečně někam patří a že má její život konečně nějaký smysl. Že je pro někoho opravdu důležitá a že pro něj něco znamená.

Teď se ale ptala sama sebe, jestli jsou takové pocity normální.

Každý večer jí Xavir půjčil jednu ze svých Truchlivých čepelí a pak společně za svitu měsíce cvičili. Meč byl překvapivě lehký a skvěle jí sedl do ruky. Navíc měla pocit, že kdyby chtěla, mohla by nějak aktivovat čarokámen zasazený do jeho jílce, ale z úcty ke svému otci se rozhodla, že to raději nebude zkoušet. Věděla, že se k ní snaží být milý a vstřícný, a vážila si toho. Vlastně ani moc nezáleželo na tom, jestli se během jeho lekcí opravdu naučí něco ze šermířského umění, nebo ne. Hlavní byl ten čas, který přitom strávili spolu.

Xavir se dokonce několikrát pokusil promluvit si s ní o její matce. Moc toho však nakonec neřekl. Dívka vycítila, že zatím není připravený mluvit o své minulosti, nebo přinejmenším o téhle její části, ale že se o to přesto snaží, aby jí udělal radost. A ze začátku tomu tak skutečně bylo, ale později si užívala už jen samotné rozhovory s ním, bez ohledu na jejich témata. Postupně si uvědomovala, že Xavir vedl zajímavý život, mnohem pestřejší, než jí nabídlo její nudné dětství a dospívání pod bedlivým dohledem Sesterstva. Ráda poslouchala historky o dávných válečných taženích, o jeho přátelství s Cediem a s jeho bratry ve zbrani.

Jediné, o čem nikdy nemluvil, byla noční bitva, která vedla k jeho uvěznění. Slyšela o ní ale dost od jiných. Muži si o tom občas tiše povídali, když Xavir nebyl nikde poblíž, a dívka si z různých útržků, jež tu a tam zaslechla, postupně složila celý obrázek toho, co se tehdy stalo. Pochopila, že byl její otec zrazen a podveden a že cílem jejich současného tažení jsou právě lidé, kteří byli zodpovědní za jeho pád a za smrt jeho společníků a bratrů; lidé, kteří byli skutečnými původci jeho temných nálad a doutnajícího vzteku, který občas zahlédla v jeho očích.

Občas přemýšlela, co se stane, jestli se jejímu otci podaří uspět a jestli se pomstí všem těm, které tak nenáviděl. Zajímalo ji, jestli ho to opravdu uspokojí a jestli pak najde pokoj v duši. Měla o tom ale svoje pochybnosti. Podle toho, co o něm věděla a jak ho zatím poznala, jí nepřipadal jako člověk, jenž by byl schopný najít klid a mír.

Po dvou dnech na cestě, když už byli hluboko na stravimonském území, nečekaně narazili na několik dřevěných budov stojících u cesty.

Landril tvrdil, že se jedná o jedno z míst, kde si můžou poutníci odpočinout a doplnit zásoby. Když ale Elysia viděla místní, začala o jeho slovech pochybovat. Všimla si totiž podezřívavých pohledů, které po nich vrhali, ruce položené na mečích a sekerách. Příjezdem cizinců do své vesnice vypadali na její vkus až příliš překvapeně a zaskočeně.

Zastavili se u zanedbané hospody pojmenované U silného vola, na které bylo už na první pohled vidět, že pamatuje lepší časy. Výčep tvořila rozlehlá místnost s podlahou z hrubě ohoblovaných borových prken. O světlo se staraly svíčky, hořící prakticky na každém stole i přesto, že uvnitř nebyl víc než tucet hostů, kteří věnovali pozornost buďto nově příchozím, nebo svým korbelům.

„Jediná věc tady, která má pro nás nějakou cenu, jsou informace,“ zašeptal Landril Elysii do ucha, „a já s radostí zaplatím rundu všem tady, abych se k nim dostal.“

Zastavili se u baru a čekali, až si jich všimne hospodský.

„Tohle místo je teď prdel světa,“ oznámil jim jeden z hostů, usazený u krbu. Zvedl se ze svého místa, a než k nim došel, stihl jim odvykládat snad půlku svého životního příběhu. Jmenoval se Gorak a dřív pracoval pro důlní společnost, která těžila rudu nedaleko od města. Na sobě měl prostý hnědočerný oblek a obnošené boty a skupina cizinců pro něj představovala rozptýlení z vleklé nudy, takže jim ochotně odvyprávěl historii celé osady.

„Před deseti rokama, když nám ještě vládl blahý paměti Cedius, budiž mu země lehká, tak tohle místo vzkvítalo. Dařilo se nám i předtím, ještě za krále Grenduxe, což byl pořádnej hlupák na to, jak dlouho si udržel trůn. Ale teď? Půlka parcel je rozprodaná a jen pár z nás se tady ještě drží a nezabalilo to. Mezi jinejma taky já, a myslím, že to byl dobrej nápad. Slyšel jsem hnusný věci o tom, co se prej děje jinde ve Stravimonu, a skoro bych řekl, že se tady máme ještě dobře.“

„A co přesně jste slyšel?“ pobídl ho Landril.

„Po lesích se prej potulujou podivný potvory, co lověj víc než jen krávy na pastvinách,“ prohlásil Gorak procítěně. „Královi lidi bojujou proti jeho vlastním poddanejm. A do toho ti nájezdníci odkudsi z ciziny – no dokážete si to představit? Cizáci se nám roztahujou tady u nás doma, ve Stravimonu…“ muž bezmocně rozhodil rukama a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Cizinci tady přece byli vždycky,“ pokrčil Landril s hranou lhostejností rameny. „Co na tom? Dokud kupují naše zboží a platí za něj poctivým zlatem, nemám s tím žádný problém.“

„To jako jasně, jo, ale tihlencti, to je něco úplně jinýho. Nejsou to obchodníci, chápeš? Jsou agresivní a násilnický. Čert ví, odkud vůbec přišli. A čert taky ví, kam se poděly naše vlastní legiony, když už jsme u toho. A to ani nemluvím o tom, že modlit se k bohyni, to chce mít pořádný koule. Ne že bych teda já vosobně byl na tyhle věci, ale i tak. Starej Cedius se musí obracet v hrobě. Se světem to jde z kopce, dejte na mý slova, a jen blázen by se do toho chtěl nějak zamotat. Takže já si nestěžuju a s radostí zvostanu tady. Dokonce i toho línýho hostinskýho a jeho mizerný pití překousnu výměnou za ten klid, co tady máme.“

Elysia zjistila, že jí ten muž, navzdory zjevnému vidláctví, připadá svým zvrhlým způsobem zábavný.

Gorak domluvil, pozvedl svůj korbel jako k přípitku a zhluboka si přihnul. Pak hlasitě říhl a hřbetem ruky si setřel pěnu z vousů. Nato mu ale oči sklouzly ke Xavirovi a on se na okamžik zarazil. „To je fakticky moc fajnová uniforma, kámo,“ prohlásil a poklepal prstem na motiv zubaté věže, nad kterou vychází slunce, který měl urostlý válečník vyobrazený na hrudníku.

„To rozhodně. Však taky patřila Sluneční kohortě,“ přikývl Xavir zamračeně.

Gorak vyvalil oči a překvapeně se nadechl. Pak se ale ušklíbl a smutně zavrtěl hlavou. „Kde je těm hochům konec, kámo, co si budeme povídat. Kdes to splašil? Vypadá to fakt fajnově, a taky docela draze. Bejt tebou, dával bych si raději pozor – poslední dobou si člověk nemůže bejt jistej, kdy narazí na zloděje.“

„Nikde jsem to nesplašil. Je moje.“

„Co prosím?“ naklonil se k němu Gorak a prstem si protřepal ucho, aby lépe slyšel.

„Říkám, že jsem Xavir Argentum, bývalý velitel Sluneční kohorty, a že tahle uniforma je moje.“

Muži poklesla čelist, a to Gorak nevypadal jako někdo, kdo se nechá jen tak něčím vyvést z míry. Několikrát nasucho polkl, ale pak se přece jen vzpamatoval. „Sem myslel, že seš dávno pod drnem, chlape. Stejně jako všichni vostatní.“

„Určitě by se našlo pěkných pár lidí, co by si přáli, aby to byla pravda,“ odsekl mu Xavir vztekle.

Gorak těžce polkl a ustoupil o krok dozadu.

Landril se rozhodl raději zasáhnout. Naklonil se k muži a přátelsky ho poplácal po rameni, což však mělo přesně opačný výsledek, než zamýšlel, protože Gorak vyděšeně nadskočil. „Zdá se mi, že ti došlo pivo, příteli. Přece tu nebudeme sedět na suchu, ne? Skočím ti pro další pití. Na náš účet, samozřejmě.“

„Jo, trocha piva by teď bodla,“ přikývl Gorak nepřítomně a podal mu svůj korbel, aniž by spustil pohled z Xavira.

„Chceme se s místními spřátelit, a ne je pobít,“ zasyčel špicmistr černě oděnému válečníkovi do ucha, když ho míjel. Ten ho zpražil pohledem, a potom pokrčil rameny. Landril si procítěně povzdechl a pak se rozhlédl po výčepu. „Platím pití pro všechny, kdo nechtějí sedět na suchu, šenkýři!“ zavolal hlasitě.

Nálada v místnosti se okamžitě zlepšila. Celá skupina se společně usadila u stolu, v rohu stranou od ostatních, a sledovala, jak jsou místní štamgasti s každým dalším pivem na Landrilův účet veselejší – a hlavně čím dál upovídanější.

Většinu osazenstva tvořili muži, ale bylo tu i pár žen. Špicmistr hádal, že to jsou placené společnice, které doprovázejí pár bohatších místních.

„Mám takový nápad,“ obrátil se najednou k Elysii a v očích mu tančily šibalské ohníčky. „Budu potřebovat pěknou mladou dívku, čímž samozřejmě myslím tebe, aby mi trochu pomohla. Dám tě dohromady se vším tím pitím, co jsem jim koupil, a tak vznikne kombinace, která zaručeně rozváže místním jazyk. Protože takoví už my muži jsme, víš? Pod vší tou naší arogancí a sebejistotou jsme obyčejní, užvanění hlupáci, co se nemůžou dočkat hezké tvářičky, které by se mohli svěřit. Takže pro dnešní večer budeš moje sestra. Platí?“

„Klidně,“ pokrčila Elysia rameny.

„Chceš z ní udělat prodejnou kurvu?“ vyjela v tu chvíli na špicmistra naštvaně Birgitta.

„Ale vůbec ne,“ usmál se Landril smířlivě. „Potřebuju těm hlupákům jen podstrčit pěknou a pokud možno naivní dívku, kterou by mohli okouzlit. Budou se moct přetrhnout, aby jí vyžvanili i to největší tajemství jen kvůli naději, že by je mohla políbit.“

„Tak políbit,“ ušklíbla se Birgitta.

„Budu v pohodě,“ vložila se do toho Elysia. „Vždyť o nic nejde.“

„Počkej,“ zvedl ruku Xavir a předklonil se, aby si dosáhl na boty. Z jedné z nich vytáhl malou, nebezpečně vypadající dýku a nenápadně ji dívce přistrčil. „Jen pro případ, že by se někdo z nich rozhodl být víc než jen trochu přátelský.“

Elysia se na něj usmála a zastrčila si nabízený nůž do své boty.

„Jsi skutečně vzorný otec,“ odtušil suše Landril. Nicméně teď vrhl přísný pohled na Xavira a Birgittu – „teď si vy dva dáte něco dobrého a budete tady sedět a čekat, až se k vám my dva vrátíme. A budete čekat tady. Povídejte si třeba o starých časech nebo něčem podobném, to je mi jedno. Prostě si to užijte. A já zatím vezmu tady svoji sestřičku a posbíráme tolik informací, kolik se jich jen dá v téhle díře sehnat.“

Elysia si ještě stihla všimnout zuřivého výrazu, který se objevil na tváři její učitelky, ale pak už ji špicmistr odtáhl od stolu a zamířil s ní přímo k největší a nejhlučnější skupině místních.

„Jmenuješ se Brella,“ zašeptal jí cestou do ucha. „A já jsem Baun.“

Jakmile se usadili u volného konce dlouhého stolu, stala se se špicmistrem podivná změna. Už to nebyl ten opatrný, nervózní a přitom uhlazený muž, jak ho dívka znala z dřívějška. Obratem ruky se z něj stal někdo jiný. „Pánové! Doufám, že vaše pití není stejně kyselé jako výraz místního pana domácího?“

Všichni se jeho poznámce zasmáli a pak mu poděkovali za pití, které jim zaplatil.

„A cože takhle rozhazuješ, příteli?“ zeptal se ho jeden.

„Ále, znáte to. Konečně jsme se dostali trochu na vzduch. To víte, otec nás držel pěkně zkrátka, ale teď je daleko a nám uvízlo za prsty menší bohatství. Hele, na rovinu. Byl to odpornej chlap, kterýho jsme z celýho srdce nenáviděli. No a mě napadlo, že bysme se mu mohli trochu pomstít tím, že utratíme část jeho nasyslených peněz tak, že s nima potěšíme dobrý, poctivý lidi. A co udělá člověku větší radost než trocha pořádnýho pití?“

„Hele, a proč má ta holka oči jako čarodějnice, co?“ zašklebil se další z místních.

„Chudák Brella, to ti povídám. Tohle si nezasloužila. Její matka byla totiž čarodějnice, chápeš? Náš otec s radostí obdělal každou zahrádku, na kterou narazil. I ty, co nebyly jeho, jestli mi rozumíte. Teď jsme si ale vzali, co nám po právu náleží, a jeho ať vezme třeba ďas.“

„Zabili jste ho?“

Landril teatrálně zavrtěl hlavou. „Ne. O život jsme ho nepřipravili, jen o peníze, což je pro něj ještě horší. A dobře mu tak! Ale dost o něm. Můžeme si chvíli užívat vaší společnosti, pánové? Byli jsme na cestě celé dny a za celou dobu jsme nepotkali živáčka. Teda kromě tamtěch dvou, ale ti toho moc nenamluvili.“

Zbytek večera strávili družnou a hlavně hlučnou konverzací. Elysii nadchla otevřenost, s jakou se s nimi místní bavili a která byla na hony vzdálená uzavřeným, odmítavým způsobům Sesterstva. Na druhou stranu se jí vůbec nelíbily pohledy, které na ni vrhali dva nejbližší muži. Usilovně se ale snažila nedat to najevo, hlavně před Landrilem. Špicmistr byl v práci a bylo na něm vidět, jak moc si to užívá.

Postupně se tak dozvěděli spoustu věcí.

Místní doly se poslední dobou postupně uzavíraly a obyvatelé houfně opouštěli svoje domovy. Časy se měnily a tohle místo spolu s nimi. Z prosperujícího hornického města se tak stal ráj pašeráků, kde jste mohli koupit prakticky cokoli, pokud vás nezajímal původ nabízeného zboží – a prodejci se na oplátku zase nestarali o původ vašich peněz.

Landril postupně zjišťoval smutnou pravdu, že během jeho dobrovolného pobytu v Pekelné bráně to v království šlo od špatného k horšímu. Klanový systém, založený na přísahách věrnosti jednotlivých rodin králi a na zodpovědnosti za udržování pořádku na svém území, se zhroutil. Na jeho místo nastoupila centrální armáda, tedy královské legiony. Jenže i ty se změnily. U vojáků se už nekladl důraz na osobní čest a statečnost a jejich úkolem už nebylo bojovat za svoji zemi. Místo toho se ke slovu dostali žoldnéři, kterým morálka nic neříkala a spravedlnost ještě méně – brali si, co chtěli, a za sebou nechávali jen chaos a zpustošenou zemi. Hornického městečka si nevšímali, ovšem jen výměnou za neuvěřitelně drahé „výpalné“, oficiálně nazývané poplatek za ochranu. To, že se jedná o ráj pašeráků a že je tu největší černý trh široko daleko, je výměnou za místní zlato nezajímalo.

„Od jedné ženy, kterou jsme cestou potkali, jsem zaslechl nějaké zvěsti o jakýchsi cizích lovcích, co nejsou žoldáci, ale něco jiného,“ naklonil se Landril důvěrně ke svým kumpánům. „Říkala jim nějak jako ‚Voldirikánci‘, ale to slovo jsem v životě neslyšel.“ Nezúčastněně pokrčil rameny a zhluboka se napil ze svého poháru. Elysia si všimla, že piva v něm prakticky neubylo a že zkušený špicmistr nenápadně sleduje jejich spolustolovníky a hodnotí jejich reakce na své poslední prohlášení.

Kolem stolu zavládlo trapné ticho, až se konečně ozval jeden mladík. „Nevíme, co jsou zač, ani kde se tady vzali nebo co chtějí, ale zatím od nich nevzešlo nic dobrýho. Slyšel jsem od různejch lidí zvěsti o tom, že přepadávají pocestný, co procházejí lesem, a že jim pak rozříznou hlavu a sněděj mozek. Že prý se tak dostanou k jejich myšlenkám a k tomu, co věděj a znaj, a vůbec ke všemu, co měli v hlavě.“

Kdo má znalosti, má moc, pomyslela si Elysia zachmuřeně. „To jsou jen babský povídačky, Teku, nic jinýho.“

„Možná máš pravdu, ale i tak to podle mě nevěstí nic dobrýho,“ zamračil se další z místních, jen aby si vzápětí odporně říhl.

„Jsou to kecy, ale pěkně zkazily náladu, do háje. A já se zrovna skvěle bavil.“

„Moc se omlouvám, pánové,“ povzdechl si Landril přehnaně, „ale snad pochopíte, že dvěma osamělým poutníkům, jako jsme my dva, dělají takovéhle povídačky těžkou hlavu.“

„Ta holka může klidně zůstat u mě,“ prohlásil jeden z mužů chlípně. „Dobře se o ni postarám, aby se jí nic nestalo. Nic, o co by sama nestála, samozřejmě.“ Ostatní se hlasitě rozesmáli.

Elysia mu věnovala strnulý úsměv a prstem přejela po rukojeti Xavirovy dýky, kterou měla zastrčenou v botě. Její dotek ji příjemně uklidnil.

„Také jsme slyšeli divoké historky o jakémsi generálovi jménem Havinir,“ pokračoval špicmistr a tvářil se, že poslední poznámku přeslechl. „Radili nám, ať se od jeho sídla raději držíme co nejdál…“

Nálada kolem stolu rázem klesla zpátky na bod mrazu. „Jo,“ zabručel ten, kterému ostatní říkali Tek. „Jinak zmizíte a už vás nikdy nikdo neuvidí. Kdysi si tu byl najmout lidi. Kurvy a sluhy. Žádnej z nich se už nevrátil.“

Landril pak raději stočil rozhovor k jiným tématům. Ptal se místních na vojáky v okolí a na to, jestli a případně kde by si dva osamělí poutníci mohli najmout někoho na svoji ochranu a co by jim vlastně mohlo cestou hrozit. Tak se dozvěděl, že Golaxská hláska je jediné místo široko daleko, které má nějakou stálou posádku. Pořád ještě ho totiž chránily jednotky klanových válečníků.

„Asi byste měli vědět, že je nikdo a nic nedonutí, aby se přiblížili k tomuhle místu nebo aby vlezli do lesa,“ prohlásil jeden z místních zamyšleně a pak na jeden lok vyprázdnil svůj korbel. „Ne, dokud jsou tady všichni ti rebelové, co věčně útočej na královy vojáky.“

Landril se na něj překvapeně podíval. „Rebelové?“ přidal se Tek. „Lidi, co mají plný zuby těch novejch legionů. Zřídili si několik táborů různě v lesích a z nich přepadají královský obchodníky, výběrčí daní a vojáky, úplně jako nějací banditi. Pokud by vás zajímal můj názor, jsou to idioti. Nemají nejmenší šanci. Je to ale jejich boj. Já ale raději půjdu s dobou a zaplatím vojákům výpalný, aby mi dali pokoj. Stačí jen mít peníze, a jste v klidu.“

Elysii v tu chvíli napadlo, že celá ta jejich výprava proti králi možná není tak beznadějná, jak si myslela. Zjevně tu byli i další, kteří se postavili proti Mardoniovi a jeho útlaku.

„Někdo to ale vidí jinak. Vemte si třeba takovou vévodkyni Pryus z Golaxský hlásky. Má peněz, že neví, co s nima, ale že by si za ně zaplatila vojáky, co by ji chránili? Leda prd. Místo toho v jednom kuse pořádá obrovský večírky. Co jsem slyšel, tak nejmíň jeden měsíčně. Ta ženská zavírá oči před tím, co se tady děje. Buď o tom nic neví, nebo je úplně blbá. Nebo je jí to možná prostě jedno.“

„Večírky? Jakože bály?“

„Něco takovýho, myslím. Prostě událost, kde se sejdou bohatí lidi a chlastaj zadarmo. Nic pro prostý sráče, jako jsme my,“ ušklíbl se Tek kysele.

„To je vážně neuvěřitelné, jak jsou někteří lidi hloupí,“ zavrtěl Landril procítěně hlavou. „Dělat něco takového v téhle době. Kdy má proboha v plánu uspořádat další z těchhle velkolepých pitomostí?“

Elysia chápala, o co špicmistrovi jde. Takováhle společenská událost by jim mohla umožnit nenápadně, a hlavně bez zbytečných problémů proniknout do Golaxské hlásky.

„Myslím, že během nějakých čtyř, pěti dní,“ pokrčil rameny muž na opačném konci stolu. „A navíc prej má v plánu uspořádat v dohledný době ještě další takovej. Jsou to sešlosti lidí, co kdysi ve Stravimonu něco znamenali, než se dostal na trůn Mardonius a začal řídit věci po svým. Z královskýho dvora toho už moc nezůstalo, ale na tom není nic divnýho. Jen totální magor by se ochomýtal někde, kde se zdržuje Krvavej řezník.“

Elysii z toho bylo smutno. Celý život slýchala o Straviru a jeho královském paláci a vyrůstala v přesvědčení, že to je nádherné místo plné lesku a krásy. Pokud ale měl tenhle muž pravdu, tak to byla minulost. A pokud neuspějí, lepší to už asi nikdy nebude.

Hovor kolem stolu se ještě chvíli točil kolem bezvýznamných témat, ale pak se Landril zvedl k odchodu. „Bylo nám ctí, pánové, ale už půjdeme. Jsme po cestě unavení a ještě si musíme zařídit místo k přespání,“ oznámil jim a zamířil pryč. Dívku přitom táhl za sebou. Dva muži, kteří po ní celý večer pokukovali, vypadali najednou smutně a schlíple, ale neřekli ani slovo.

Špicmistr se jim ještě naposledy uklonil a pak už oba zamířili pryč.

Noc v hospodě

„Tak co si o ní myslíš?“ zeptala se Birgitta, když Landril s Elysií usedli ke stolu na opačném konci nálevny.

„O kom?“

„O svojí dceři. Co si o ní myslíš?“

„A co si o ní mám jako myslet?“

„Něco. Cokoli. Koukej mi odpovědět, sakra!“

Xavir si během několika posledních dní s nechutí všiml, že mu Birgittina společnost nevadí tak moc, jak by považoval za vhodné, a navíc jí nemohl nepřičíst k dobru fakt, že Sesterstvo opustila. Sice mu už neležela v žaludku, ale teď si znovu připomněl, že i tak dokáže občas být neskutečně protivná.

Pravdou bylo, že by si s ní rád promluvil o Lyshe. Chtěl vědět, jestli si ji pamatuje, jaká byla, než ji poznal, a snad milion dalších věcí. Chtěl si ověřit vzpomínky, co měl na svoji životní lásku, a ujistit se, že se shodují s realitou… Chtěl, ale nemohl. Věděl, že by to nebylo k ničemu dobré.

Seděl a přemýšlel. Piva, které před něj postavil hospodský, se ani nedotkl. Co uprchl z vězení, necítil potřebu pít alkohol, i když Birgittino otravné naléhání ho málem přimělo změnit názor. Postupně mu docházelo, že ta ženská nezmlkne a nedá mu pokoj, dokud jí neodpoví.

„Je celkem dobrá s lukem,“ prohlásil konečně suše.

„A to je jako všechno, co si o svojí dceři myslíš?“ odtušila Birgitta ledově a vrhla po něm pohled, ze kterého mu šel mráz po zádech. „Je to sedmnáctiletá dívka, kterou jsi počal se svojí milovanou Lyshou. A jediný, na co se zmůžeš, je idiotský ‚je dobrá s lukem‘, jo?“

Xavir pokrčil rameny, ale oči mu zalétly k dívce, sedící na opačné straně místnosti. „Vidím tamty chlapy, jak si na ni dělají zálusk, a mám chuť se zvednout a rozsekat je na kousíčky.“ Obrátil se zpátky ke své společnici. „Tohle jsi chtěla slyšet? Cítíš se teď líp?“

„Kdyby nic jinýho, alespoň jsi ukázal nějakej cit,“ zabručela. „Nějakej možná, ale ne otcovskej, obávám se.“

„Ale ano. Přesně tohle v podobných situacích cítí otcové po celým světě.“

Xavir ale smutně zavrtěl hlavu. „Ta slova, otec a dcera, popisují nějaký vztah mezi dvěma lidmi. Vztah, který nechápu a o jehož podstatě vůbec nic nevím. Myslím, že bych měl cítit potřebu ji chránit, ale já mám prostě chuť se zvednout a zavraždit každýho chlapa, co se k ní byť jen přiblíží. Chceš mi snad říct, že tohle otcové běžně dělají?“

„Někteří možná…“ usmála se Birgitta povýšeně. Skoro jako kdyby ho právě porazila v nějaké nevyřčené potyčce.

„Vidím v ní její matku.“

„Takovýhle věci otcové často cítí. Dokonce i ti, co velí Sluneční kohortě.“

„Co veleli Sluneční kohortě,“ opravil ji válečník.

„Ale prosím tě, nenech se vysmát. Dokud žiješ, žije i ta tvoje kohorta.“

„Pěkná myšlenka.“ Xavirovi před očima proběhly tváře Brendya, Fayla, Joveliana a Gatroka. A také velkého Dimaria, který byl mnoho let jeho nejbližším přítelem. To oni tvořili jejich jednotku, jenže teď byli všichni po smrti. Všichni až na něj.

„Jenže jsem na to zůstal sám, Birgitto.“

„Vždyť máš Valderona.“

„Je to dobrý válečník.“

„Vzhlíží k tobě.“

„Ne. Vzhlíží k tomu, kým jsem byl. To je rozdíl. Byl to dobrý voják, ale to mu nestačilo. Chtěl se stát legendou. Teď má šanci svůj sen naplnit, a právě proto je tím pravým velitelem pro armádu, co snad dáme dohromady. Zatímco já… Já jsem teď jen obyčejný zabiják.“

„Pořád nemůžu pochopit, že vy dva jste byli tak dlouho nepřátelé,“ zavrtěla čarodějnice hlavou.

„Nepřátelé ano, ale jen do určité míry. V Pekelný bráně bylo potřeba vytvořit nějakou funkční mocenskou strukturu, která by lidem dávala pocit sounáležitosti. Pocit, že někam patří. Jinak se tam nedalo přežít. To místo bylo skutečný peklo na zemi ne kvůli podmínkám, co tam panovaly, ale protože nás obrali o to, kým jsme byli a co jsme znamenali. Vzali nám všechno, co člověka definuje. Pro muže, jako jsme my dva, pro muže, kteří si nade všechno cení svojí cti a reputace, to bylo obzvlášť hrozný, stát se najednou bezejmennou, bezvýznamnou nickou. Ale nakonec jsme si našli způsob, jak tam přežít.“

„To vážně necítíš žádnou potřebu postavit se do čela těch mužů?“

Xavir zavrtěl hlavou a přitom se křivě usmál. „Raději to nechám na lepších, než jsem já. Mě teď zajímá jen jediná věc, a to je pohnat před spravedlnost ty, kteří mi zabili moje bratry.“

„A tvoje dcera tě nezajímá?“ kývla Birgitta směrem k Elysii. Během rozhovoru vypila celý pohár vína a postupně se dostávala do ráže. „Chceš říct, že ti není dost dobrá na to, abys bojoval za ni a její budoucnost, jo?“

„Mrzí mě, že jsem tě zklamal.“

„Ty hnusnej hajzle,“ vyjela na něj čarodějnice nečekaně ostře. „To vážně necítíš vůbec nic?“

Xavir se tomu musel smát. „Co chceš, abych ti řekl, ženská? Že ji vezmu pod svý ochranný křídla? Je mi líto, ale ne. To neudělám. Požádám ji ale, aby mi stála po boku a bojovala se mnou. Vidím v ní velkej potenciál. To je všechno.“

„Takže pro tebe není nic víc než zbraň, kterou použiješ v tom svým boji?“

Xavir si povzdechl. „Vidím v ní potenciál. A vidím, jak moc touží zlepšit se v tom, co dělá a cos ji ty sama naučila. To je něco, s čím jí dokážu pomoct. A můžu jí s tím pomoct způsoby, o jakých se tomu tvýmu Sesterstvu ani nesnilo. Znamená to, že jsem špatnej chlap?“

„Když to podáš takhle… Možná máš pravdu.“

„Proč ti na tom vůbec tak záleží?“

„Protože jsi její otec, Xavire. Hele, pokud ti to mám říct na rovinu, tak to ber takhle: Kdysi jsi byl štěstím bez sebe, že můžeš vrazit svýho ptáka do pěkný čarodějky, ale vůbec jsi nemyslel na následky, co to bude mít. No a ona je jeden z nich,“ mávla rukou směrem k dívce. „A to znamená, že za ni máš zodpovědnost.“ Zhnuseně zavrtěla hlavou a pak se zvedla od stolu, aby se hospodského zeptala na volné pokoje.

Nakonec se ukázalo, že volný pokoj je jen jeden: velká místnost v zadní části hospody.

Ve slabém světle lucerny si prohlíželi místo, kde budou spát. Z okna byl vidět útes, nad kterým městečko stálo, a na hrubých postelích leželo pár pokrývek, ohlodaných od krys.

Xavir poslouchal Landrilovo shrnutí informací, jež získal o Golaxské hlásce. Že tam mají nějaké stráže, ho nijak nepřekvapilo, ale že to jsou sami klanoví válečníci, už ano. Nepřítomnost královských vojáků svědčila o tom, že s armádou není něco v pořádku. Tohle město bylo sídlem legionů už pěkných pár století, takže jejich náhlá absence vypovídala o mnohém.

Zatímco se obě čarodějnice a špicmistr ukládali ke spánku, Xavir zamířil ven, údajně aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Pravdou ale bylo, že po letech strávených v Pekelné bráně mu stísněné prostory nedělaly dobře.

Nějakou dobu bloumal po hlavní ulici a prohlížel si dřevěné domy. Vzpomínal, jak tímhle místem kdysi dávno projížděl, ještě v dobách svého mládí. Spolu se svým otcem tehdy mířili ke králi, aby vyřídili nějakou klanovou záležitost, i když si už nedokázal vzpomenout, o co přesně tehdy šlo. Povzdechl si. Vzpomínky na dobu před jeho uvězněním měl rozmazané a nemohl se na ně spolehnout. Navíc zrovna ten večer neměl náladu se nějak víc hrabat ve své minulosti.

Bylo po půlnoci. Hospoda už dávno zela prázdnotou a lidé – přinejmenším ti z nich, kteří měli rozum – už dávno spali ve svých postelích. Xavir přemýšlel a přitom pomalým krokem mířil směrem k hraně útesu. Zastavil se na jeho okraji a díval se dolů, do Stravimonu. Měsíc byl právě v úplňku a v jeho světle byly vidět celé míle travnatých plání.

Jeho smysly se sice s dacianarskými vlky nemohly měřit, ale i tak byly dost ostré na to, aby zaslechl tiché kroky někoho, kdo se schovával za nedalekou stavbou. Nenápadně uvolnil meče v pochvách a pak klidným krokem zamířil zpátky směrem k hospodě.

Postupně nabyl jistotu, že ho sleduje nějaký člověk. Vlastně dva. Ne, tři.

Měli na hlavách kapuce a snažili se držet ve stínu budov, aby je nebylo vidět v měsíčním světle. A když se nenápadně otočil, snažili se ukrýt za různé bedny a sudy, kterých bylo hornické městečko plné.

Xavir se úmyslně zastavil v místě, které by i úplný hlupák musel považovat za dokonalou past, jako stvořenou k zákeřnému přepadení ze zálohy. A aby neznámým útočníkům dodal odvahy, ještě se k nim otočil zády.

Vrhli se na něj všichni najednou, jako tři stíny s dlouhými dýkami lesknoucími se v měsíčním svitu. Xavir se sklonil a uhnul na stranu. První z nich v plném běhu zakopl o nataženou nohu, kterou mu nastavil do cesty. Bývalý velitel Sluneční kohorty ho ještě v letu bleskurychle popadl za ruku, kterou se snažil zbrzdit svůj pád, využil jeho hybnosti a čistě mu zlomil loket. Muž vykřikl a upustil dýku, která spadla rovnou do Xavirovy čekající dlaně. Zbylí dva rádoby vrahové se vyděšeně pokusili zastavit svůj útok, ale už bylo pozdě. Černě oděný válečník jednomu z nich uhnul a druhému vrazil ukořistěnou čepel do stehna. Následoval další zoufalý výkřik a i tenhle muž se skácel k zemi.

Xavir se klidně zvedl na nohy, vytáhl Truchlivé čepele z pochev na zádech a namířil jimi na posledního, pořád ještě stojícího útočníka. Ten se zastavil na místě a roztřásl se strachy. Noční vzduch naplnil pach výkalů. Pak začal vzlykat.

Xavir si netrpělivě povzdechl. „Sundej tu kápi, Goraku, a zahoď tu zbraň. Nechci tě zabít. Ani tebe, ani tvoje přátele.“ Muž ho ustrašeně poslechl. „Ja-jak jsi o nás věděl?“

Ten tvůj smrad se jen tak splést nedá, pomyslel si Xavir v duchu. „Jsi jediný, s kým jsem v týhle díře mluvil,“ zalhal ale nahlas. „Na první pohled na tobě bylo vidět, že jsi švorc. Viděl jsi chlápka v pěkným brnění a myslel sis, že Sluneční kohorta je už dávno pryč, takže ty věci zaručeně někde ukradl. Tak proč mu je nevzít, že? Nechtělo se ti věřit, že bych mohl být Xavir Argentum. Myslel sis, že jsem už dávno mrtvý.“

„Časy jsou zlý.“ Goraka asi zaujalo něco na zemi u jeho nohou, protože tam zarputile zíral a odmítal zvednout oči.

„No tak možná seš on, no. A co má bejt? Proč by mě to mělo zajímat? Kdyby Sluneční kohorta ještě existovala, jak tvrdíš, nedovolila by královi dělat to, co dělá. Klidně můžeš bejt jen někdo, kdo vypadá jako Xavir, ale podle mě nejsi on. Takže jo, rozhodli jsme se to risknout. Prachy za to fajnový brnění by nás uživily celý měsíce. Možná i roky, jestli je skutečně tím, za co ho vydáváš.“

Jeho společníci se zatím vyškrábali na nohy a krčili se vedle Goraka. Celá trojice stála před Xavirem jako neposlušní žáci, které přistihl učitel při nějaké nepleše, ale on pro ně neměl pochopení.

„Tak nás už konečně zabij, ať to máme za sebou,“ zabručel jeden z nich. „Raději to risknu v posmrtným životě. Horší než tady to bejt nemůže.“

Xavir vykročil směrem k nim. Dva se rozklepali a Gorak zavřel oči v očekávání nejhoršího.

„Ubožáci,“ odplivl si válečník, vrátil meče zpátky do pochev a zamířil zpátky do hospody.

Sny o minulosti

Tohle nebyl Stravir, jak musel vypadat teď, když v něm vládl Mardonius. Takhle vypadal, když ho ještě znal. Když v něm ještě žil, což bylo v jiné době, v jiném životě.

Přesněji řečeno před deseti lety.

Mladší muž s minimem závazků. Jeho černá zbroj byla nová, nepoškrábaná z tisíců šarvátek, které měly ještě přijít. Seděla mu dokonale, jako druhá kůže.

Xavir byl v místech vyhrazených pro členy Sluneční kohorty. Tím byla mramorová věž, přiléhající přímo k paláci krále Cedia. Věž se zubatým cimbuřím, jaké nosili na svých hrudích, druhá nejvyšší stavba v paláci – jediné, co ji překonávalo, byla budova, kde sídlil královský dvůr. Z jejích oken bylo vidět celé město a právě na ně se mladík díval.

Břidlicové střechy, stále ještě mokré po nočním dešti, se ve světle vycházejícího slunce oslnivě leskly. Nad nimi se tyčily prestižní domy bohatých a mocných, postavené z mramoru a pískovce. Město bylo protkané sítí visutých chodníků a klenutých mostů, které často pokrývaly popínavé rostliny. Mezi budovami bylo vidět několik místních trhů – každý druh zboží měl svoje vlastní vyhrazené místo, ať už se jednalo o jídlo, drahé kameny nebo kůže – a i přes časnou hodinu na nich bylo živo. Z místních pekáren, kterými město proslulo po celé říši, stoupala k nebi vůně čerstvého chleba.

Na vzdálených hradbách bylo vidět přecházející hlídky a řeka tekoucí za nimi byla jako modrošedý had, plazící se mezi zelenými loukami a zlatými poli.

Všechno tam bylo civilizované: světlo, opracované kameny, vůně… Prostě všechno. Stravir v ničem nepřipomínal ostatní města, která kdy mladík viděl. Na ulicích se neválely odpadky, nebylo tu všudypřítomné bláto ani odporný zápach splašek. Ne. Zde usedla na trůn královna Beldirus, první vládkyně Devátého věku, a odsud vládli i všichni její nástupci. A zatímco ostatní města rostla a mizela, Stravir se zdál být věčný, neměnný a nedotknutelný.

„Sedí nám perfektně, kamaráde,“ usmál se na něj Dimarius. „Ten řemeslník se lepší s každým kouskem, co udělá.“

Xavir se k němu otočil, aby si ho prohlédl. Dimarius byl tak vysoký, že se musel sehnout, aby prošel dveřmi, a oblečení byli oba ve stejném stylu: černá kožená vesta, černé plátěné kalhoty, černé boty, na ramenou dobře padnoucí plášť, samozřejmě také černý. Vlasy měl jeho přítel slámově žluté a v záři slunce mu kolem hlavy vytvářely téměř božskou aureolu, kterou jen podtrhoval jeho souměrný, pohledný obličej s ostře řezanými rysy. Vesele se usmíval způsobem, který dával tušit, že je skutečně šťastný.

„Ta kůže je nějaká tuhá. Skoro bych řekl, že se na nás snažej šetřit.“

„Moc si stěžuješ,“ zasmál se Dimarius a postavil se před svého velitele. „Neměl bys mít spíš radost, že jsme vůbec všechnu tuhle krásu dostali?“

„Měl bych,“ přikývl Xavir s úsměvem. „A taky ji mám.“

„Stěžuješ si beztak jen proto, že jsi odpornej perfekcionalista,“ poplácal ho Dimarius po rameni a pak se obrátil k ostat ním, kteří přišli za ním. „Pánové, na tohle oblečení si raději zvykněte. A netvařte se tak vážně! Tohle je naprosto zásadní moment, pro nás pro všechny.“

Za ním se vynořili Brendyos, Felyos, Gatrok a Jovelian. Celkem šest mužů, které Cedius už brzy představí celému dvoru coby královské šampióny. Stejný obřad se opakoval každý rok ve stejnou dobu, během oslav svátku Dne pěti smrtí – ten odkazoval na událost ze Sedmého věku, kdy bylo během jediné noci zmasakrováno ve spánku pět následníků trůnu – ale Brendyos a Felyos, nováčci kohorty, se ho tentokrát zúčastní poprvé, takže vlastně bude sloužit i jako jejich pomyslná iniciace.

Teď se oba nováčci posadili na kamenné lavice u zdi. Vypadali zaraženě a nervózně. Xavir s nimi strávil zatím jen asi hodinu, ale za tu dobu je poznal jako dobré muže. Už z dřívějška věděl, že jsou chytří, obratní a přesvědčení, že na světě není nic, co by nedokázali, přitom ale skromní a otevření. Nepochyboval o tom, že by se bez váhání vrhli do boje proti libovolné přesile, ale když měli přijmout pocty od svého krále, klepali se jako malí školáci před zkouškou.

Pak si ale vzpomněl, jak se cítil on sám, když byl na jejich místě, a při té představě se na ně povzbudivě usmál. To nejhorší je teprve čekalo, jak si živě vzpomínal. Dostalo se mu největšího ocenění, jakého se může válečník ve Stravimonu dočkat, jen aby zjistil, že jsou s ním spojené povinnosti a závazky, o jakých se mu předtím ani nesnilo. Od jeho povýšení do kohorty se na něj lidé dívali jinak. S úctou – a s nemalým očekáváním.

Cedius silně podporoval takřka náboženské uctívání členů Sluneční kohorty dokonce i mezi členy královské rady. Považoval tyhle černé válečníky za nejelitnější vojáky své armády a svěřoval jim jen ty nejdůležitější, nejnáročnější úkoly, které často vyžadovaly nejen prvotřídní bojové schopnosti, ale i chytrost, zodpovědnost, perfektní načasování a někdy i ještě mnohem víc.

A nešlo vždycky jen o bitvy vedené na válečných polích. Tito muži často zachraňovali rukojmí, chránili významné osobnosti nebo třeba střežili náklady drahého kamení převážené ze severských dolů, pokud výzvědná služba získala informace, že se barbarské kmeny chtějí obohatit o to, co je po právu královo.

Někdy se přidávali i k legionům, pokud toho bylo třeba. Tam pak spíš než schopností využívali své pověsti, aby dodali vojákům odvahu a odhodlání a aby zaseli strach do nepřátelských řad.

Sluneční kohorta a její členové byli žijící legendy – za celou dobu své existence nebyla jednotka nikdy poražena, takže si ji řadoví vojáci často idealizovali a připisovali jejím příslušníkům nadpřirozené schopnosti. Díky tomu byla někdy i pouhá jejich přítomnost na bojišti schopná změnit neodvratnou porážku v drtivé vítězství.

To ovšem znamenalo velkou zodpovědnost a obrovská očekávání, která museli všichni členové kohorty beze zbytku naplnit. Oba nováčci, kteří byli přijati na základě svých válečnických schopností a osobních předností, neměli prozatím nejmenší tušení, co je čeká a jak náročné bude to všechno zvládnout.

Dimarius vytáhl jeden starý košilatý vtip, aby odlehčil napětí v místnosti. Zasmál se mu ale jen nováček Brendyos. Svoji novou sekeru měl přitom volně položenou přes kolena a zíral na ni s nábožnou úctou. Konečně se s povzdechem zvedl, opřel ji o stěnu a vydal se prozkoumat krásy a divy sálu, ve kterém se sešli. Byly tu prastaré prapory visící ze zdí, luxusní nábytek hojně zdobený plátkovým zlatem, portréty významných stravimonských králů i královen a pak velká socha bohyně z čistého zlata.

„Tohle je fakt síla, tohle všechno,“ prohlásil najednou směrem k ostatním. „Dokonce ani u nás doma nemáme tolik peněz, abychom si mohli dovolit něco takovýho vůbec mít, natož to takhle veřejně vystavovat.“

„Je to hodně jiné, než jak žijou obyčejní vojáci,“ přikývl Xavir. „Tím je nechci nijak shazovat – v našich legionech jsou spousty a spousty skvělých mužů, kteří by si tohle všechno taky zasloužili. Ale já sám jsem tu už dva roky a teprve teď začínám chápat některé jemnější nuance toho, co to znamená patřit ke Sluneční kohortě.“

„A co je tady vlastně tak jinýho?“ zajímal se Brendyos. „Asi něco tuším, ale znáte to. Kolem kolujou mraky historek o týhle jednotce a všechny jsou tak úžasný, že člověk neví, čemu může věřit a čemu ne.“

„Jsme bohatí,“ ušklíbl se vesele Dimarius. „Bohatší než většina lidí kolem. Naše rodiny díky nám získávají moc a prestiž. Nemůžeš dosáhnout lepšího postavení, než máme my, leda by ses stal králem. No a protože Cediův jediný dědic zemřel před lety, proslýchá se, že by si skutečně mohl vybrat jednoho z nás.“

Když to říkal, nenápadně mrkl na Xavira.

Brendyos povytáhl jedno obočí. „Taky jsem slyšel, že ty nejhezčí ženy ve městě se na vás samy vrhají a že po každý vyhraný bitvě jsou na pořadu dne úžasný hostiny, kde se servírujou ty nejvybranější lahůdky a nejkvalitnější vína. Co vám mám povídat. Jestli je to pravda, jsem připravenej postavit se všem těmhle výzvám čelem.“

Xavir ho poplácal po rameni. „Zas to nepřeháněj, Brendye. Pokud po tom zatoužíš, budou ti nádherné ženy po vůli, jen se neboj. A dostaneš tolik dobrýho vína, že z něj budeš zvracet. Ale časem zjistíš, že i když to na první pohled vypadá skvěle, za nějakou dobu tohle všechno člověku zevšední.“

„Hele, mluv sám za sebe,“ mrkl na něj Dimarius a zasmál se. „Jasně, protože ty obšťastníš dost žen za nás za všechny,“ pokrčil Xavir rameny pobaveně. „Ale existují i lepší důvody, proč sloužit králi. Ušlechtilost. Čest. Věrnost. Ochrana slabých a bezbranných. Být připravený obětovat se pro něco většího, než jsi ty sám.“

„Dokážu bejt ušlechtilej i se sklenkou dobrého vína v ruce,“ usmál se Brendyos mladicky naivním způsobem, který by dokázal okouzlit i toho největšího cynika mezi veterány.

„Na druhou stranu bys měl vědět, že budeš pod velkým tlakem,“ zvážněl najednou Xavir. „Lidé od tebe budou očekávat…“

Přerušilo ho tiché zaklepání na dveře. Vzápětí do místnosti vstoupil králův posel v modrém plášti a s rudou šerpou svého úřadu přes rameno. „Jeho Výsost král Cedius si žádá přítomnost pánů ze Sluneční kohorty.“

Šest mužů si posbíralo zbraně a následovalo posla skrz mramorovou halu a pak po třech dlouhých schodištích až ke vchodu do trůnního sálu. Před sálem stálo dvanáct strážných ve zlatých zbrojích s vytasenými nablýskanými meči v rukou a s oslnivě bílými plášti přehozenými přes levé rameno – slunce procházelo speciálně upraveným střešním oknem tak, že celý den stáli přímo v jeho paprscích. Xavir věděl, že tihle muži jsou prakticky neschopní. Považoval je za jen o něco víc než nablýskané dekorace a osobně byl přesvědčený, že pověřit někoho takového ochranou krále je urážka všech skutečných vojáků.

Šest černě oděných mužů a jejich průvodce zamířili rovnou k masivním dveřím, které se otevíraly zevnitř. Místnost za nimi se koupala ve zlatavé záři. Byla totiž plná zrcadel, která zachytávala sluneční paprsky a odrážela je do sálu. Podlaha byla dokonale vyleštěná a navíc vyrobená ze speciálního, téměř čistě bílého mramoru, což celý efekt ještě umocňovalo.

Když tam vstoupil Xavir poprvé, chvíli mu trvalo pochopit skutečnost, že král je jediný, kdo vidí z velkých oken namířených na východ. Začínala totiž snad tři metry nad podlahou, takže normální lidé na ně nedosáhli. Jen osoba sedící na vyvýšeném trůnu byla dost vysoko, aby si mohla užívat nádherný výhled – a v celém království byl jen jeden člověk, který tam směl usednout.

Posel kývl na válečníky, aby pokračovali dál. V čele skupiny šli Xavir s Dimariem, bok po boku, kroky dokonale sladěné, aby jejich boty dopadaly unisono na kamennou podlahu. Za nimi následovali Gatrok s Jovelinem a celý průvod uzavírali nováčci, tedy Brendyos s Felyem.

Xavir tudy šel už tolikrát, že věděl, kolik kroků bude potřebovat, aby překonal vzdálenost dělící dveře od trůnu: šestašedesát. A celou cestu je sledovali všichni dvořané a hosté s tichou úctou a respektem.

Trůn samotný byl ocelový, obyčejný a nijak zdobený. Bylo zvykem, že každý král si nechá vyrobit svůj vlastní, a ten Cediův byl odlitý z brnění padlých vojáků. Vypadal jako obyčejná, byť trochu větší a dost nepohodlná židle. Jak král často a s oblibou vysvětloval, trůn měl být připomínkou pro něj samotného. Připomínkou, že jeho rozhodnutí mohou poslat stovky a tisíce mužů na smrt.

A na trůně seděl král osobně. Cedius Moudrý, syn Grenduxe Pošetilého.

Na sobě měl kožený kyrys smetanové barvy, na kterém se skvěl symbol zubaté věže, ne nepodobné té vyobrazené na černých zbrojích Sluneční kohorty. Na hlavě měl prostý zlatý kroužek, což byla stravimonská koruna. Vzato kolem a kolem, nebylo na něm nic výjimečného, co by člověka na první pohled zaujalo. Dokonce i Cedius sám byl obyčejně vypadající muž asketické postavy. Ale stačilo podívat se mu do očí, abyste pochopili, že stojíte před skutečně výjimečným člověkem. Byly moudré a sytě modré, skoro jako by patřily jedné z jarratoxských čarodějnic.

Šestice černě oděných válečníků se před ním rozestoupila do půlkruhu a postavila se do pozoru, ruce složené za zády, hlavy uctivě sklopené.

Cedius se na ně usmál, ale jeho pohled se zastavil na Xavirovi.

„Moje dny válečného krále jsou už dávnou minulostí,“ začal a jeho sytý hlas naplnil celou místnost, „ale ještě nejsem tak starý, abych necítil zármutek nad přáteli ztracenými na válečných polích. Muži, na jejichž místa vás šest nastoupilo, byli hrdinové a přesně tak i zemřeli.“ Oči se mu zúžily a jejich pohled se zabodl do obou nováčků. „Brendye z klanu Gallorn a Felye z klanu Bryantine, byli jste vybráni nejen pro své válečnické schopnosti a přednosti, ale i pro svou povahu a osobnost. Protože vy…“ Cedius mávl rukou a do toho pohybu zahrnul všech šest členů Sluneční kohorty – „vy všichni jste bratři ve zbrani, oddaní koruně stejně jako sobě navzájem. Jste obránci lidu a garanti spravedlnosti.“

Král se pomalu, těžce zvedl ze svého trůnu a Xavir se musel násilím ovládnout, aby mu nepřispěchal na pomoc. Cedius měl pravdu. Už dávno nebyl válečným králem, ale kdysi ano a ty dny se na něm podepsaly. Stará zranění ho pronásledovala a sužovala stejně jako jeho věk. Byl ale příliš hrdý a tvrdohlavý, než aby před svým dvorem přiznal, jak špatně na tom je. Xavir byl asi jediný, kdo znal celou pravdu: král měl problémy se vůbec narovnat a každý krok pro něj představoval obrovské utrpení.

I přesto ale teď sestoupil dva schody, které vedly k jeho trůnu, a postavil se před své vyvolené bojovníky.

„Vy ale nejste jen bratři. Pro mě jste vy všichni jako synové. Nemám žádného dědice, protože všechny moje děti padly ve válkách, které jsem vedl. Místo nich jsou mými dětmi všichni Stravimonci, a právě pro ně tu je Sluneční kohorta.“ Obrátil se k oběma nováčkům a povzbudivě se na ně usmál. „Váš výcvik byl náročný. Překovali jsme vás ve zbraně, které smějí být použity, pouze když já tak rozhodnu. Nezodpovídáte se nikomu než mně osobně. Na oplátku vám dávám své přátelství, svou důvěru a v neposlední řadě i svoji lásku v naději, že i vy mi dáte ty své.“

Pak kývl na vrchního Balaxova kněze, aby předstoupil. Starý shrbený muž se vynořil ze stínů, kde před tím stál, a v ruce držel zapálenou kadidelnici. Když došel k černě oděným válečníkům, pronesl dlouhou modlitbu k bohu války a nakonec pomazal oba nováčky, čímž byli oficiálně a definitivně přijati do Sluneční kohorty.

To byl ale jen začátek náročného dne, plného nekonečných rituálů, jejichž kořeny se ztrácely v dávné minulosti. Xavir za dva roky u jednotky zažil smrt pár svých bratrů a ustavení jejich nástupců a celý tenhle kolotoč absolvoval už potřetí, počítaje v to i jeho vlastní přijetí do kohorty.

Věděl, že teď budou následovat přísahy obou nováčků, které bude muset složit každý z nich zvlášť. Pak znovu přijdou na řadu kněží a přečtou archaický svitek, kterým kdysi byla Sluneční kohorta zřízena, načež se oba nováčci formálně vzdají svých klanů a jejich barev.

A pak se konečně přesunou do hodovního sálu a začne hostina, na které jim budou servírovat ty nejvybranější lahůdky na dokonale vyleštěných zlatých podnosech.

Svět, ve kterém tehdy žil, se snad ani nemohl víc lišit od toho současného. A stejně jako jeho okolí, změnil se i on. Z mladého, hrdého velitele se stal tím, čím byl dnes.

Xavir znovu zavřel oči a vybavil si svoje bratry, stojící před králem v celé slávě. Byli mladí a plní naděje a zemřeli jen proto, že poslechli rozkazy, o kterých mylně věřili, že pocházejí od jejich krále. Zemřeli v hanbě a opovržení, popravení jako obyčejní zloději, protože pár zkorumpovaných jedinců zatoužilo po moci, která jim nepříslušela.

Nikdo si nezaslouží takový konec – a už vůbec ne takoví skvělí muži, jako byli oni – a Xavir si v duchu znovu přísahal, že lidé zodpovědní za jejich smrt se už brzy dočkají své vlastní.

Osobně na to dohlédne a osobně se o to postará. Bez ohledu na cenu. Bez ohledu na následky.

Zpátky na cestě

„Koupil jsem nám barda a básníka,“ oznámil Landril ležérně. „Cože jsi udělal?“ vyvalil na něj Xavir oči.

Bylo časné dopoledne a společníci seděli v poloprázdném výčepu. Birgitta před sebou měla talíř plný ústřic, ale soudě podle kyselého výrazu na její tváři, nechutnaly nijak zázračně. Elysia a její otec se dopoledne byli porozhlédnout po okolí a vrátili se teprve před chvílí.

„Sehnal jsem nám barda a básníka,“ zopakoval špicmistr. „Potkal jsem je ráno u snídaně. Jsou to příjemní společníci s kvalitními, zvučnými hlasy a příjemnými úsměvy. Jeden z nich byl před časem dokonce na turné po Cambreku.“

„Co sakra…“ zamračil se na něj popuzeně Xavir. „Co budeme dělat s takovejma lidima? Chystáš se snad unudit nepřátelský vojáky k smrti, nebo tak něco?“

„Když už o tom mluvíš…“ Landril se pohodlně rozvalil v židli a napil se vody ze sklenice. „Ale ne, minimálně prozatím nic takového v plánu nemám. A než se zeptáš, tak ne, ti dva nepůjdou s námi do Golaxské hlásky. Vlastně už tu ani nejsou. Odešli, protože před sebou mají dlouhou cestu.“

„To mi budeš muset vysvětlit, špicmistře.“

„Už jsem o tom přece několikrát mluvil. Ty mě neposloucháš, nebo co? Potřebujeme, aby se rozšířily zprávy o našem tažení. O naší armádě.“

„My ale žádnou armádu nemáme.“

„Ale během pár týdnů ji mít budeme. Zjistil jsem, že jen kousek odsud je několik skupin povstalců, a myslím, že bychom jim mohli nabídnout spojenectví. Nicméně současně musíme povzbudit lidi, vhodné lidi, aby se k nám připojili… Jinými slovy, musíme rozšířit zvěsti o našich vznešených, hrdinských činech.“

„Jaký hrdinský činy máš na mysli? Alespoň přibližně,“ zvedla Birgitta oči od svého talíře a utřela si pusu do rukávu, načež odstrčila nedojedené jídlo stranou.

„Zničili jsme nepřítele všech čestných a poctivých lidí, zarazili jsme teror vedený jeho jménem a vyrvali místní obyvatelstvo zpod jeho kruté nadvlády.“

„A kdy přesně jsme tohle všechno dokázali, prosím tě?“ ušklíbla se přezíravě čarodějnice.

„Když jsme zabili Havinira a obsadili jeho sídlo,“ odpověděl samolibě Landril.

„Tam přece nebyla žádná armáda, ty tupče!“ vyjela na něj Birgitta, teď už podle všeho opravdu rozzlobená. „To místo jsme dobyli ve čtyřech, na což jsi asi tak trochu zapomněl.“

„Prober se, ženská!“ Teď už zvýšil hlas i špicmistr. „Pravda ještě nikdy žádnou válku nevyhrála. Legendy tvoří ti, kteří mluví nejhlasitěji a kteří zmlknou jako poslední. Jestli se k nám má někdo přidat, musíme jim napřed dát naději. A jestli se nás mají naši nepřátelé začít bát, musejí mít proč.“

Xavir si povzdechl a vložil se do debaty. „No dobře, budiž. Jaký přesně informace jsi těm dvěma řekl, aby šířili?“

„Že Černý klan povstal proti Mardoniově hrůzovládě.“

„Jakej zas Černej klan?“

„Tak si od teď budeme říkat. Jsme totiž povstalci, kterým požehnala samotná bohyně. A vede nás vznešený válečník, bývalý velitel Prvního legionu.“

Xavir o tom chvíli přemýšlel, a nakonec přikývl. „Jo, myslím, že to by mohlo fungovat.“

„Taky jsem jim řekl, aby všude šířili zprávy o tom, že ses vrátil a přidal se k nám. Že v našich řadách bojuje i velký a vznešený Xavir Argentum, oblíbenec a šampión krále Cedia. To nám udělá skvělou reklamu.“

„A těm dvěma nijak nevadilo, že jsem se podílel na Baradijským masakru? Na masakru, ze kterého Mardonius určitě viní mě osobně?“

„Mluvili jsme o tom a ten básník říkal, že v tom nevidí žádný problém. Tvrdil, že historie vždycky přeje těm, kteří bojovali za správnou věc, dokonce i když nakonec skončili tragicky. Dokonce ti podle něj může ten tragický konec dodat aureolu světce, což je skvělá myšlenka, musím říct. Lidé – přinejmenším ti, co si tě ještě pamatují – tě mají spojeného se vzpomínkami na staré dobré časy, zatímco teď je doba zlá a budoucnost přinejlepším nejistá. Navíc, i kdybys za ten masakr skutečně mohl, tak to dneska už nikoho nezajímá. Mardonius udělal mnohem horší věci, a navíc nedávno.“

Xavir zavrtěl hlavou, zjevně nepřesvědčený. Pořád si ještě pamatoval vyděšené výrazy lidí, kteří se na něj po Baradijských vodopádech dívali. Lidí, jejichž spoluobčany Sluneční kohorta zmasakrovala. Vybavoval si ledové pohledy Cediových dvořanů během soudního přelíčení, po kterém ho poslali do Pekelné brány. Ty vzpomínky ho pronásledovaly posledních pět let a nedokázal si představit, že by se mohla situace tak drasticky změnit. Že by se na něj mohl někdo dívat jinak než se záští a nenávistí.

„Asi bys měl vědět ještě něco,“ pokračoval špicmistr. „Budeme šířit i zvěsti o tom, že tě zradili a že to na vás ušili. A že Mardonius chystá něco příšerného – i když zatím nevíme přes ně, o co má jít. To je ale jedno, jde nám přece o pointu, ne o obsah. To by mohlo popíchnout některé váhavější, aby se k nám přidali. Pod novým králem si toho hodně vytrpěli, a pokud se budou bát, že by mohlo být ještě hůř, mělo by je to motivovat, aby podpořili naši věc. Předpokládám, že takhle se budou naše řady rozrůstat o něco rychleji. A pokud ještě pořád existují legiony nebo nějaké jejich zbytky, mohlo by to některé z vojáků přesvědčit, aby zběhli a přidali se k nám.“

„Opravdu si myslíš, že by básníci a bardové mohli dokázat něco takového?“ změřil si ho Xavir podezřívavě.

„Můžu tě ubezpečit, že to není rozhodně poprvé, co někdo použije tyhle metody. Pokud jde o výsledky, ty mají tendenci se hodně lišit podle okolností, ale v minulosti to vždycky více či méně fungovalo. Podle mě není otázka jestli, ale jak dobře. Ale proč ti to vlastně povídám? Zrovna ty bys měl dobře vědět, že války se nevedou zdaleka jen na bojištích. Stejně tak probíhají i v myslích a duších lidí, kterých se týkají.“

„Říkám to nerada, ale ten chlap má nejspíš pravdu,“ ukázala Birgitta vidličkou na Landrila.

Xavir se zvedl a z výšky se podíval na špicmistra. „Vedl sis dobře, ale myslím, že to ti asi nemusím říkat.“

„Ne, to nemusíš,“ usmál se na něj samolibě Landril. „Ale stejně si to rád poslechnu.“

Pokračovali dál v cestě do Golaxské hlásky. Kopcovitou krajinu plnou lesů postupně vystřídala malá, neudržovaná políčka, na kterých rostl převážně ječmen. Ve studeném větru bylo cítit blížící se podzim. Xavir si všiml, že listy na některých stromech už začínají pomalu zlátnout a většina květin na loukách postupně odkvétá. Tak to ve Stravimonu chodilo vždycky. Místní léta byla krátká, ale o to intenzivnější.

Bývalý velitel Sluneční kohorty ze svého návratu neměl nijak dobrý pocit. Cestou, po které momentálně jeli, putoval už mnohokrát, protože se napojovala na hlavní královskou silnici jen kousek severně od Straviru. Poznával místa, která míjeli, ale nemohl si nevšimnout, jak moc se za uplynulých pár let změnila. Většina statků, a dokonce i nedaleký mlýn – všechno to zelo prázdnotou. Lesy byly mnohem menší, než co si pamatoval, a dokonce i vesnic bylo méně než dřív. A hlavně, za celou dobu na silnici nepotkali živou duši.

Jeho kdysi tak velký národ nyní žil ve strachu.

Jak jeli dál, cesta se postupně rozšiřovala a neudržovaná pole vystřídaly rozsáhlé pastviny. Pak se před nimi vynořily městské hradby, přes které bylo vidět vrcholek katedrály a za ní vysokou skálu, která ohraničovala zadní stranu Golaxské hlásky. Z dálky celé město vypadalo podstatně větší, než ve skutečnosti bylo, což byl šikovný optický klam chytře využitý lidmi, kteří tohle místo v dávných dobách projektovali.

Golaxská hláska totiž kdysi byla, jak Landril se zjevným potěšením vysvětloval oběma čarodějnicím, hlavním městem Stravimonu. Když se ale království během Sedmého věku výrazně rozrostlo, přesunul se královský dvůr na sever do Straviru. Celou oblast pak dlouho spravovala armáda a sídlilo zde hlavní velitelství jižních legionů. A protože tu bylo hodně vojáků, proslulo v příštích staletích město a jeho okolí zařízeními, která tito lidé s oblibou vyhledávali: hospodami, nevěstinci a hráčskými doupaty.

Králové a královny se s tím snažili bojovat každý po svém. Někdo omezil počet vojenského personálu ve městě, jiný sem poslal kněze, další nechal postavit katedrálu nebo se rozhodl přesídlit sem výhradně muže s rodinami, ovšem nic z toho nezabralo a situace se během Osmého věku nijak významně nezměnila. Z něj si město nakonec odneslo jen masivní hrad by, které měly chránit obchodníky a rodiny vojáků před útoky banditů příliš odvážných nebo hloupých na to, aby se zalekli zde sídlících legionů.

Pak ale přišel Devátý věk a s ním královna Stellax. Stejně jako jinde, i tady tekla krev tak dlouho, dokud nebylo po jejím. Město se díky ní změnilo k nepoznání a dodneška tu stála celá řada jejích soch – strach z ní byl v místních tak zakořeněný, že se je pořád ještě báli odstranit.

Teprve za vlády Grenduxe Pošetilého – Landril nezapomněl zdůraznit, že přízvisko bylo všechno, jen ne výstižné – se místní poměry konečně uklidnily a město se stalo uznávaným obchodním centrem. Vyrostly zde velké bankovní domy a postupně sem přesunuly svoje sídla i obchodní cechy, a nakonec se i Grendux sám rozhodl spravovat právě odsud královskou pokladnu. Zajímavé bylo, že Stravimon za jeho vlády nečekaně prosperoval, ačkoli na první pohled se zdálo, že král se nestará o nic jiného než o víno a bály, na kterých s neskrývaným potěšením proháněl snad všechny osoby ženského pohlaví, jež se u jeho dvora vyskytovaly.

Konečně začali potkávat i nějaké poutníky, ale všechno to byli tvrdí, ošlehaní lidé zvyklí na potíže všeho druhu. Celkově ale v okolí města nepanoval strach, který viděli cestou v malých vesnicích. Možná za to mohlo místní bohatství – ne nadarmo se říká, že kde je zlato, tam je i vůle. Nebo byla možná pravda mnohem jednodušší a přitom temnější a místní panstvo uzavřelo nějakou dohodu s králem, díky které Golaxská hláska přežívala tam, kde se zbytek země třásl strachy.

Do vozů a kárek, když už na nějaké narazili, byli zapřažení neudržovaní koně, většinou příliš staří nebo slabí, než aby si je vzala armáda. Kus před sebou viděli širokou, kvalitní silnici, o které Xavir věděl, že to je Severní královská cesta. I ta ale byla napůl opuštěná, což bylo zvláštní, protože představovala hlavní obchodní tepnu a nejrychlejší spojení mezi jižními kraji a Stravirem.

Nikde nebylo ani stopy po nějaké okupaci Voldiriky. Vlastně tu nebylo vůbec nic nepřirozeného, což Xavira přimělo okamžitě zbystřit. Kam až jeho paměť sahala, bylo tohle místo plné podivných zvuků a věcí.

Bylo něco po poledni, když skupina poutníků konečně dorazila k městské bráně. Tu tvořila dvě masivní křídla z leštěného dubu, zasazená do kamenných zdí a ovládaná několika těžkými řetězy. Otevřená byla pouze jejich levá polovina, kterou dovnitř proudily vozy se zbožím.

Před nimi stálo šest vojáků v rudém šatu a bronzovém brnění, typickém pro legiony, a rychle předtím, než někoho vpustili do města, kontrolovali náklad.

Jak se skupina blížila k vratům, přejela Birgitta dlaní po své hůlce a zahalila Xavira do magického stínu. „Myslím, že kdyby se ve městě plným vojáků najednou objevil bývalej člen Sluneční kohorty, navíc navlečenej do svý tradiční zbroje, asi by to vzbudilo docela rozruch, co říkáš?“

Xavir se zamračil. „Nehodlám skrývat, kdo jsem. Proč bych měl?“

„Tady ale nejde o tebe, chlape,“ usadila ho čarodějnice ledově. „Pokud se pamatuju, měl jsi v plánu se do města dostat pokud možno nenápadně a bez zbytečných komplikací. Říkal jsi něco o tom, že utajení a bla bla bla. Tohle je tvoje šance projít bránou, aniž by při tom tekla krev.“

„Můj způsob by byl rychlejší, ale dělej, jak myslíš.“

To už však dojeli k dvěma nejbližším strážným a zastavili u nich. Landril svižně seskočil z koně. „Dobré odpoledne přeji, pánové,“ pozdravil je vesele.

„Cooo?“ vyvalil na něj oči první z nich. Byl to vyzáblý, shrbený mladík, kterého by Xavir zlomil jednou rukou. Šlo to snad s armádou až takhle z kopce, že přijímala i takovéhle ubožáky? „Bych přísahal, že ještě před chvilkou jste byli čtyry.“

„Nejspíš nějaký trik elementů nebeských,“ usmál se na něj vřele špicmistr.

„No tak ty za to rozhodně nemůžou,“ ušklíbl se cynicky druhý strážný. Ten první na něj vyvalil oči, zuřivě zavrtěl hlavou a pak ukázal špičkou kopí na Birgittu. „Jestli jsem někdy viděl čarodějnický oči, tak jsou to tyhlencty!“

„To máš naprostou pravdu, příteli,“ přikývl Landril samolibě. „A patří staré přítelkyni a osobnímu hostu Její Výsosti vévodkyně Pryus.“

„No jen aby.“

„Dejte mi pár okamžiků, abych vám předložil její průvodní dokumenty,“ zamával špicmistr rukou a okamžitě se začal přehrabovat ve svém sedlovém vaku. Nakonec z něj vytáhl jakýsi svitek a rozvinul ho oběma mužům před očima. „Je to psané v klasické dacianarštině, ale pokud se nemýlím, pro službu na bráně je znalost tohoto jazyka přímo vyžadovaná vojenskými předpisy, takže by s tím neměl být problém, ne? Jak vidíte, jde tu o nějaká jednání ohledně jižních statků Její Výsosti. Bohužel vám nemohu prozradit podstatu celé věci, protože by mě za takovou indiskrétnost dala vévodkyně neprodleně popravit. Však sami víte, jaká je.“

„Nooo…“ Mladík se nejistě podíval na papír a pak se obrátil ke svému společníkovi. „Tak co, seržo?“

„Dej to sem,“ vyjel oslovený na Landrila a vyškubl mu svitek z ruky. Pak ho začal bedlivě studovat. Xavir, dokonale skrytý v Birgittině kouzelném stínu, na něj měl dobrý výhled a všiml si, že jeho oči nesmyslně skáčou po papíře hned nahoru, hned zase dolů. Ten chlap ho rozhodně nečetl, a nejspíš to ani neuměl.

„Zdá se, že všechno je v pořádku,“ přikývl nakonec muž se strojenou vážností. „Tak dobrá. Můžete jet. Pohyb!“

„Poníženě děkuji za vaši vstřícnost,“ vysekl mu Landril poklonu. Voják se jen ušklíbl a pohybem ruky jim naznačil, aby už zmizeli.

Dostat se do Golaxské hlásky nakonec bylo snazší, než původně čekali.

Jakmile byli mimo dohled brány a vojáků u ní, sesedli z koní a Birgitta zrušila svoje kouzlo. Xavir se podmračeně obrátil na špicmistra. „Co bylo na tom papíře, cos mu ukázal?“

„Nic zvláštního. Jen jedna báseň, co jsem si vzal s sebou z Lupařina srubu.“

„A ona o tom ví?“

„Chtěla ji tam nechat, ale mně to přišlo škoda. Mají skutečně výjimečný rytmus. Navíc, jak jsi sám viděl, líbí se nejen mně, ale i místním vojákům.“

„Ten chlap rozhodně nevypadal, že by se mu něco líbilo,“ přerušila jeho vychloubání příkře Birgitta. „Zato vypadal jako naprostej idiot. To se už ve Stravimonu nerodí nic lepšího než takovíhle tupci?“

Xavir se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že jsou na ulici opravdu sami. „Mám v plánu co nejrychleji najít svoje cíle a postarat se o ně. Jak dlouho bude trvat to vaše pátrání, Landrile?“

„Kdo ví?“ pokrčil špicmistr rameny a podíval se na Birgittu a Elysii. „V knihovně se dají strávit celé dny, než se člověk k něčemu dostane, nemám pravdu?“

„Mluv sám za sebe,“ ušklíbla se mladá dívka zhnuseně. „Dala bych přednost čemukoli před tím, abych se musela brodit mořem knih a svitků. V jejich společnosti jsem strávila většinu svýho života a nijak jsem si to neužívala.“

„No tak běž s Xavirem,“ pokynul jí Landril.

Když dychtivě přikývla, Xavir se napřed zamračil a pak se jí podíval do očí. „Seš si naprosto jistá, že bys raději nestrávila svůj čas v klidu a bezpečí knihovny?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„No tak budiž,“ přikývl. „Alespoň se naučíš něco o umění vraždy.“

„U Zdroje, to teda ani náhodou,“ vybuchla Birgitta vztekle. Xavir se na ni ledově usmál. „Cos vlastně čekala, že tady budu dělat, ženská?“

„Od tebe jsem nic jinýho neočekávala,“ odsekla mu rozzlobeně. „Ale nehodlám se nečinně koukat, jak s sebou do pekla stahuješ i jednu z mých sester!“

„Budu v pohodě,“ zastavila ji zvednutou rukou Elysia a obě ženy si vyměnily pohledy.

„To jistě bude,“ přikývl Landril a navedl svého koně mezi starou čarodějnici a zbytek skupiny. „Drahá Birgitto, my teď půjdeme tudy, protože největší místní knihovna se nachází ve východní části města. Ovšem měli bychom se domluvit, kde se sejdeme. Pokud se pamatuji, Tichý sokol býval poklidný hostinec na úrovni. Najdeš ho kousek od katedrály, Xavire. Až se setmí, budeme tam na vás čekat.“

„Proč jsi ji sakra nechal jen tak si s ním odejít?“

Birgitta s Landrilem šli bok po boku Golaxskou hláskou. Bylo chladné odpoledne a slunce se schovalo za černé mraky. Podzim v těchto končinách přicházel rychle a pak následovala dlouhá, tuhá zima.

Celé město tonulo ve stínech. Částečně za to mohly vysoké budovy, které lemovaly většinu ulic, ale hlavně to bylo vysokou skálou, pod kterou celé město vyrostlo. Do jejího povrchu byla vytesaná četná schodiště a celá obydlí a z jejího vrcholu shlíželo dolů několik okázalých budov. Landril si tím nebyl úplně jistý, avšak předpokládal, že právě tam sídlí vévodkyně.

„Protože Xavir a Elysia jsou rodina,“ pokrčil rameny. „Oběma jim prospěje, když si mezi sebou vytvoří nějaké pouto.“

„Pouto stvrzené krví?“

„Také jsi viděla, jak ta dívka zachází se zbraněmi. Má to v sobě. Má obrovský talent a je jen přirozené, že ho chce rozvíjet. A pokud tě zajímá můj názor, tak lepší je být připravený než později litovat.“

„Teoreticky máš pravdu,“ přikývla zamračeně Birgitta. „Ale ten chlap má černé srdce.“

„Podle mě vůbec žádné srdce nemá, popravdě. Ale to je jen přirozené. Tohle s lidmi udělají léta války – a léta vězení.“

„Já jen doufám, že to nepřenese i na svoji dceru.“

„Myslíš, že je mezi nimi nějaké pouto, nebo alespoň něco?“

„Těžko říct. Sice jsme si s Elysií hodně blízké, ale nemluvíme spolu o všem, co nás trápí nebo co nám leží v hlavě. Dívce v jejím věku by to ani neprospělo. Musí se naučit, jak si udělat vlastní názor na svět, a k tomu starou, zapšklou bábu, jako jsem já, rozhodně nepotřebuje. Ale myslím, že to zvládne dobře. Vždycky byla vážná a přemýšlivá. Se slovy jí to moc nešlo, ale o to víc ji to táhlo ven, do hor a lesů, kde mohla být se svým lukem.“

„No tak takového povyražení má teď víc než dost.“

„Ano. A myslím si, že je díky tomu šťastná. Taky mám pocit, že si užívá chvíle strávené s Xavirem, hlavně proto, že si tak cení jejích schopností. Je dokonce ochotná přehlédnout, že jako dcera pro něj nic neznamená.“ Odmlčela se a těžce si povzdechla. „Jen doufám, že si to celé nevyloží špatně. Ten chlap ji jen využívá, ale ona by v tom mohla vidět něco víc.“

„Klidně by v tom mohlo být něco víc,“ pokrčil Landril rameny.

„To by napřed musel mít Xavir srdce.“

Špicmistr ji obdařil jedním ze svých vzácných vřelých úsměvů.

„Podle mě se nejvíc bojíš toho, aby se z ní nestal stejný zabiják, jako je on. Jenže podle mě tyhle povahové rysy dědíme právě po našich předcích, víš?“

„Ano, to mě skutečně trápí,“ přiznala Birgitta a najednou vypadala staře a unaveně. „Proto by mě taky zajímalo, kde se v nás tyhle věci berou. Vštěpuje nám je naše okolí výchovou v raném dětství? Nebo je dědíme, jak tvrdíš ty?“

„Filozofové se o těchhle věcech hádají už celá staletí.“

„A pořád se ještě nedobrali k žádnému výsledku,“ přikývla. „Ale máš pravdu, tohohle se skutečně bojím. Určitě sis sám všiml, jak snadno a rychle zabíjela, když ji o to Xavir požádal. Ještě před pár dny měla výčitky svědomí, když zastřelila jelena… a teď…“

„Nějak nechápu tvoje dilema. To ty jsi ji přece naučila, jak zabíjet. Lovily jste přece spolu tu vysokou, jak jsi teď zmínila.“

„Ale prosím tebe, to je přece něco úplně jinýho, ne?“

„Krev je prostě krev. A je jedno, jak je prolita nebo z koho teče.“

„V tom případě je jí asi souzeno stát se zabijákem. Buď to zdědila po otci, nebo ji k tomu přivedl její výcvik. Možná je to moje vina, ale vždycky jsem se jí snažila jasně a srozumitelně říct, co si myslím o násilí.“

Přešli přes katedrální náměstí a cestou míjeli obchodníky a místní obyvatele. Na některých rozích stály hlídky vojáků v bronzovém brnění, z čehož si Landril odvodil, že tam sídlí nebo často chodí významní úředníci Mardoniovy vlády.

Měl velkou chuť zastavit se v katedrále a nabídnout bohyni svoji modlitbu, ale chápal, že Birgitta coby čarodějnice by to asi neocenila a ve svatostánku by se necítila dobře. Navíc si říkal, že pokud se mu bude opravdu chtít, může se tu stavit později.

Jak šli dál, ulice byly postupně křivolačejší a křivolačejší, až jejich uspořádání postrádalo jakoukoli logiku. Obklopovaly je vysoké domy, které vzbuzovaly pocit, že se každým okamžikem zřítí – a ten dojem na kolemjdoucí už nejspíš dělaly pěkných pár desetiletí, ne-li staletí. Zahalené postavy místních je rychle míjely, tváře většinou zastíněné klobouky.

Knihovna byla ukrytá v zapadlé části města za církevní čtvrtí. Landril tu byl v minulosti už několikrát, protože místní kněží a duchovní sloužící bohyni byli známí svým citlivým přístupem k historii a jejímu zaznamenávání. Budova samotná stála na konci slepé uličky a byla postavená ze stejného černého kamene jako místní katedrála.

Landril zaklepal na obyčejné dřevěné dveře. O chvíli později je otevřela stará dáma v prosté hnědé róbě, díky které vypadala jako jeptiška. Oči měla zelené a navzdory věku stále živé a pozorné. Teď její pohled podezřívavě přeletoval mezi Birgittou a špicmistrem. Když ale druhý jmenovaný zašeptal starou modlitbu o požehnání k bohyni, usmála se na něj.

„Landril Devallios.“ Hlas měla křehký, jako by ho celý život používala tak intenzivně, že o něj skoro přišla.

„Zdravím tě, Jamasco,“ uklonil se lehce špicmistr.

„Už jsi tu dlouho nebyl,“ zamračila se na něj mateřsky a pak vzala obě jeho ruce do svých. „Tak pojď dál a tuhle svoji mladou kamarádku vezmi s sebou.“

„Mladou,“ zasmála se Birgitta spokojeně. „To se mi líbí, vážená. Upřímně děkuji za takovou poklonu.“

Cestou do budovy si povídali o tom, co se stalo během posledních pár roků, ale byla to lehká, nezávazná konverzace o ničem. Landril ale toužil zjistit novinky.

Postupně si skládal obrázek o tom, jak se věci mají. Podle toho, co zatím slyšeli – a viděli – byla Golaxská hláska víceméně nedotčená změnami posledních let. Jamasca slyšela pověsti, že knihovnu ve Straviru vyplenili nějací podivní cizinci toužící po vědomostech, ale odmítala tomu věřit, dokud nebude v ruce držet několik nezávislých psaných zpráv z dobrých zdrojů, nebo dokud to neuvidí na vlastní oči. Což nebylo příliš pravděpodobné, dodala stařena s úsměvem, protože posledních pár desetiletí už svoje město neopustila.

Za Cediovy vlády byla Jamasca vážený učenec a často cestovala po království, aby prověřila zprávy o různých bizarních stvořeních nebo podivných rituálech. To už ale byla dávná minulost. Teď byla stará a shrbená a svoje dny trávila v knihovně, kde oprašovala knihy, třídila svitky a hlavně četla – jako ostatně celý svůj život. Tu a tam doplnila nějaké oficiální záznamy, když ji o to někdo požádal, ale celkově vedla klidný, až nudný život, což jí naprosto vyhovovalo.

„Tak mě už nenapínej, Landrile. Po čem pátráš? Tyhle tvoje špicmistrovské návštěvy jsem vždycky milovala. Pokaždé jsi šel po nějakých obzvlášť zajímavých věcech.“

Mezitím je usadila do pohodlných křesel v malé komnatě a nalila jim mátový čaj. Za úzkým oknem se už začalo smrákat, takže zapálila i pár svíček. Na sklo zatím začaly bušit kapky deště.

Ve světle ohně si ji konečně mohl Landril pořádně prohlédnout. Byla vyhublejší, než co pamatoval. Nedokázal se ovládnout a zeptal se jí, jestli dost jí.

„Ale ano, když si zrovna náhodou vzpomenu,“ usmála se vesele.

Stažené vlasy měla šedé, skoro bílé, a na pohled bylo vidět, že jí je přinejmenším šedesát let, spíš ale o hodně víc. Oči však měla stále živé a pozorné a k její vrásčité tváři se snad ani nehodily.

„Cestoval jsem dalekými kraji a viděl jsem spoustu divných věcí, které potřebuji lépe pochopit,“ přešel konečně Landril k věci. „Ale asi bych měl začít pěkně od začátku, co?“

Pak jí povyprávěl o všem, co zažil. Jak zachytil podivnou zprávu a co o ní postupně zjistil. Jak se vydal do Pekelné brány a zorganizoval Xavirův útěk. Jak se pak společně a v doprovodu uprchlých vězňů vydali za vlčí královnou a s ní pak dál. Jak potkali uprchlíky, co se od nich dozvěděli. Jak bojovali s podivnými cizinci, jak se setkali s Birgittou a jak dorazili do domu generála Havinira.

Birgitta pak přidala vlastní vyprávění. Začala u toho, jak se Sesterstvo spojilo s Mardoniem výměnou za přístup k prakticky neomezené zásobě čarokamene, a pokračovala přes podivný incident v malé vesnici, kterou potkaly cestou. Jamasca nijak nereagovala na zjištění, že je čarodějnice, a podle všeho ji to ani nezajímalo. Ostatně to musela poznat z Birgittiných očí ještě předtím, než ji pozvala do své knihovny. Tenhle nezaujatý přístup byl jednou z věcí, které na ní Landril obdivoval, a patřil k důvodům, proč se v její společnosti cítil tak dobře.

„Zdá se, že za sebou máte opravdu dobrodružnou cestu,“ přikývla konečně, když vyprávění skončilo. „Nicméně zmínili jste Havinirův podivný deník. Chápu správně, že ho tu máte s sebou?“

„Přirozeně,“ strčil Landril ruku do svého vaku a vytáhl jej. „Ten člověk toho měl hodně na srdci, a o všechno se s těmito stránkami podělil. Problém je, že pokud jde o nás –“ kývl směrem k Birgittě „– tak ne všemu tam úplně rozumíme. Hlavně proto jsme se vydali sem. Potřebujeme pomoc. Potřebujeme tvoji radu. Nezávisle na sobě můžeme potvrdit většinu z toho, co píše, jako naprostou pravdu, hlavně pokud jde o ten národ, který nazývá Voldirikové, ale ve výsledku máme ještě víc otázek než před nálezem téhle věci.“

Když špicmistr vyslovil jméno cizího národa, v očích staré ženy se objevil záblesk poznání. Vzala si od něj knihu, pohodlněji se usadila křesle, opřela se a položila si ji do klína, aniž by ji otevřela. Landril ji znal dost dobře na to, aby pochopil, že se probírá informacemi, které má uložené v hlavě.

„Takže se chceš dozvědět víc o těchto Voldiricích, mám pravdu?“ zeptala se konečně.

„Přesně,“ přikývl. „Našli jsme kousek jejich zbroje popsané jakýmsi neznámým písmem. Taky ho tu mám, jestli se chceš podívat.“

Pokrčila rameny a naklonila hlavu na stranu. „Určitě budu chtít, ale až později. Prozatím se napijeme, pohovoříme si a porovnáme si naše znalosti.“

„Obávám se, že Voldirikové mají podobný přístup k životu. Kdo má znalosti –“

„Má moc,“ přerušila ho Jamasca a s povzdechem přikývla. Landril na ni vytřeštil oči a srdce se mu rozbušilo nadšením. „Ty tu frázi znáš?“

„Přinejmenším její překlad, ano. V originále se poměrně špatně vyslovuje, protože jejich jazyk je těžký a používá pro nás prakticky nevyslovitelné hlásky. Mluvit jím doslova bolí, protože nutí hrtan dělat pro nás nemožné věci. Na rovinu řečeno, když vezmu v úvahu stav svých hlasivek, tak se obávám, že kdybych zkusila něco říct v onom jazyce, možná bych už nedokázala nikdy znovu promluvit.“

„Potřebujeme o těch Voldiricích vědět co nejvíc. Ideálně úplně všechno,“ vyhrkl Landril. „Jestli nám můžeš nějak pomoct, jestli třeba víš něco o jejich původu, historii nebo zvycích, budeme ti nesmírně vděční.“

Jamasca se chvíli zamyslela a pak kývla hlavou. „Můžu vám ukázat nějaké texty, kde se o nich mluví. Uvidím, co dokážu najít v naší knihovně.“

„Překvapuje mě, že jsi nevyslovila otázku, která se sama nabízí,“ povytáhl špicmistr obočí nad její reakcí.

„Kterou?“

„Jak to, že jsou tihle Voldirikové na našem kontinentu, že jsou tady? A jak to, že máme kus jejich zbroje?“

Jamasca si smutně povzdechla. „Už jsem stará, chlapče. Můj svět se zúžil na tuhle moji komnatu, knihovnu a čítárnu na opačném konci budovy. Dokud se tu žádný z těchto tvorů neobjeví, nezajímají mě.“

„Jenže když uvážíš, kolik… znalostí je tu uložených, musí ti být jasné, že dřív nebo později ti nevyhnutelně zabuší na dveře,“ zamračil se Landril.

„Ty vždycky myslíš na nejhorší,“ zasmála se stařena, ale pak hned zvážněla a pohled se jí rozostřil. „Pokud tu skutečně jsou, tak se obávám, velice se obávám věcí příštích. A to mi Stravimon vždy připadal tak bezpečný.“ Pak odložila Havinirův deník a svůj šálek na stolek a ztuhle se zvedla. „Tak pojďme. Zkusíme najít odpovědi, po kterých tak toužíš. Tohle si budu moct přečíst později.“

Knihovna byla skvěle organizovaná. Neznalý člověk by se v místním systému katalogizace knih a svitků snadno ztratil, ale jakmile do něj jednou pronikl, dávalo všechno perfektní smysl. K Jamasčinu potěšení navíc nepotřebovali ani svíčky, protože Birgitta jim svítila jedním ze svých čarokamenů.

„Tady musí být zaznamenaná snad celá tisíciletí rozvoje naší civilizace,“ vydechla čarodějnice, když už nějakou dobu bloudili mezi nekonečnými regály plnými dávného vědění.

„To a ještě mnohem víc,“ usmál se na ni Landril a ukázal na několik titulů, které se skvěly na hřbetech zaprášených knih: byly tam věci jako Kostřavová historie mlat a bitev Čtvrtého věku, Vražedná květena jižních pobřeží, Přiznání krále Gorana, Potomci starého Herrebronu nebo třeba Sebraná čamberská poezie, svazek jednostý čtvrtý a mnoho, mnoho dalších. Konečně dorazili k malému čtecímu stolečku v kamenném výklenku. Jamasca zapálila několik luceren, aby bylo vidět. Bylo tam sice i malé okno, ale světla venku rapidně ubývalo, jak slunce klesalo k západu.

„Tak dobrá, teď dávejte pozor. Tady tato dolní řada…“ naznačila rukou, o které řadě mluví. „Tak ta obsahuje historii civilizací napřed z Šestého věku a o něco dál i z Druhého věku, kde najdete většinu Mavosova díla. V zásuvkách pod policemi by mělo být i pěkných pár pojednání o národu Iriků.“

„To jsou ti, co uprchli z našich zemí a založili si nový království někde jinde,“ přikývla zamračeně Birgitta.

„Správně,“ pochválila ji Jamasca. „Až do Šestého věku o nich nikdo neslyšel, ale pak se znovu vynořují na scéně dějin, tentokrát již coby Voldirikové. Vidíte tamty dvě zásuvky vzadu, ty velké? V nich jsou uložené údajné překlady nějakých jejich textů, převzaté z jiných knih. Nikdy se nám ale nepodařilo ověřit jejich autentičnost, takže je raději berte s rezervou. Nicméně snad vám i tak pomohou přidat další díly do té podivné skládačky, kterou řešíte. Tak a dále, ta přihrádka pod oběma zmíněnými zásuvkami obsahuje komentáře různých učenců ze Šestého a Sedmého věku ohledně tohoto národa. Podle nich se zdá, že tehdy došlo k jakési… invazi, která se ovšem se zlou potázala, když se jí postavila divoká králova Demelda. Té se údajně podařilo je obrátit na útěk, ale teprve poté, co proti nim sjednotila celý kontinent. Sama zmizela krátce po svém vítězství, a podle některých záznamů byla naposledy spatřena na jedné z voldirikánských lodí, odjíždějících zpátky do jejich tajemné domoviny. Čímž se dostávám k dalšímu podstatnému detailu. Víme, že daleko na západ od Stravimonu se nacházejí nějaké země, možná dokonce celý kontinent, nicméně nikdo tam ještě nedoplul. Skoro se zdá, že by bylo snazší doletět na měsíc než přistát u oněch břehů. No a to je asi vše, co vám mohu takhle z hlavy poskytnout.“

„Popravdě, už teď jsi nám dala víc, než v co jsem vůbec doufal,“ usmál se Landril nadšeně. „Máme ale jen pár hodin času, než budeme muset odejít na setkání s našimi přáteli.“ Jamasca chápavě přikývla. „Kousek odsud je volná ložnice. Už dlouho v ní nikdo nebydlel, takže je zaprášená a ne zrovna útulná, ale občas ji využíváme, když se tu někdo zapomene u studia dlouho do noci. Takže kdybyste si náhodou chtěli odpočinout… Já vás prozatím opustím a podívám se, co dokážu zjistit z těch Havinirových zápisků. Až tu skončíte, přijďte za mnou.“

Umění zabíjet

Xavir s Elysií seděli na kamenné lavici na kraji malého nádvoří a jedli chleba, který si předtím koupili.

„Místní pekaři jsou naprosto neschopní,“ ušklíbl se válečník. „Tohle se vůbec nedá srovnávat s pečivem, co prodávají v hlavním městě.“

„Vždyť jsi tam už celé roky nebyl,“ podívala se na něj Elysia překvapeně.

„Díky za připomenutí.“

„Tak jsem to nemyslela. Já jen, že vzpomínky nás můžou často klamat.“

„Ne, tohle je něco jiného. Stravir tím byl proslulý po celém království. Už brzy, až se tam dostaneme, ti seženu bochník od některýho z mistrů pekařskýho cechu. Jen počkej, sama uvidíš. Na tu chuť až do smrti nezapomeneš.“

„Oni tam mají gildu i pro výrobce chleba?“

„Dobré jídlo a plné břicho, to je duše každé armády, to si pamatuj.“

Na tvář jim dopadlo pár dešťových kapek a zvedl se vítr. Obchodníci kolem začali spěšně balit svoje stánky a rychle ubývalo i zákazníků, kteří by měli zájem o nabízené zboží. Smrákalo se a bylo zřejmé, že brzy se úplně setmí. Dvojice ale dál seděla, jedla a sledovala dění kolem. Xavir přitom své dceři ukazoval různé věci, kterých by si mohla všimnout. Například ze způsobu, jakým jeden z mužů procházejících kolem nich kráčel, se dalo odvodit, že má zraněnou nohu po pádu z koně. Shrbená záda a pokroucené prsty dalšího chodce zase naznačovaly, že se živí jako písař. Ukázal jí, že se z toho, jak a na které straně kamenů a stromů roste lišejník, dá určit sever. Nebo jak si lidé automaticky a podvědomě zacházejí, jen aby se vyhnuli jedné konkrétní soše.

Vysvětlil Elysii, že když bude lidi sledovat dost dlouho a pozorně, zjistí, že se tohle umění ani moc neliší od stopování zvěře. Že každý má svoje zvyky, které ho dělají předvídatelným a které se dají využít. Nebyl si jistý, jestli ji to opravdu zajímá, ale rozhodně mu věnovala pozornost, tak po tom dál nepátral. Povzbudilo ho i její prohlášení, že se takovéhle věci ráda naučí. Že jsou to praktické znalosti, co by se jí mohly někdy hodit.

„Přinejmenším je to dobrý způsob, jak si ukrátit dlouhou chvíli,“ pokračovala Elysia. „Birgitta s Landrilem v tý knihovně nejspíš budou celý hodiny.“

„Nejspíš jo,“ přikývl Xavir.

„Tak dobře, zkusme to trochu rozvíst. Přišel jsi do města, který neznáš, abys někoho zabil. Nějaký čas strávíš pozorováním místních, abys pochopil, jak tu věci chodí. Co přijde dál?“

„Birgittě by se nelíbilo, že tě učím takovéhle škaredé věci,“ usmál se Xavir.

Dívka ale jen pokrčila rameny. „Smrt je neoddělitelnou součástí života. Tak to prostě je.“

Válečník se na ni zamračil. „Tohle dívky v tvém věku obvykle neříkají. Ty staré už možná ano, ale ty jsi ještě mladá. Měla by sis užívat života.“

„Já ale nejsem jako ostatní holky,“ odsekla Elysia. „Přinejmenším ne jako ty v Sesterstvu, a žádné jiné neznám. A když už jsme u toho, z tvýho vyprávění mi přišlo, že ani moje máma nebyla jako ostatní ženy.“

„To nebyla,“ přikývl Xavir, pohled upřený do dálky. „Pravidla toho vašeho Sesterstva pro ni nic neznamenala. Takovéhle vzpoury proti autoritám jsou ale u mladých obvyklejší, než by sis mohla myslet. Možná jsi ostatní dívky jen neznala tak dobře, abys to zjistila.“

Elysia o tom chvíli vážně přemýšlela, ale pak zavrtěla hlavou. „Ne. Všechny braly naše nadřízené a představené moc vážně na to, aby se pokusily o nějaký odpor vůči nim. Dělaly přesně to, co jim bylo řečeno a co se od nich očekávalo – vždycky a za všech okolností. Žádná z nich neměla vlastní rozum. Vážně, ani jedna.“

„Rozum nepřichází nezbytně s věkem. Někdy je to dokonce přesně naopak. Máš štěstí, že máš vlastní hlavu a dokážeš ji používat. A nemyslím si, že bys za to vděčila Birgittě. Pokud tomu rozumím správně, učila tě, protože jsi taková, jaká jsi, ne aby ses takovou stala.“

„Hodně o tom mluvila.“

„Myslí si, žes to po mně zdědila,“ pokračoval Xavir. „Pokud ano, tak je to pro mě důležité.“

„Možná jsem taková prostě proto, že jedna moje část je… no, prostě to samý, co jsi ty,“ pokrčila dívka rameny, pohled zabořený do země.

Xavir se zasmál. „Co jsem já. No, možná jsi to, co já. A já jsem někdo, kdo spřádá plány na vraždu dvou velmi bohatých a vlivných lidí. To není moc pěkné. Určitě toho chceš být součástí?“

„Přinejmenším chci pochopit, co se ti honí v hlavě.“

„Víš, zabíjení lidí je složitější a komplikovanější, než by se na první pohled mohlo zdát. Nejde jen o to, zlikvidovat svůj cíl. Důležité je i to, jak oběti zemřou. Chápeš proč?“ Když zavrtěla hlavou, pokračoval. „V tuhle chvíli jsem něco jako vyslanec Černého klanu, jak Landril pokřtil naši smyšlenou armádu. Kdybych ty dva podřízl ve spánku v jejich postelích jako obyčejný vrah, co by sis o nás potom pomyslela? Myslíš, že by se nás pak někdo bál, nebo si nás vážil? To asi sotva.“

„Takže z toho uděláš představení,“ pochopila Elysia. „Něco, díky čemu se budou lidi Černýho klanu bát. Něco, co upoutá jejich pozornost.“

„Přesně tak. Jen si musíš uvědomit, že my nechceme, aby se nás báli všichni lidé. Obyvatelům Stravimonu se určitě nelíbí, co jim Mardonius dělá. Bojí se ho a někteří ho i nenávidí. Takže když to udělám dobře, stane se z téhle vraždy symbol. Symbol změny. Změny k lepšímu. To, co bude přátelům, známým a rodinám obětí připadat jako odporný zločin, může být pro zbytek národa velkou laskavostí.“

„Děláš to, abys podpořil naši věc, nebo se pořád ještě chceš mstít?“

„Nechápej mě špatně, pořád mi jde i o pomstu. Zosnovali a umožnili smrt stovek nevinných lidí, jen aby zničili moji pověst. Stálo mě to celé roky života – a stálo mě to mé bratry, moji čest i to, jak mě lidé vnímají. Nemůžu vrátit čas a něco na tom změnit, ale postarám se, aby za to viníci zaplatili.“

„Nevypadal jsi, že sis nějak užíval zabíjení generála Havinira.“

„Zabíjení si člověk užije jen málokdy,“ přikývl Xavir vážně. „Není to žádná zábava. Je to práce, kterou je potřeba udělat. Práce, na kterou spousta lidí nemá žaludek. Jsou ochotní nechat jiné vraždit i umírat za vlast, ale sami chtějí mít čisté ruce. A když je po všem, nechtějí nic než co nejrychleji zapomenout, že se něco takového vůbec kdy stalo. Berou to jako ohrožení dokonalého světa, který si vysnili ve svých hlavách. To proto si lidé nevšímají zmrzačeného veterána, který strávil většinu života bojem za jejich bezpečí, když se krčí v hadrech u silnice a žebrá o pár drobných. Sedí si v klidu svých domovů a nemůžou ani nechtějí vědět, jaké noční můry toho muže sužují proto, co kvůli nim udělal nebo kolik lidí připravil o život, jen aby oni byli v bezpečí.“

Elysia vypadala, že o tom přemýšlí. Oči měla upřené do země, jen tu a tam je zvedla a zadívala se na lidi, chodící po ulicích. Xavir neměl nejmenší představu, co se jí asi honí v hlavě. Byla pro něj jako kniha psaná řečí, které nerozumí. „Tak proto špatně spíš?“ zeptala se konečně. „Občas vidím, jak se probudíš uprostřed noci, celý zalitý potem. Cítíš taky nějakou vinu kvůli tomu, že jsi zabíjel lidi? Pronásleduje tě to ve snech?“

„Zabíjení? Ne, teď už ne,“ povzdechl si Xavir. „To se už dávno stalo mojí druhou přirozeností.“

„Tak o co jde?“

Xavir přemýšlel, co jí má odpovědět. V Pekelné bráně se ho na to nikdo zeptat neodvážil, a o to víc ho překvapilo zjištění, že je ochotný se téhle dívce svěřit, říct jí celou pravdu. „Začalo to, když jsem byl v tom vězení. To je všechno, co vím. Probouzím se celý propocený. Někdy ve snech vidím věci, co se mi kdysi staly, ale ne vždycky jsou to špatné události. Takže co mě pronásleduje ve snech? Nevím. Jediné, co mě opravdu pronásleduje, je vzpomínka na to, kým jsem kdysi byl. Jakmile se ale probudím, je to pryč.“

„Takže u mě nic takovýho nezačne, protože jsem zabila ty vojáky?“

„Pronásleduje tě to?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Vůbec. Vlastně jsem si na to až doteď ani nevzpomněla.“

Xavir se na ni podíval, ale nebyl schopný poznat, jak se doopravdy cítí. Neměl nejmenší ponětí, co na to má říct.

„Je tahle mise podobná jako to, co jste se Sluneční kohortou obvykle dělávali?“ zeptala se najednou. „Myslím vraždy a podobný věci? Víš, tak nějak jsem žila v představě, že jste většinou bojovali ve válkách nebo tak něco.“

„Tehdy jsme nebyli žádní vrazi,“ zamračil se nesouhlasně při takové představě. „Ani náhodou. Zastupovali jsme a reprezentovali krále na bitevních polích, když už kvůli svému věku nemohl jít do války osobně. Cedius byl skvělý vládce a nám bylo ctí, že můžeme bojovat v jeho jménu. A když bylo po všem, podávali jsme hlášení jen a pouze jemu, jemu osobně, v jeho soukromých komnatách. Servírovali nám k tomu různá luxusní jídla a drahá vína, a někdy jsme kouřili různé exotické byliny. A král? Ten chtěl vědět, jak jsme se cítili a co jsme viděli. Užíval si naši společnost a přátelství. Myslím, že v duchu byl na bojištích s námi, když už osobně nemohl.“

„Mluvíš o něm, jako by to byl tvůj otec,“ usmála se dívka. Bylo to prosté, nevinné konstatování faktu, ale Xavir si nemohl pomoct, aby v něm nehledal něco víc. Napadlo ho, jestli tak bude jednou mluvit i Elysia o něm? Pro vojáka, kterým v srdci byl, to byl neprozkoumaný terén plný překážek a nebezpečí, kterým nerozuměl a která nechápal.

„Myslím, že on nás bral jako svoje syny. Popravdě jsem nikdy nezjistil, po čem se vlastně díval, když vybíral nové členy kohorty – v legionech byly mraky skvělých vojáků, tak jak přišel zrovna na nás? Mám takové tušení, že v každém z nás viděl něco ze sebe samého a že si prostě užíval naši společnost. Protože jasně, měl kolem sebe spousty dvořanů, ale on byl válečník tělem i duší. A vzpomeň si, co jsem ti před chvílí říkal o obyčejných lidech a jejich vztahu k vojákům. Nemohl si s nimi nikdy rozumět. Ne doopravdy.“ Na okamžik se odmlčel, a pak se smutně usmál. „Ale tohle jsou pro tebe nejspíš jen hloupé vzpomínky jednoho nudnýho staříka, co?“

„Ne,“ zavrtěla okamžitě hlavou. „Ani trošku. Tobě to všechno možná připadá normální a obyčejný, ale nezapomeň, že já prožila celej svůj dosavadní život v Jarratoxu, u Sesterstva. Znám jen je a jejich způsoby. Takže tohle tvoje vyprávění o králi a o tom, jak sis s ním byl blízký… pro mě je to něco úžasného. Vždycky nás vedly k představě, že králové jsou naprosto nedosažitelné, vzdálené osoby, se kterými nikdy nebudeme mít nic společnýho. O Cediovi jsem něco málo slyšela, ale i to mi řekly jen proto, že kvůli mýmu nadání bylo prakticky vyloučené, že by mě přidělili k nějakému klanu s konexemi u dvora.“

„Já si prostě nemůžu pomoct, ale čím víc toho o Sesterstvu vím, tím víc mám pocit, že by bez něj bylo světu líp. Co si o sobě sakra myslí? Co je opravňuje k tomu, poroučet ostatním a říkat jim, co můžou a nesmějí dělat? Svět ti leží u nohou a je jen a jen na tobě, co si z něj vezmeš. Ale musíš to udělat sama. Nikdo ti s tím nepomůže, víš? Během těch let u dvora jsem zjistil jednu věc. Lidi, co zoufale lpějí na moci, lidi jako to tvoje Sesterstvo… dělají to, aby ospravedlnili svoji existenci, víš? Udělají cokoli, aby ostatní ponížili, aby jim i sobě dokázali svoji moc. A víš proč? Protože ve svých srdcích znají krutou pravdu. Že to oni jsou slabí a bezvýznamní a že na nich vůbec nezáleží.“

Elysia s úsměvem přikývla a Xavir jí to vrátil.

Další zhruba hodinu strávili tím, že se procházeli po potemnělých golaxských uličkách. Navštívili nejednu hospodu a shromažďovali informace o lordu Kollusovi a vévodkyni Pryus. Zejména v jejím případě byli místní víc než nadšeni možností ji pomluvit. Ukázalo se, že prakticky obden pořádá večerní bankety, aby udržela morálku na přijatelné úrovni. Tu a tam na ně pozvala i pár lidí z města, ale většinou ne. Jednalo se o malé události – ovšem jen na její poměry. Ne víc než padesát hostů, obvykle šlechticů a vysokých státních hodnostářů z různých částí království.

Xavirovi se to vůbec nelíbilo. Představa, že si mocní dopřávají vybrané lahůdky, zatímco prostí lidé žijí v nouzi a jsou vyháněni z domovů, v něm probouzela vztek.

Párkrát zaslechli i nějaké drby o temných věcech, co se na těchto banketech dějí. Věcech jako uctívání podivných, dávno zapomenutých model cizích bohů. Když ale chtěl válečník vědět víc, lidé jen krčili rameny. Podrobnosti neznali. Xavir si také všiml, že ačkoli katedrála je pořád ještě zasvěcená Balaxovi, dávnému bohu válek, tak ve městě nejsou žádné známky jeho reálného uctívání. To samé platilo i pro bohyni. Jediné, co se ještě drželo, byl oltář Velkého oka. Protože co jiného by mohlo v takhle temných časech prospívat, když ne bůh požitkářů?

Nakonec zapadli do jakési nálevny, ukryté v nabíleném domě u tržiště. Když se usadili, dal se Xavir do řeči s hospodským.

„Neviděl jsem tu skoro žádný hlídky,“ nadhodil po chvíli. „To tu nemáte žádný strážný, nebo co?“

Starý muž jen znechuceně pokrčil rameny. „Mívali jsme, ale to už je dávno. Pokud vím, teď tahaj bojeschopný chlapy do hlavní armády. Tady nám už skoro nikdo nezůstal, příteli. Všichni jsou někde v hlavním městě nebo tam někde. Ale co ti mám povídat, sám vypadáš jako protřelej válečník, takže asi nejlíp víš, jak to za války chodívá. Šířej se obvyklý povídačky o barbarskejch hordách na severu, ale mluví o tom jen královští oficiálové, jinak nikdo nic neví. Takže těžko říct, jak to je doopravdy nebo kde všichni ti vojáci končej. Teda aspoň pro mě. Já tomu nerozumím, chlapče. Jediný, co vím, je, že městská stráž je stín toho, co bejvala kdysi.“

Pak se rozhovor stočil k jiným věcem. Dozvěděli se například, že lord Kallos přede dvěma lety přišel o manželku. Zemřela na těžký zánět plic, i když se mezi lidmi šuškalo, že ta nemoc měla podobu hedvábné šňůry omotané kolem jejího krku. S manželem si nebyli nikdy blízcí a Kollusovy milostné avantýry byly obecně známé.

Na druhou stranu vévodkyně Pryus se za ty roky, co ji Xavir znal u dvora, nikdy nevdala. A během jeho pobytu ve vězení se na tom zjevně nic nezměnilo. Po svém otci zdědila obrovské bohatství, takže s penězi si starosti rozhodně dělat nemusela. Tyhle dvě věci zajistily, že byla předmětem zájmu mnoha ambiciózních mužů. Rojili se kolem ní jako včely dělnice kolem své královny. Díky tomu byla silným mocenským hráčem a pro Cedia i klíčovým spojencem.

S Kollusem si byli vždycky blízcí, ale teď to vypadalo, že spojení mezi nimi, a to nejen mocenské, se dostalo na další úroveň.

Ale hlavně… Zjistil, že další z dýchánků vévodkyně se bude konat zítřejšího večera přímo v jejím sídle. Později Xavir svojí dceři řekl, že to bude dokonalé jeviště pro obě jeho plánované vraždy.

Tichý sokol

„Landril měl pravdu,“ prohlásil Xavir spokojeně. „Tohle je opravdu dobrá hospoda.“

Seděli u stolu ukrytého v postranním výklenku hostince u Tichého sokola. Za oknem viděli katedrálu, ozářenou posledními paprsky zapadajícího slunce.

Uvnitř bylo narváno, ale místní osazenstvo netvořili obvyklí pijáci a štamgasti, jaké by člověk čekal v obyčejné nálevně. Soudě podle spousty kvalitního oblečení i uhlazeného chování byla většina hostů zámožná. Vína v nabídce patřila ke značkám, které si Xavir pamatoval ze svých časů u dvora jako drahé a velmi žádané produkty. Dokonce i pivu, které tu nalévali, údajně požehnal sám Mardonius – což by vysvětlovalo jak jeho přemrštěnou cenu, tak i trpkou pachuť, která po něm zůstávala v ústech. I vnitřní vybavení hostince bylo kvalitní a vkusné. V oknech byly tabulky prvotřídního skla a podlaha byla čistě umytá. Na každém vyleštěném stole hořelo několik svíček, které jen dál dokreslovaly příjemnou atmosféru celého místa.

Chvíli jen tiše seděli a poslouchali okolní hovor. Golaxská hláska jako by žila úplně odtržená od okolního světa. Zatímco jinde lidé trpěli, tady se mluvilo hlavně o obchodu, počasí a hazardu plus obvyklá dávka drbů. Věci, které trápily zbytek Stravimonu, jako by se místních vůbec netýkaly. Nepadlo tu ani slovo o králi, o přesunech vojsk, o bitvách ani o tom, kdo a kde zemřel.

Xavir s Elysií si objednali dušenou zvěřinu s chlebem a čekali, až se objeví Landril s Birgittou. Ti dorazili asi hodinu potom, co dojedli, celí promoklí. Špicmistr i přesto vypadal nadmíru spokojený sám se sebou, takže nejspíš v knihovně našli, co potřebovali.

„Tak tady vás máme,“ prohlásil Landril, jako by to byl on, a ne Xavir s Elysií, kdo tady seděl a čekal na jejich příchod.

„Dali jste si na čas,“ usrkl Xavir teatrálně víno ze své sklenky. Pocházelo z jedné z vyhlášených čambreských vinic.

„Pomalu, ale jistě.“

Birgitta si rovnou přisedla k Elysii. „Takže jestli to chápu dobře, tak jste prozatím ještě nikoho nerozsekali na krvavou kaši, jo?“ prohlásila tónem, ze kterého odkapával hořký sarkasmus. Přitom se na dívku přezíravě zamračila, jako by ji už předem odsoudila za to, co se podle ní mělo nevyhnutelně stát.

„Tahle ‚krvavá kaše‘ bude na pořadu dne až zítra,“ odpověděl jí Xavir tiše. Pak jim popsal, co ve městě zjistili a že další slavnost vévodkyně se koná druhý den večer.

Landril si přisedl a pozorně poslouchal. „Určitě tam bude pěkných pár významných lidí, za to bych dal ruku do ohně,“ přikývl nakonec.

„Lidí, které můžeme zastrašit,“ doplnil Xavir.

„Napřed je zkusíme přesvědčit, a teprve když to nezabere, tak až pak je budeme zastrašovat,“ zamračil se na něj špicmistr nesouhlasně. „Přinejmenším někteří z nich mají k dispozici soukromé polovojenské jednotky, které by se nám mohly hodit. A pokud nemají přímo vojáky, tak přinejmenším peníze, dobré kováře, rudu, koně… Zkrátka a jasně, pokus se nezabít všechny z nich, jasné?“

„Mám neuzavřený účet jen s dvěma lidmi, co tam zítra budou,“ pokrčil Xavir nevzrušeně rameny. „Plus samozřejmě s každým, kdo se postaví mezi mě a moje cíle.“

„Mám pocit, že hrdinů už ve Stravimonu moc nezůstalo, takže v tomhle ohledu asi můžeš být klidný.“

„O to snazší to bude. Tak a teď je řada na vás. Co jste zjistili?“ Teď bylo na Landrilovi, aby se pustil do vyprávění o své vzdělané známé. Předtím ale ještě mávl na číšníka a zeptal se ho, jestli hospoda nemá ve sklepě víno stejné značky, jaké už na stole leží, ale konkrétně se zajímal o dvanáct let starý ročník. Samozřejmě ho měli, a o chvíli později už si je spolu s Birgittou vychutnávali, zatímco popisoval jejich setkání s Jamascou.

„To je všechno moc hezký,“ přerušil ho po chvíli Xavir, „ale pochybuju, že jste celou dobu pili čaj a vzpomínali na starý dobrý časy.“

„Ne, to opravdu ne,“ usmál se špicmistr a okázale zamrkal na čarodějnici, která ho doprovázela.

„U Zdroje, o těch Voldiricích jsme toho zjistili opravdu hodně,“ zašklebila se na něj přes svoji sklenici. „Podle mě bysme si s nima měli dělat mnohem větší starosti než s nějakým Mardoniem. Větší než s tím, že se Sesterstvo zřeklo svojí neutrality a spojilo se s králem. Dokonce i větší než s probíhajícími náboženskými čistkami, i když v tomhle ohledu se mnou Landril nejspíš nebude souhlasit.“

Ten ale jen pokrčil rameny a slastně převaloval víno v ústech. Po chvíli ho konečně polkl. „Všechno je to propojené,“ poklepal si prstem na nos.

„Tak už konečně spusť,“ zamračil se Xavir netrpělivě. Špicmistr se spiklenecky naklonil nad stůl a Birgitta udělala to samé. To přinutilo válečníka i jeho dceru, aby je napodobili. Díky tomu mohli mluvit dost tiše, aby nehrozilo, že jejich rozhovor zaslechne někdo další.

„To, co jsme zjistili, se netýká jen záznamů uložených v knihovně,“ zašeptala Birgitta. „Hodně nám pomohl i deník generála Havinira. Část jeho obsahu je v tajném kódu a ukázalo se, že některé zdánlivě prázdné stránky jsou ve skutečnosti popsané speciálním inkoustem, který nejde objevit žádným obvyklým způsobem. Naštěstí Landrilova přítelkyně, ta Jamasca, nám s tím pomohla. Hlavně s jejich jazykem. Zdroj jí za to požehnej.“

„Jsme si jistí, že Voldirikové jsou skutečně potomci Iriků, co opustili Stravimon během Druhého věku a vydali se přes moře na západ,“ navázal špicmistr. „Do míst, o kterých tady u nás nic nevíme. Teď si asi říkáte, jak je podivné, že se vrátili zrovna teď, v Devátém věku? No tak byste asi měli vědět, že to není poprvé. Za posledních pár tisíciletí tu byla celá řada takovýchhle invazí, každá… řekněme intenzivnější než ty předchozí. Jedna poměrně zásadní proběhla i na samém začátku Devátého věku. Porazila je královna Beldirus, i když v archivech jsou povážlivé díry, pokud jde o podrobnosti. Třeba proč královna zřídila tolik knihoven po celém království, například. No nic, zpátky k věci. Ze začátku byly tyhle invaze opravdu primitivní. V podstatě jen banda barbarů, co připlula na pár lodích k našim břehům, aby ničila, pálila a dobývala. Samozřejmě neuspěli.“

„Teď si ale špatně nevedou,“ přerušil ho Xavir.

„No právě. Je to skutečně zajímavá rasa. Během doby se v té zemi, kde žijí, nepřirozeně změnili. Vyvíjeli se rychleji a jinak než my, dalo by se říct. Stalo se z nich něco jiného, odlišného od nás od lidí. Jsou štíhlejší. Bledší. Éteričtí. Ale to, co ztratili po fyzické stránce, si vynahradili na znalostech. Oni totiž doslova hromadí vědomosti. Shromažďují informace ze všech myslitelných zdrojů a zaznamenávají je způsoby, jaké si ani nedokážeme představit. Celá jejich společnost je uspořádaná podle toho, kdo má kolik znalostí. Filozofové, astronomové a inženýři jsou elitou národa a představují nejvyšší autoritu v zemi. Nebo přinejmenším jsme to tak pochopili z historických záznamů, ke kterým jsme se dostali. To ale není všechno. Když jsme se probrali všemi dostupnými zdroji, dospěli jsme k závěru, že jejich touha po znalostech slouží něčemu jinému, než by si mohl člověk myslet.“

Landril se odmlčel a napil se vína. Slastně ho převaloval po jazyku a zjevně se neměl k tomu, aby pokračoval.

„K jakýmu?“ nevydržel to nakonec Xavir.

Špicmistr odložil sklenici a vážně se na něj podíval. „Udělali si totiž boha.“

„Cože udělali?“ povytáhl válečník překvapeně obočí. „To mi raději vysvětli.“

„Vytvořili boha. Nebo možná bych měl raději říct stvořili. To je závěr, ke kterému jsme tady s Birgittou na základě dostupných informací dospěli. Otevřeli jakési kanály napojené na Zdroj – nebo možná ty kanály sami vytvořili, nevím – a z nich se podle všeho zrodilo nové božstvo, kvůli kterému se teď štvou za každým střípkem informací, co jen můžou získat. Aby utišili jeho hlad.“

Povzdechl si a znovu se napil vína. Tentokrát ho ale hned polkl a pokračoval. „Takže si vytvořili boha – boha magie. A ten jim, podle mojí teorie, nějak umožnil překonat samotný čas. To, co tu teď dělají, je ve své podstatě stejné jako všechny jejich předchozí pokusy. Snaží se rozšířit svoji říši. Jenže i když cíl je pořád stejný, změnily se prostředky. Tentokrát na to jdou o něco chytřeji, někdo by mohl říct odporněji, a navíc si našli spojence v našem milém Mardoniovi, kterému nějak pronikli do hlavy a přinejmenším ovlivňují jeho myšlenky, ne-li něco horšího. Zkrátka a dobře ho zkorumpovali, i když to asi nebylo nijak těžké. Pamatuješ se na něj, ne? Vždycky to byl omezený a ambiciózní hlupák. Svým způsobem by se dalo říct, že skrz něj už Stravimon ovládli, a to, aniž by přitom prolili jedinou kapku krve. A právě proto můžeme očekávat, že se jich tu brzy bude potloukat víc. Mnohem, mnohem víc. Proč by ne? Ovládají krále a skrz něj celou říši. Ve své podstatě jim tu už nic nehrozí.“

Xavir se opřel a zavřel oči. Za svůj život slyšel už hodně šílených věcí, ale tahle mezi nimi hrála jednoznačně prim. „Jak do toho pasuje Havinir?“

„Ta moje známá, Jamasca, z jeho deníku zjistila, že generál prováděl jisté… pro nedostatek lepších výrazů řekněme výzkumy. Na místních. Na lidech, které nechal zmizet. Na těch pak pracoval za pomoci voldirikánských cestovidců, což je nejtajemnější a nejspíš i magicky nejnadanější část jejich národa. Havinir pátral po možnostech, jak prodloužit lidský život, ideálně až do té míry, že by se člověk stal nesmrtelným. Oni mu s tím pomáhali, nejspíš s velkým nadšením. A hádám, že se stejným nadšením si pro sebe nechávali i výsledky celého bádání. Což mě přivádí…“ špicmistr se zarazil a střelil pohledem po Birgittě, která přikývla. „V jeho poznámkách se mluví o nějakých ženách, které označuje prostě jako ‚Temné sestry‘. Párkrát se na ně odkazuje na úvodních stránkách napsaných v době před tím, než s Voldiriky začal pracovat na lidských tělech. Domníváme se, že náš generál uzavřel šílenou alianci s čarodějnicemi toho nejhoršího druhu.“

„Podle mě jde o ženy, které před pár stoletími opustily Sesterstvo a zmizely neznámo kam,“ doplnila ho Birgitta. „Dokonce ani naše matriarchy nebyly schopné zjistit, co se s nimi stalo. Jestli se ale oddaly temným uměním, myslím, že je tím celá záležitost vysvětlená.“

„Takže Havinir rezignoval na svoji pozici spočívající ve smrti a zabíjení,“ ušklíbl se Xavir, „aby mohl pátrat po tajemství života. No dobře. Pokud přijmeme předpoklad, že Mardonius se s těmi Voldiriky skutečně spojil, tak asi dává smysl, že by jim dovolil takhle spolupracovat s jeho věrným generálem.“

„Také mě to napadlo, i deník naznačuje něco v tom smyslu,“ usrkl Landril znovu víno. „Voldirikové připlouvají ze západu a přes přístav v Phalamysu míří do království. A tady shromažďují informace ve velkém, nejspíš k velkému potěšení toho svého uměle vytvořeného boha.“

„Pokud něco takovýho skutečně existuje,“ ušklíbl se Xavir přezíravě.

„Nemám důvod myslet si, že ne.“

„A já nemám důvod myslet si, že ano,“ pokrčil válečník rameny. „Přinejmenším dokud neuvidím nějaký důkazy.“

„Historii taky nemůžeš vidět. Znáš ji jen ze záznamů, z knih. Ale označil bys ji kvůli tomu za jednu velkou lež? Ne. Jistě, musíš se naučit číst mezi řádky, ale o těch Voldiricích toho bylo napsáno víc než dost a jednotlivé střípky informací do sebe perfektně zapadají.“

„Já jsem v tomhle ohledu jen prostý člověk, špicmistře. Viděl jsem tuhle novou rasu, tyhlety potomky dávných Iriků, a proto věřím, že existují a že se nejspíš pokoušejí ovládnout Stravimon – s minimálním krveprolitím. Toho tvého boha jsem ještě neviděl, takže v tomhle ohledu jsem k tvým závěrům značně skeptický.“

Landril ho vyslechl a pak jen znuděně pokrčil rameny. „Stejně na tom prakticky nezáleží. Podstatné je to, že teď už víme, odkud přicházejí, a že představují zásadní hrozbu. Navíc s tím vším, co jsme zjistili, jim konečně začínám rozumět. Pořád ještě ale nevím všechno, takže jestli sis tu svoji vendetu naplánoval na zítřejší večer, nevidím důvod, proč nestrávit ještě jeden den ve společnosti Jamascy v její knihovně.“

„Klidně, ale tentokrát by se mi hodila Birgitta. Její magie by mohla hodně pomoct. Je hodně pravděpodobné, že vévodkyně zaměstnává nějakou čarodějnici nebo někoho podobnýho.“

Starší sestra zamračeně přikývla. „Když to musí být… Ale půjdu s tebou, jen abych se ujistila, že nezkazíš moji svěřenku a že ji nezavlečeš do té svojí řezničiny.“

Noc strávili v nájemním pokoji v budově vedle Tichého sokola, kterou vlastnil tentýž muž. Dům se používal jako skladiště a zásobárna, ale volné místnosti byly k dispozici poutníkům, protože hospoda samotná sloužila výhradně jako místo, kde se dobře pije a jí, a ubytování nenabízela.

Místnost byla prostě a účelně zařízená, bez veškerých ozdob a pohodlí. V pokoji měli jen postele, pár židlí a stůl, jinak byl naprosto prázdný. Ve vzduchu visela vůně zrajícího sýra a soleného masa, které tu nejspíš byly ještě nedávno uložené. Když zapálili lucernu, zjistili navíc, že tu nejsou žádná okna. Pořád to ale bylo lepší než Pekelná brána, takže Xavir si nehodlal stěžovat.

Když si vybalili svoje věci, odložil válečník Truchlivé čepele na postel a pustil se do plánování zítřejšího útoku. Landril pro něj dal dohromady plánek předpokládaného vnitřního uspořádání vévodkynina sídla. Vysvětlil svým společníkům, že celé to místo je poměrně velké, protože zatímco při pohledu z města stojí celá budova nad skalnatým útesem, z opačné strany je jen pozvolný svah, na kterém se dá dobře stavět. Základem celého komplexu byla centrální, dobře opevněná budova přímo nad městem, sídlo majitelky i místo konání všech oficiálních událostí. Tu pak obklopovaly další stavby.

„Jak to tam má zabezpečené?“ zajímal se Xavir. „Ve městě jsme skoro žádné vojáky neviděli a kromě brány jsou hlídky naprosto minimální. Většina strážných jsou vysloužilci a nováčci. Zaslechli jsme, že prý je tu nedostatek bojeschopných mužů, ale tuhle informaci mám jen z jednoho zdroje.“

„Je docela dobře možné, že všichni schopní veteráni z legionů z Golaxské hlásky jsou zaměstnaní právě v jejím sídle,“ pokrčil Landril rameny. „Ale spíš asi ne, řekl bych. Slyšel jsem totiž to samé co ty. V kombinaci s faktem, že tady nikdo neví nic o hlavním městě, mě to, upřímně řečeno, dost znervózňuje.“

„Ty toho o vedení války víš víc než my všichni dohromady,“ přidala se Birgitta. „Je normální, aby stravimonští vojáci nechali města takhle nestřežená?“

„Do určité míry jo,“ zamyslel se Xavir. „Některá tažení vyžadovala značné množství klanových válečníků, které pak bylo potřeba stáhnout z měst, jako je třeba tohle. Stávalo se to hlavně během expedic na západ, což byly dost riskantní podniky s velkými ztrátami na životech. Však pro ně taky nebyl nikdy žádný dobrý důvod, kromě šlechtických rozmarů – hlavně Grendux, Cediův idiotský otec, byl známý organizováním naprosto nesmyslných výprav. Většinou se ale vojáci prostě verbovali, a to přímo z klanů. To se dělalo obvykle ve chvíli, kdy se na severu objevila hrozba barbarských hord. Jejich armády mají desítky tisíc hlav a jsou to všechno zkušení válečníci. Většinou jsou rozdělení a mají dost starostí sami se sebou, ale občas se najde někdo, kdo je sjednotí, a pak společně vtrhnou do zemí za stravimonskými hranicemi.“

Zamyslel se a pak zavrtěl hlavou. „Tohle všechno je ohraná písnička. Opakuje se posledních pár tisíciletí a nedivil bych se, kdyby pokračovala ještě několik dalších. Cedius měl vždycky na severu nějaké legiony, aby hlídaly v kopcích. Nahoře u hranic ale člověk moc slávy nenajde, zato tam panuje o to větší zima a horší podmínky. Bylo to ale nezbytné, protože jinak by barbaři vtrhli do království. Protože přesně o to jim celou tu dobu jde. Ovládnout úrodný Stravimon a obsadit naše hlavní město se vším jeho bohatstvím. Takže jestli jsou na severu nějaké problémy, tak by armáda verbovala ve velkém. Když o tom tak přemýšlím, tak to tak nejspíš bude. Už během našeho útěku z Pekelné brány jsem si všiml, že tam nebyli žádní zkušení vojáci. Možná Mardonius podcenil situaci a příliš rozmělnil svoje síly. Pokud současně pořádá čistky mezi svými poddanými a přitom čelí barbarské hrozbě… Jestli to tak skutečně je, je hlupák, že se do takové situace vůbec dostal.“

„Na druhou stranu by to mohlo hrát do karet nám a naší věci,“ usmál se nebezpečně špicmistr.

„Možná ano a možná ne,“ zvedl Xavir varovně prst. „Záleží na tom, kolik vojáků z legionů se vzbouřilo proti králi. Podle toho, co víme, si můžeme být celkem jistí, že někteří to udělali. S trochou štěstí by nám to mohlo zajistit tak dva, možná tři tisíce mužů, co se k nám přidají ještě předtím, než vytáhneme na Stravir.“

„Tak málo?“ zamračil se Landril.

„Víc by bylo lepší, ale na druhou stranu zapomínáš, koho máme na svojí straně. Nepochybuju, že Lupara poslala zprávy o našem tažení svým lidem. Dacianara odsud není zas tak daleko, takže v případě potřeby nám určitě pošlou posily. To ale nemění nic na tom, že na Stravir musí táhnout stravimonská armáda, armáda tvořená našimi vlastními lidmi, občany království. Pokud ne, nebude to fungovat. Pokud přitáhneme v čele cizinců, bude to budit dojem okupační armády a lidé se nám postaví, i za cenu toho, že tak pomůžou Mardoniovi. Pokud se ale objevíme na scéně v čele Stravimonců, možná se na naši stranu přidají i občané Straviru, zejména pokud je král utlačuje.“

„No, můžeme jen doufat,“ povzdechl si těžce Landril.

Oslava

„Ne, sem rozhodně ne,“ vztekala se vévodkyně Pryus.

Zuřivě přitom gestikulovala na pár černě oděných sloužících, kteří přinesli obří amforu s vínem. Dnešek byl podle voldirikánského kalendáře velmi významný den a paní domu hodlala osobně dohlédnout na to, že výročí jejich boha bude náležitě oslaveno. Litovala, že žádný z cizinců nepoctí její dům svou návštěvou, ale vlastně na tom nezáleželo: tímhle gestem se chtěla zavděčit králi, a to se povede bez ohledu na jejich nepřítomnost – nebo v to přinejmenším doufala. Jistá si být nemohla, protože s Mardoniem nemluvila už celé měsíce.

„Položte to sem. Tady si budou naši hosté povídat, tak ať nemusejí odcházet, když ji při tom vyschne v krku. Nebo ne, když o tom tak uvažuju, odneste ji do sousedního sálu. Nedokážu si představit nic strašnějšího než bavit se s opilci. Tak honem, pohyb!“

Spokojeně si založila ruce v bok a sledovala dvojici sluhů, jak odchází. Večer čekala něco přes sedmdesát hostů, z nichž většina přijede ze svých chráněných sídel ve východním Stravimonu. Vévodkyně doufala, že po tomhle večeru přispějí částí svého majetku, ideálně pozemky a lidmi, na velký plán Voldiriků. To by krále určitě potěšilo a posílilo by to jeho pouto s touhle podivnou, úžasnou rasou. Jen zpátečničtí vyznavači té zpropadené bohyně nebo obhroublého Balaxe by se mohli stavět proti úžasnému pokroku, který tito cizinci představovali. Ale takhle to bylo pokaždé. Člověk chce udělat něco velkého, něco úžasného, co ho zapíše do dějin, ale tihle prosťáčci modlící se k falešným bohům se budou vždycky vzpěčovat a plést se mu do cesty. Čím dřív se jich království zbaví, tím líp pro všechny. Jak se však poslední dobou ukazovalo, něco takového se snadněji řekne, než udělá.

Teď ale doufala, že všechna ta mravenčí práce lorda Kolluse přinese večer svoje výsledky. Celé měsíce jménem krále přesvědčoval tyhle lidi, aby přinejmenším zvážili možnosti, které se jim otevírají. Nový svět, který leží před nimi a čeká jen, až si ho vezmou…

„Má paní,“ postavil se před ni zadýchaný chlapec, co jí sloužil jako poslíček. Byl oblečený do černé stejně jako ostatní, ale přes rameno měl přehozenou rudou šerpu. Vévodkyně si s povzdechem všimla, jak za ním přešel sluha s těžkou sochou v ruce a cestou zakopl o jednu z exotických rostlin, které tu pro připravovanou slavnost nechala rozestavit. „Stále… stále se neobjevil generál Havinir.“

Vévodkyně Pryus obrátila oči v sloup. „No to snad není ani možné, Celixi. Moji zprávu musel přece dostat už dávno.“

„To je velmi pravděpodobné, má paní.“

„Takže mě ignoruje?“

„Těžko říct, madam. Ale podle mě ne. Podle hlášení posla byl velmi opilý, takže je docela dobře možné, že úplně zapomněl, co se vůbec stalo.“

„Ten starý hňup si o sobě vždycky moc myslel… No dobrá. Prostě ho vyškrtneme ze seznamu hostů a bude. Utíkej to zařídit, Celixi,“ propustila chlapce znuděným mávnutím ruky. Ten se uklonil a během pár chvil zmizel v chodbách pro služebnictvo.

Vévodkyně mezitím obrátila svoji pozornost k dění v místnosti, přičemž koutkem oka zachytila svůj odraz ve zlatě rámovaném zrcadle. Bylo jí už bezmála padesát let, nikdo by jí ale nehádal víc než pětadvacet. A za to vděčila moudrosti a znalostem Voldiriků. Ti dokonale ovládali tajemství dlouhého života a umění těloměničství, které nabízelo skutečně a trvalé řešení procesu stárnutí. Ne jako ty hloupé triky, kterými se věčně ohánělo Sesterstvo. Měla štěstí, že se neproměnila ve stejnou babici, jako byly ony, protože její současný vzhled se vévodkyni líbil mnohem víc.

Její čarodějnice Marilla nechtěla těm podivným cizincům věřit a odmítala se jim svěřit do rukou, aby i její tělo a tvář vylepšili. Díky tomu teď vypadala jako vévodkynina matka – i přes to, že byly obě stejně staré. Kde je vůbec ta ženská, když už jsme u toho?

Plesový sál konečně začínal vypadat co k čemu. Celá místnost měla osmdesát sáhů nadél a devadesát pět napříč. Ze stropu visely rudé a purpurové závěsy pokryté zvláštními geometrickými tvary, které vévodkyně před pár dny schválila. Stála tu řada soch reprezentujících voldirického boha. Samozřejmě nikdo nestál o to, aby jej lidé na první pohled poznali, takže jeho podoba byla značně abstraktní: alegorická sousoší se jmenovala Všeobjímající znalosti, Moudrost, Síla a Moc. Všechno ostatní bylo na nich ukryté v nenápadných symbolech. Někdy ve tvarech a barvách, jindy v motivu štítu nebo knihy. A samozřejmě je doplňovaly rozsáhlé texty, které pokrývaly různé části soch, stejně jako podlahu a strop a vlastně každou myslitelnou plochu, kam je bylo možné umístit.

Na vévodkynin poněkud tradiční a usedlý vkus to bylo poněkud přehnané a křiklavé, ale byla ráda, že mohla vyhovět požadavkům Voldiriků. Ostatně to, že jí dodali umělce, kteří se o tohle všechno postarali, bylo samo o sobě požehnání a velká čest, čehož si byla velmi dobře vědomá. Chápala, že se těší jejich přízni, a hodlala toho patřičně využít. Bez ohledu na následky.

Vévodkyně byla oděná v nádherných bílých šatech s bronzovými doplňky a s obřím výstřihem, který odhaloval tolik její Voldiriky vylepšené a opravené kůže, kolik jen bylo společensky přijatelné. Dlouhé blond vlasy jí splývaly po zádech. Ještě přidala pár kapek voňavky na zápěstí a za krk a byla připravená přivítat své hosty.

V předsálí se potkala s lordem Kollusem. I jemu se dostalo cti, že se o něj postarali voldirikánští těloměniči, takže nevypadal ani o den starší, než třicetiletý – ačkoli v reálu mu bylo víc než dvakrát tolik. Vysoký, pohledný a svalnatý jí vykročil vstříc a s úsměvem jí políbil ruku. Na sobě měl koženou vestu na rudé košili, což vkusně doplňovaly zlaté a bronzové šperky. Vlasy měl naolejované, takže se ve svědě svící oslnivě leskly a společně s jeho tmavší kůží vytvářely dojem, že má mezi předky někoho z Čambreku, i přestože jeho rodinné léno bylo už několik set let v severnějších provinciích. Měl rovné oči, dlouhý a elegantní nos a hranatou čelist. Stačil jí jediný pohled, aby se ujistila, že mít ho všechny ty roky za milence byla dobrá volba. Jejich náklonnost však šla hlouběji za fyzickou rozkoš, za jejich vylepšená těla.

Chvíli jen stáli a drželi se za ruce. Skrz vysoká okna bylo vidět slunce, zapadající za vzdálenými kopci. Golaxská hláska hluboko pod jejím sídlem se topila ve večerních stínech. Vévodkyně přenesla pozornost na své bezprostřední okolí a s uspokojením si všimla, že jejích padesát strážných dělá svoji práci. Byli odění v rudé a černé a neustále se přesouvali z místa na místo, aby zajistili bezpečí jí i všem jejím hostům. Ostatně, většina z nich si s sebou přivezla svoje vlastní vojáky, takže v sále a jeho okolí byly hrubým odhadem dvě stovky mužů připravených zakročit v případě nějakého nebezpečí. Ne že by toho bylo zapotřebí. Její velitel, kapitán Deblan, osobně dohlédl, aby se ten večer všichni chovali vhodně a aby nikdo nezkoušel nic nepřístojného.

Konečně na sebe s Kollusem kývli a společně vstoupili do sálu. Všechno bylo připravené. Hosté pomalu přicházeli a usazovali se na pohovky a křesla rozestavená mezi sochami. Vévodkyně si usrkla vína – byla rozhodnutá, že ten večer nevypije víc než jednu sklenici. Protože zatímco ostatní se budou opíjet, ona je bude stahovat na svou stranu. Na stranu Voldiriků. Bude je přesvědčovat, samozřejmě lehce a nenápadně, aby opustili překonané a nesmyslné způsoby stravimonské kultury, zatímco muži na ni budou chlípně poulit oči a jejich manželky se budou tvářit kysele a znechuceně. Věděla, že někteří z nich za ní přijdou ještě během noci – a další pak ráno, až vystřízliví – a budou se chtít dozvědět o Voldiricích víc.

To bude její vítězství. První krok na cestě k lepší budoucnosti. Způsob, jak Voldirikům umožnit změnit tenhle svět bez zbytečného krveprolití.

Viděla, jak lord Kollus tiskne některým hostům do rukou hnědé lístky – zvláštní byliny z dalekého kontinentu, po kterých se člověk cítí jako bůh. Lidé pili a bavili se. Ze začátku byla atmosféra nejistá a napjatá, ale postupně se uvolňovala. To bylo dobré. Tihle lidé, to byli její lidé. Takže až poskytnou svoje državy a svoje poddané Voldirikům, odměněna bude ona.

Všechno šlo přesně podle plánu. Jako po drátkách…

Jenže pak ji z nějakého nepochopitelného důvodu přepadl vtíravý pocit, že z dálky slyší vyděšený křik a podivný, truchlivý nářek.

Xavir, Truchlivé čepele v rukou, se prosekával skrz strážné a vojáky. Na potemnělém nádvoří proti němu stáli poslední tři nepřátelé a během dalších pár úderů srdce už leželi na zemi v kalužích krve.

Pak se rozhostilo ticho. Už nezbyl nikdo, kdo by mu bránil v cestě. Otřel krev z mečů a zavolal svoji dceru a Birgittu, že můžou jít dál.

Během okamžiku byla Elysia u něj, luk v jedné ruce, šíp připravený v druhé. „Nemohl jsi je třeba svázat, nebo něco?“ zasyčela při pohledu na masakr vztekle Birgitta, když se k nim připojila i ona. „Takhle plýtvat lidskými životy.“

„Nemáme čas,“ zavrtěl hlavou. Pak kývl na svoji dceru. „Žádné slitování. Teď ne.“

Stará čarodějnice se zamračila, ale pak je následovala do temného průchodu mezi dvěma budovami. Náhle se Xavir zarazil a rukou jí ukázal na věž, tyčící se nad nimi. Birgitta pozvedla svoji hůl a osvětlila věž magickým světlem, ale pak jen zavrtěla hlavou. Nebyl tam nikdo, kdo by na ně čekal, kdo by je ohrožoval seshora. Žádní vojáci, žádná hlídka, nikdo.

Trojice rychle pokračovala dál.

O kus dál ulička ústila do následujícího otevřeného prostoru a tam se na ně vrhli další strážní. Elysia na jejich útok odpověděla salvou šípů, které vystřelila v rychlém sledu mezi ně, a tři muži se zhroutili k zemi. Čtyři další se dostali až ke Xavirovi, který skoro bezmyšlenkovitě odrazil jejich útoky a pak je jednoho po druhém probodl. Silou vůle nutil svoje meče, aby se ztlumily, a ony ho skutečně poslechly, takže jejich nářek skoro nebyl slyšet.

Birgitta si znechuceně odplivla.

Válečník, obklopený mrtvolami zabitých nepřátel, se usmál na dceru. „Dobrá práce.“ Pak zavřel oči, naklonil hlavu na stranu a zaposlouchal se, jestli něco zaslechne. Před sebou měli ještě složitou spleť chodeb a schodišť, které budou muset překonat, aby se dostali do hlavního sálu. Počítal, že i kdyby už nenarazili na žádné další potíže, nějakou dobu jim cesta tam zabere.

Když se ujistil, že kolem nejsou další nepřátelé, pokynul ke dveřím nalevo, které mu dříve toho dne popsal Landril. Obě sestry ho následovaly do tiché chodby a opatrně našlapovaly. Najednou Birgitta zrychlila a poklepala mu na rameno.

„Pracuje tu nějaká magie,“ zašeptala tiše.

„Kde?“

„Na dalším nádvoří, ve vnitřní části tohohle komplexu. Je tam nejspíš jedna z našich sester.“ To sedělo. Jmenovala se Marilla, alespoň podle špicmistrových informací.

Xavir opatrně vyhlédl kolem rohu a skutečně ji uviděl. Uprostřed nádvoří stála osamělá ženská postava v modrém plášti, ruce volně spuštěné podél těla. Vypadala, že je v transu. Válečník odhadoval, že nejspíš už ví o přítomnosti dalších čarodějnic a připravuje se na střetnutí s nimi.

Vojáci zformovali několik malých tříčlenných jednotek na opačném konci nádvoří, přímo pod kovanou lucernou, v jejímž mihotavém světle se leskly dlažební kostky. Soudě podle rozdílných uniforem, jež měli na sobě, pocházeli z různých panství. Všechno nasvědčovalo tomu, že to jsou osobní strážci různých šlechticů a ne královští vojáci.

„Postaráš se o tu ženskou?“ zeptal se Xavir Birgitty.

Ta si podmračeně změřila cizí ženu a pak pokrčila rameny. „Ale jo. Pokračuj dál.“

Válečník kývl a pak pokynul dceři. Ta se na něj povzbudivě usmála a nato společně všichni tři vstoupili na nádvoří. Cizí čarodějnice, Marilla, se obrátila, aby čelila vetřelcům. Elysia na ni vystřelila šíp, ale cizí sestra měla v pravé ruce čarokámen, který aktivovala, a lehkým pohybem levačky šíp vychýlila z dráhy tak, že ji neškodně minul.

Birgitta vykročila vpřed a Marilla proti ní vyslala paprsek pulzujícího světla, ale marně. Elysiina učitelka ho snadno odrazila svou holí stranou do stěny, ze které se do okolí rozletěl oblak kamení.

Xavir s dcerou obrátili svoji pozornost na vojáky, kteří se zatím vzpamatovali a pomalu jim postupovali vstříc. Dvojice se ale pečlivě držela předem domluveného plánu: statný válečník se postavil před svou dceru, aby ji chránil před čepelemi nepřátel, a ona mu s lukem v ruce kryla záda a likvidovala případné posily, které by snad dorazily na scénu.

Truchlivé čepele tlumeně zazpívaly svou smutnou píseň a tři muži padli mrtví k zemi.

Další trojice se už přibližovala o poznání opatrněji, jen aby zemřela stejně rychle jako ta první.

Elysia vystřelila jeden ze svých magických šípů do větší skupiny, která se zatím zformovala na opačném konci nádvoří. Jeho křišťálový hrot se při dopadu roztříštil a do okolí se začal šířit oblak zeleného plynu. Vojáci klopýtali pryč, oči vytřeštěné strachy, ale už bylo pozdě. Během pár vteřin se na zemi cukalo osm mužů v posledním tažení.

Xavir s Elysií běželi dál, zatímco za nimi dál šlehaly divoké záblesky magie, jak si Birgitta s Marillou vyměňovaly podivné, nepřirozené údery.

Otec s dcerou se proplétali spletí chodeb a schodišť. Tu a tam proti nim vyrazila skupinka stráží, aby jim zatarasila cestu, ale Elysia pokaždé jen zvedla luk a vystřelila do nich kolem běžícího Xavira několik šípů, které se o ně postaraly dřív, než se vůbec na něco vzmohli. A pokud někdo přežil její smrtonosnou palbu, vyřídily ho dva kvílející meče dřív, než si vůbec uvědomil, co se děje.

U každého východu se zastavili a přitiskli se ke stěně, aby pokud možno nebudili pozornost. Xavir nechtěl zabít nikoho, koho nebude nezbytně muset. Už jenom proto, že šlo o muže, kteří by se potenciálně mohli přidat k Černému klanu. Tedy za předpokladu, že se mu podaří přesvědčit jejich pány, aby opustili tohle šílenství a postavili se na správnou stranu.

Další tři vojáci v rozdílných uniformách bezstarostně vešli do chodby, aniž by měli nejmenší tušení, jaký masakr proběhl jen o pár zatáček dál. Že toho večera byly ve hře strážci patřící různým pánům, byla výhoda, která hrála v Xavirův prospěch. Mezi jednotkami nefungovala žádná komunikace a neměly ani žádného společného vůdce, který by je mohl koordinovat.

Elysia vystřelila tři šípy a nasměrovala je přímo do mezer ve zbrojích jednotlivých mužů. Ozvaly se tři tupé rány, na zem vystříkla krev ze tří přeseknutých tepen a na zem se zhroutila tři bezvládná těla. Nikdo další už mezi nimi a tanečním sálem nezůstal.

Cesta byla volná.

Xavir s Elysií vykročili po širokém schodišti směrem nahoru.

Zvuky mnoha hlasů. Lyra hrající svižnou melodii. Vzduch plný těžké vůně exotických jídel a parfémů.

Jak Xavir s Elysií běželi chodbou, míjeli vysoká okna, za kterými bylo vidět poslední záblesky zapadajícího slunce a vycházející půlměsíc.

Už předtím se dohodli, že žádný z hostů – a to dokonce ani kdyby na ně zaútočil – nesmí zemřít. Když to bude nezbytné, tak zranit ano, ale zabít za žádných okolností ne. Jakmile budou uvnitř, nebudou už vojáci a strážní představovat žádnou hrozbu, protože do sálu smějí vstoupit jen civilisté. Tedy sluhové a pak samotní hosté z řad šlechty.

Xavir z náhlého popudu schoval svoje Truchlivé čepele do pochev a Elysia ho napodobila, když si hodila luk přes rameno. Pak společně bok po boku vstoupili do hlavního sálu za doprovodu vyděšeného křiku hostů. Xavir je rychle přelétl pohledem a zjistil, že pár tváří je mu povědomých. Byl si jistý, že spousta z nich pozná i jeho. Pak se ale zaměřil na lorda Kolluse, který od jejich posledního setkání nezestárnul ani o den, a vyrazil směrem k němu. Několik sloužících se ho pokusilo zastavit, ale on je prostě odstrčil stranou, přímo mezi vyjevené hosty. Pak už se mu všichni klidili z cesty, zatímco místností se šířil vyděšený šepot.

Po chvíli se zastavil, stále ještě kus od své oběti. Celý sál zmlkl v očekávání příštích věcí. „Jsem Xavir Argentum, bývalý velitel Sluneční kohorty krále Cedia,“ prohlásil válečník zvučným hlasem.

Lord Kollus zavřel oči a ramena mu poklesla.

„Mám důkazy,“ pokračoval Xavir dál neúprosným hlasem, který vyplnil celý sál. „Mám důkazy, že tenhle muž se spolupodílel na přípravě vraždění nevinných občanů království, na popravě mých bratrů ze Sluneční kohorty a na mém uvěznění v místě známém jako Pekelná brána. Mám důkazy, že lord Kollus, společně s generálem Havinirem a s vévodkyní Pryus, podporoval Mardonia v jeho cestě na trůn a přitom vědomě podvedl krále Cedia. Mám důkazy, že tito tři lidé zradili naši zem tím, že umožnili cizí armádě, aby beztrestně vyháněla a zabíjela stravimonské občany. Dnes večer tu jsem, abych Kolluse a Pryus za tyto činy popravil a ve jménu krále Cedia Moudrého tak učinil zadost spravedlnosti.“

Kdosi omdlel. Někdo jiný se rozplakal. Vévodkyně Pryus se rozběhla ke Kollusovi a oba si padli do náruče.

„To, co říkáš, se nezakládá na pravdě,“ prohlásil lord hlasitě. Všichni kolem jen vyjeveně zírali.

Xavir vytasil jednu ze svých Truchlivých čepelí a Kollus hlasitě polkl. „Vysvětli to.“

„Dobře. Takže, no… jaké důkazy že to teda máš?“ zeptal se lord. Pryus mu zabořila hlavu do hrudníku a rozplakala se, ale on ji setřásl, zatímco jeho oči těkaly sem a tam po celé místnosti. Xavir ho podezříval, že kdyby měl šanci uprchnout, vévodkyni tu klidně nechá.

„Mám k dispozici psanou komunikaci dokazující má prohlášení. Získal ji bývalý špicmistr, dříve pracující u Mardoniova dvora.“

„Kde jsou kurva moje stráže?“ zařval najednou Kollus a vyděšeně se rozhlížel na všechny strany.

„Mrtví, většinou,“ pokrčil Xavir rameny. Z dálky bylo slyšet zvuky pokračující magické bitvy mezi Birgittou a Marillou. „Aha,“ vyvalil na něj lord oči. „A do prdele.“

„Máš šanci mi říct, jestli ti to stálo za to. Jestli tvoje podlé úskoky stály za to, že cizí armáda nyní ovládá Stravimon a činí si na něj nárok. Tak mluv, hlupáku. Stálo?“

Kollus si povzdechl a znovu se rozhlédl kolem. Najednou vypadal, že se stydí. „Ne tady. Ne před všemi těmi lidmi.“ Kývl hlavou k prázdnému rohu místnosti.

„Past?“ povytáhl Xavir obočí.

„To sotva. Leda bys mě považoval za natolik chytrýho, že jsem se připravil i na tohle tvoje nenadálé zjevení.“

Válečník to uvážil a pak přikývl. „Na tvém místě bych se nesnažil utýct.“ Elysia nasadila šíp na tětivu, natáhla luk a následovala Xavira, který s lordem a vévodkyní zamířil k malým dveřím na opačném konci místnosti. Lidé na ně zírali. Někteří zvědavě, jiní pořád ještě vyděšeně. Pár jich ale srkalo víno a zjevně si užívali představení.

Když Xavir míjel jednoho staršího muže, ten na něj vlídně kývl a usmál se. „Vítej zpátky domů, synku. Chyběl jsi nám.“

Nakonec všichni čtyři vstoupili do malé místnosti, osvětlené loučemi. Kollus mávnutím ruky propustil sloužící, kteří to místo používali jako přípravnu zákusků. Ve vzduchu bylo silně cítit víno, jež si přitom nejspíš dopřávali. Na stole ležely hromádky omamných bylin, které mohou člověku přivodit halucinace nebo i uvolnit a uklidnit. Stěny byly obložené dřevem, do kterého byly vyryté nápisy v jazyce Voldiriků.

„Nezabíjej nás,“ spustila vévodkyně úpěnlivě, sotva se dveře zavřely. „Prosím, nedělej to.“

Xavir kývl na svoji dceru, aby je dál držela na mušce. Kollus pošeptal své společnici něco do ucha a ona celá ochabla. „No, alespoň to bude spolu s tebou,“ prohlásila hlasem plným slz.

„Tak mluvte,“ rozčílil se Xavir. „Proč jste mě chtěli poslat do vězení? A proč jste poslali moje bratry na popraviště?“

„O to nám ale vůbec nešlo,“ začal konečně vysvětlovat Kollus. „To nebyl náš cíl. My jsme jen potřebovali dostat tu vaši kohortu ze hry. Netušili jsme, jak to dopadne. Tu operaci na severu měl na starosti Havinir. Nikdo z nás nečekal, že jeho plán bude fungovat až takhle dobře.“

Xavir nedokázal poznat, jestli mu ten člověk lže, nebo ne. „Ty, Pryus, Havinir a Mardonius – vy všichni jste v tom jeli společně.“

„Ano,“ povzdechl si Kollus. „Jen my čtyři a nikdo další.“

„To je od tebe moc hezký, že to říkáš, ale jestli vás bylo víc, tak si ty ostatní taky najdu a zabiju je.“

„Věř mi. Kdybych teď měl na koho svalit vinu, nejspíš bych to udělal.“

„Tak proč jste se chtěli zbavit Sluneční kohorty?“

Pryus se zhroutila Kollusovi na rameno a pohledem přejela ze svého milence na Xavira. „Vy dva, ty a Cedius, jste vždycky byli hrozní zpátečníci. Staromilci odmítající změny. To bylo pořád samy čest sem a nevinní lidi tam… Neměli jste žádnou vizi a stáli jste v cestě všem těm úžasným změnám, které jsme my přinesli našemu království.“

„Jasně, protože Mardonius odvádí jako král fakticky prvotřídní práci,“ ušklíbl se černě oděný válečník sarkasticky.

„Však ano! Vždycky odváděl a vždycky bude odvádět,“ rozohnila se vévodkyně. „Kdyby nic jiného, alespoň neopírá svoji moc o bandu krvežíznivých hrubiánů. Cedius ctil Sluneční kohortu nade vše. Byli jste pro něj jako synové, víš? Neudělal žádné rozhodnutí, aniž by se o něm napřed neporadil s vámi. Hlavně s tebou,“ odfrkla si znechuceně.

Xavir zavrtěl hlavou. Nikdy si ničeho takového nevšiml. S králem si byli blízcí, ale o moc nebo rozhodování při tom nikdy nešlo. „Kohorta vám dvěma, vám čtyřem, přece nic neudělala.“

„Pořád jste odmítali naše plány,“ zasmála se Pryus kysele. „Každý z nich jste smetli ze stolu.“

„Popravdě si na žádný váš plán ani nepamatuju,“ pokrčil Xavir rameny. „Odmítli jsme ale hodně věcí, které s námi Cedius probíral. Všechny, u kterých jsme měli pocit, že jsou proti zájmům občanů říše. A vy jste se kvůli tomu rozhodli krále odstranit?“ Najednou se zarazil, jak ho něco napadlo. „Zabili jste ho?“

„Ne,“ zavrtěl Kollus hlavou. „Prostě jsme ho potřebovali přesvědčit, aby nám šel z cesty. Byl to dědek nad hrobem a všem bylo jasné, že s námi už dlouho nezůstane. Měl podlomené zdraví. Tak proč bychom měli riskovat a něco proti němu podnikat? Jen bylo potřeba zařídit, aby po jeho smrti šlo všechno podle našeho plánu. Ani jsme nemuseli nijak dlouho čekat, víš? Po Baradijských vodopádech to šlo samo.“

„To mi vysvětlete. Proč? K čemu byla ta past? Proč to všechno?“

„Kvůli Voldirikům, samozřejmě.“

„No jasně.“ Najednou se cítil hloupě, že tak snadno padl do pasti zosnované tou cizí rasou. „Vždycky jde o Voldiriky.“

„Protože oni změní náš svět, Xavire,“ prohlásil Kollus zaníceným hlasem plným zbožné úcty. „Ty jsi… Ani si neumíš představit, co bychom ti mohli nabídnout. Mohl bys získat takovou sílu a moc, o jaké se ti nikdy ani nesnilo. Muž tvých kvalit by určitě věděl, jak ji využít, ne? Mohl bys být zase mladý a plný sil. Vrátili bychom ti všechny ty ztracené roky, co jsi strávil ve vězení.“

„Já už sílu a moc měl,“ pokrčil Xavir nevzrušeně rameny. „Ale ne každý touží právě po nich, víš?“

„A to je přesně ten zpátečnický stravimonský pohled na věc, o kterém jsem mluvil,“ ušklíbl se Kollus. „Vůbec nechápeš, o čem tady mluvím. Tady nejde o běžné věci, které si nosíš v tom svém omezeném mozku. Já tady mluvím o překročení hranice mezi životem a smrtí. Voldirikové tě dokážou přetvořit způsoby, jaké si ani neumíš představit. Jen se podívej na mě,“ zabušil si pěstí na hrudník. „Podívej se, jak jsem mladý. Nikdy v životě jsem se necítil tak dobře. Mají mezi sebou těloměniče, skutečné umělce, kteří na člověku dokážou předělat a vylepšit prakticky cokoli.“

„Za jakou cenu?“ ušklíbl se Xavir znechuceně. „Za to, že je necháte experimentovat na svých vlastních poddaných? Že jim dovolíte vyhánět lidi z domovů po celém Stravimonu? Opravdu jste ochotní vyměnit pěkný zevnějšek za celý svůj národ?“

„Tu cenu jsem víc než ochotná zaplatit,“ pokrčila vévodkyně rameny.

Xavir vytáhl svoje meče a přehodil si je oba do levé ruky. „Kolik našich lidí jsi zabila?“ Namířil na ni obviňující prst. „Kolik svých lidí, kolik své země jsi jim dala?“

„Takovéhle nepodstatné drobnosti už dávno neřešíme,“ od pověděl mu Kollus tichým hlasem. „V naší pozici musíme myslet na vyšší dobro. Nemůžeme pořád myslet na ta tupá stáda zabedněných idiotů, co bezmyšlenkovitě uctívají primitivní, falešné bohy.“

Válečník si vzal druhý meč do pravice, aby držel v každé ruce jednu Truchlivou čepel.

„Nenech se unášet hloupými emocemi,“ naléhal na něj lord vyděšeně. „Pokud ušetříš naše životy, můžu ti výměnou za ně nabídnout víc, než v co jsi kdy doufal. Alespoň si to nech projít hlavou, prosím.“

Xavir mávl oběma rukama a hlavy Kolluse a Pryus se nepřirozeně naklonily a pak spadly z náhle bezvládných těl. Z přeseknutých krků začala stříkat krev. Vévodkynina hlava se odkutálela do kouta, kde zůstala ležet, zatímco hlava jejího milence spadla do karafy s vínem. O okamžik později na zem dopadla i jejich bezvládná těla.

„To máte za všechny ty lidi, jejichž životy jste obětovali, jen abyste se vy sami měli líp,“ prohlásil Xavir znechuceně a odplivl si. Pak se sklonil, otřel čepele do sněhobílých šatů vévodkyně a zastrčil je zpátky do pochev. Nakonec se obrátil k dceři. „Předpokládám, že jsi znechucená tím, co jsem právě udělal,“ prohlásil ledově.

„Ne,“ pokrčila dívka rameny. „Ani ne. Ten chlap se mi vůbec nelíbil. Přišel mi jako krutý, sebestředný člověk – a ta ženská nebyla o nic lepší. Zajímalo by mě, kolik lidí nechali umřít jen kvůli té své dohodě s Voldiriky.“

„Nespočet,“ povzdechl si válečník. „Problém takovýchhle lidí je v tom, že dokud se oni sami mají dobře, nijak je nezajímá, co svými činy způsobí ostatním. Jakou cenu museli zaplatit za ty líbivé tvářičky? Výměnou za ně pustili Voldiriky do království a nechali je, ať si tu dělají, co chtějí. A ať si berou, co chtějí – naši zemi, naše životy. Úplně všechno. Nikdy jsem neslyšel ani nečetl o dobře míněné invazi cizího národa nebo rasy, která by byla přínosem pro porobené a ovládnuté. Království si prostě berou, co jim nepatří, aby pomohla sama sobě a svým lidem. Takhle to na světě zkrátka chodí.“

Pak se sklonil a sebral obě useknuté hlavy. Tu Kollusovu musel vylovit z vína, do kterého spadla. Popadl je obě za vlasy do pravé ruky a vykročil ke dveřím do sálu. Elysia mu je otevřela, aby mohl projít.

Lidé tam pořád ještě byli a čekali. Většina z nich byla zjevně ve stavu opojení po vypitém vínu nebo zkonzumovaných drogách. Několik jednotlivců nejspíš využilo příležitosti a zmizelo ze scény, ale bylo jich jen pár.

Když Xavir vstoupil, několik hostů vyskočilo a vyděšeně vytřeštilo oči na to, co držel v ruce. On si jich ale nevšímal. Opatrně umístil obě svoje trofeje na podstavec nejbližší sochy a potom pomalým, vážným krokem přešel do středu místnosti.

„Pro případ, že mě někdo nezná a že jste propásli můj předchozí proslov, jsem Xavir Argentum. Kdysi jsem velel Sluneční kohortě a za krále Cedia jsem stál v čele jeho armád. Před chvílí jsem popravil tyto dva zrádce.“ Ukázal na obě hlavy a odmlčel se, aby jeho výrok měl čas proniknout i do zamlžených mozků jeho diváků. V duchu se ušklíbl. Vždycky ho fascinovalo, jak jsou lidé v takovýchto chvílích spíš zvráceně zvědaví než znechucení, což by od nich očekával. „Dneska vás sem ti dva pozvali jen proto, aby vás mohli přesvědčit, že se máte vzdát svých lén a svých poddaných a poskytnout je cizí rase známé jako Voldirikové. Možná jste od nich slyšeli krásně znějící pohádku o nesmrtelnosti a věčném mládí, možná ne. Nicméně právě s její pomocí vás chtěli přimět, abyste se k nim připojili v tomhle šílenství. Abyste jim pomohli zaprodat vznešený stravimonský národ cizí rase a její nadvládě. Věřím, že v jejich podání to mnohým z vás znělo lákavě. Že vám to přišlo jako dobrý obchod.“

V místnosti panovalo naprosté ticho. Všichni na něj zírali a čekali, co bude dál.

„Náš národ už dávno není velkej ani vznešenej!“ zařval kdosi z davu.

„Naši spoluobčané jsou vražděni Mardoniovými vojáky,“ odpověděl mu Xavir. „To je neskutečně vážná věc, kvůli které se zhroutil obchod mezi městy. Cesty zejí prázdnotou a Stravimon je na kolenou. Není divu, že vás za takovýchto okolností Kollus s Pryus přesvědčili, že hned za rohem na vás čeká něco většího a lepšího. Můžu vás ale ujistit, že vám lhali. Nečeká. Jediné, co byste tam našli, by byla zkáza Stravimonu a úplné vyhlazení našeho národa.“

Jakýsi starý muž s bílým plnovousem, který se těžce opíral o vycházkovou hůlku a který rozhodně nevypadal nijak opilý, se přišoural ke Xavirovi. Byl malý a navíc shrbený a na sobě měl temně rudou košili a modrou vestu.

„Vzpomínám si na tebe, synku,“ usmál se vlídně. „Jsem radní Trevik a moje léno zahrnuje tři vesnice nahoře u severní hranice. Co se pamatuju, přijel jsi k nám do města celkem dvakrát a pokaždé jsi se choval velmi slušně a zdvořile ke všem kolem.“

Válečník si prohlédl mužův obličej, všiml si utrápených vrásek kolem jeho očí a zamyslel se. Pak pomalu přikývl. „Pamatuju se na vás, pane radní.“

„Bohyně budiž pochválena, že ses přece jen vrátil,“ vydechl muž dojatým hlasem. „Víš, hodně jsem toho slyšel o tom, co se stalo u Baradijských vodopádů. To místo je jen kousek od nás, jsou to prakticky sousedi. Nikdy jsem nevěřil tomu, co se povídalo o tobě a o tvých přátelích.“

„Bohužel, ty řeči byly založené na pravdě,“ povzdechl si Xavir. „Na svoji obhajobu můžu říct jen to, že to byla past, kterou na nás nalíčil generál Havinir s pomocí právě vévodkyně Pryus a lorda Kolluse a na žádost nynějšího krále Mardonia. Udělali to, aby pošpinili jméno Sluneční kohorty a donutili Cedia ji rozpustit.“

„Tak běž a zabij toho falešnýho krále, co se teď rozvaluje ve Straviru, synku!“ rozohnil se Trevik. „Zabij ho i s tím řezníkem, co mu stojí po boku a co se stará o všechno to vraždění. Svět kolem nás se řítí do pekel, jaká si ani nedokážeš představit.“

„Mám v plánu ho zabít,“ přikývl Xavir. Pak se napřímil a očima přejel všechny shromážděné. „Tohle krvavé šílenství ale nedokážu ukončit sám. Nedokážu ho ukončit bez vaší pomoci.“

V davu to zašumělo.

„Je mi jasné, že mnozí z vás budou opatrní. Mezi námi tu nepochybně jsou Mardoniovi špehové a donašeči, kteří vás teď pečlivě sledují a kteří jsou připraveni ohlásit, co nyní uděláte. Král nepochybně touží zjistit, kdo z vás se k němu připojí v jeho křižáckém tažení za vyhlazení našeho národa a nastolení vlády Voldiriků a kdo se mu naopak postaví na odpor. Protože to, co tahle podivná rasa celé roky dělala skrytě a nenápadně, se v poslední době změnilo v něco vážnějšího a hlavně krvavějšího. Jsou jako rakovina, která se šíří tělem našeho království.“

„Nemáme proti nim šanci!“ vykřikl ženský hlas odkudsi zleva. Xavir se obrátil tím směrem, ale nedokázal mluvčí zahlédnout. „Nedokážeme je zastavit.“

„Ta dáma má pravdu,“ přidal se vysoký, dobře oblečený muž, vystoupil z davu a postavil se před Xavira. „Z legionů se stal mocenský nástroj královy administrativy. Klidně se může stát, že nějaký klanový vůdce odmítne pozvání na akci, jako je tato, jen aby druhého dne zjistil, že vojáci chránící jeho zemi jsou pryč. Často spolu se vším, co mělo nějakou cenu. Nezbývá nám než se starat sami o sebe. Barbarské kmeny se nečekaně sjednotily a táhnou na jih, zatímco na východě… zkrátka a dobře, život pro nás není peříčko. Mardonius se možná tváří jako šílenec, ale ve skutečnosti zatraceně dobře ví, co dělá a proč. Navíc nikdo z nás k němu nemá přístup. Nedostaneme se ani do Straviru. Hlavní město je už celé měsíce odříznuté od světa, jeho brány jsou zamčené a nikomu se neotevřou. Král z něj vyštval většinu civilistů a ti, co zůstali, podle všeho záhadně mizí.“

„Co přesně máš v plánu?“ zavolal kdosi z davu.

Xavir se otočil tím směrem, aby odpověděl, a s překvapením si uvědomil, že lidé kolem ho skutečně poslouchají. Původně očekával, že jich většina uprchne, jakmile popraví lorda s vévodkyní, ale z nějakého důvodu k tomu nedošlo. Možná měli Mardonia po krk i oni. Možná všechny společenské vrstvy ve Stravimonu se ho toužily zbavit.

Pečlivě zvážil svoje další slova, ale nakonec se rozhodl zariskovat a říct jim všechno. „V Pekelné bráně jsem poznal muže jménem Valderon z klanu Gerentius. Býval důstojníkem Prvního legionu a můžu vás ujistit, že to je dobrý muž, skvělý válečník a prvotřídní velitel. Spojili jsme svoje síly a přidala se k nám i dacianarská královna, která až donedávna žila v exilu.“

„Vlčí královna…“ zalapal kdosi po dechu.

„Právě ta. Valderon s její pomocí buduje armádu, se kterou se chystáme vytáhnout na Stravir. Já jsem v tom s nimi a podporuju jejich snažení, ale nepostavím se do čela a nepřevezmu velení. Můj cíl je totiž jednoduchý: zabít Mardonia. Jejich úkolem pak bude vyrvat královskou korunu z jeho mrtvých prstů.“

Po jeho posledním prohlášení to v sále zašumělo a Xavir si všiml, jak se kdosi rychle plíží pryč ze dveří. Nejspíš nějaký špeh, spěchající vyřídit jeho hrozbu králi.

Skvěle, přikývl v duchu válečník. Jen ať se o tomhle Mardonius dozví.

„Obsadili jsme sídlo generála Havinira poblíž jižní hranice království a ustavili tam naše velitelství,“ pokračoval nahlas. „Zatímco tu s vámi mluvím, naši agenti domlouvají budoucí spolupráci s různými povstaleckými skupinami. Jestli máme vyrazit na Stravir, budeme potřebovat tisíce válečníků sjednocených pod naším praporem. Jen tak máme šanci porazit tyhle Voldiriky a zkorumpované zbytky bývalých legionů.“

„Město je dobře opevněné!“

„Jestli ho budeme muset oblehnout, uděláme to. Ale nezapomínejte na jedno. Kdysi jsem tam taky žil a osobně jsem se na budování mnoha jeho obranných prvků podílel. Pokud jde o Stravimon, znám takové jeho slabiny, jaké by Mardonia ani nenapadlo, že vůbec můžou existovat! Až tam budeme, nemáme v plánu vraždit civilisty, ale pobijeme všechny vojáky, kteří se nám nevzdají. Kdo se nám postaví, zemře.“

„No a co ti Voldirikové?“ vystoupila z davu malá, dobře stavěná žena v bledě modrých šatech. „Slyšeli jsme různé divoké zkazky o těch jejich lovcích a cestovidcích, víme? A pokud je mi známo, králova moc se z velké části opírá právě o ně. Máte v plánu bojovat i s nimi?“

„Už se stalo, má paní. Bojovali jsme s nimi a ukázalo se, že jejich rasa je možná inteligentní, ale v boji za moc nestojí. Už jsem zabil pěkných pár těch jejich lovců a jen uvítám příležitost přidat k nim nějaké další. A pokud jde o ty cestovidce, uvidíme. Zatím před námi vždycky jen utíkali.“

Tohle prohlášení zjevně uvolnilo atmosféru. Tito lidé nebyli žádní válečníci, takže bylo jen logické, že v nich Voldirikové vzbuzovali strach. Bylo to přirozené. Jako všichni lidé, i oni se báli neznámého.

„Nejsem žádný tyran,“ pokračoval po chvíli. „Jsem jen obyčejný válečník. Dnes večer vás nechám odejít. Vaši strážci se k vám možná přidají, ale možná taky ne, za což se vám hluboce omlouvám, stejně jako za případné problémy, co vám jejich absence způsobí cestou domů. Přišel jsem sem s úmyslem popravit dva zrádce, takže když se mi někdo postavil do cesty se zbraní v ruce, neměl jsem na vybranou a nezbylo mi než ho odstranit. Pokud jde o vás, s mnohými se znám ze svého předchozího života a vy všichni nepochybně znáte mé činy. Časy se od těch dob ale změnily. Stravimonu teď vládne šílenec, který chce naši zemi předat cizí, nepřátelské říši výměnou za prázdné sliby věčného mládí a nesmrtelnosti. Ale jak jste dnes sami viděli, tahle cesta…“ Dramaticky se odmlčel a mávl rukou ke dvěma useknutým hlavám položeným na podstavci jedné ze soch. „Tahle cesta nemůže skončit jinak než takhle. Dám vám několik hodin, abyste si celou tuhle situaci mohli promyslet. Kdo z vás se ke mně a k naší věci bude chtít přidat, najde mě na náměstí u hlavní brány.“

S těmi slovy se otočil a s Elysií v těsném závěsu odešel ze sálu.

Nebezpečná magie

Obě čarodějnice ležely v bezvědomí na zemi uprostřed nádvoří. Kolem nich pulzovala světelná polokoule, magické ochranné pole, které žádný ze zhruba tuctu kolemstojících vojáků nedokázal překonat. Elysia si se stavem své mentorky zjevně nedělala těžkou hlavu, což Xavir bral jako dobré znamení a ujištění, že starší žena bude v pořádku.

„Ustupte stranou!“ nařídil shromážděným mužům.

Vojáci se k němu otočili a někteří sáhli po svých zbraních. Xavir se na ně zamračil. „Vévodkyně Pryus a lord Kollus jsou mrtví. Pokud jde o ty z vás, kteří slouží jiným šlechticům, tak vaši páni jsou v pořádku. Nechci s vámi bojovat, dokud se oni sami nerozhodnou, jak se k celé současné situaci v království postaví. Je možné, že někteří z vás budou už brzo mými spojenci, takže nepokoušejte svoje štěstí a ustupte.“

Vojáci vypadali zmatení a nejistí, ale jeden po druhém schovali meče do pochev a odšourali se pryč.

Elysia zamířila rovnou k ochrannému poli, zatímco Xavir obezřetně sledoval odcházející muže. Žádný z nich se o nic nepokusil, ale žádný se mu ani nepodíval do očí. Když byli konečně pryč, přidal se ke své dceři a zkusmo zatlačil na světelnou stěnu. Ozvalo se divoké zapraskání, které ho přimělo ruku rychle stáhnout. I tak cítil nashromážděnou sílu, která se proti němu začala sbírat.

„Tam dovnitř se dostat nedokážeš,“ pokrčila dívka rameny.

„Co se stalo?“

„Dochází k tomu někdy, když se ve hře ocitne příliš mnoho čarokamenů. Jejich využití vyvolá různé… síly, zjednodušeně řečeno, které je ovlivňují navzájem. Nejspíš proti sobě zkusily použít současně to samé kouzlo, a když aktivovaly kameny, ty se propojily. Když se podíváš, zjistíš, že je pořád ještě drží v rukách. Když k něčemu takovýmu dojde, je to pro člověka vážně vyčerpávající, ale v tomhle případě to obě přežily. Minimálně prozatím.“

Xavir se nejistě poškrábal na bradě a přemýšlel, co má dělat dál.

„Marillina paní je teď mrtvá. Zajímalo by mě, co asi udělá. Další sestra by se nám hodila.“

„Mohly bysme ji zkusit přesvědčit, já a Birgitta,“ přikývla Elysia. „Teda, až se probere.“

Nečekaně pocítil, že dlouho se už pořádně nevyspal. Když teď bylo po boji a adrenalin vyprchal, cítil se najednou velice unavený.

„Jak dlouho takhle ještě zůstanou?“ zajímal se.

„Teoreticky tak do východu slunce. Ale klidně se můžou probrat už za chvíli. Až přijdou k sobě, budu si s nima muset promluvit, protože nebudou mít tušení, co se tu mezitím stalo. Ty si zatím vyřiď svoje věci s támhle těma…“ při tom ukázala na opodál postávající vojáky – „a zkus, jestli se třeba sami od sebe nepřidají k Černýmu klanu, bez ohledu na svoje zaměstnavatele.“

Xavir překvapeně povytáhl obočí. Elysia se v jeho společnosti zjevně cítila už natolik uvolněná, že mu dokonce vydávala rozkazy. V duchu se spokojeně usmál, ale navenek vážné přikývl a vydal se k mužům na opačném konci nádvoří. Všiml si, že tam jsou jakési truhly a sudy, kde by se mohli pohodlně posadit.

Rozestavili je do kruhu a pak se jim řádně představil. Většina mužů znala jeho pověst a jejich přístup se okamžitě změnil. Sláva Sluneční kohorty během uplynulých pěti let zjevně nijak neutrpěla, takže jejich vztek nad smrtí kamarádů se změnil v nejistotu a zmatek. Pár mužů nedokázalo akceptovat fakt, že jejich hrdina a vzor zabil jejich přátele, slušné a poctivé muže.

Xavir jim zatím vyprávěl o cti, o nutnosti bránit svoji zemi, o hrozbě nepřátelské invaze, a za chvíli už byli všichni jeho, připravení bojovat za jeho věc. A on sám se ve společnosti válečníků jako tihle náhle znovu cítil jako doma.

Když se přiblížilo svítání, všiml si, že jeho dcera mluví s někým za světelnou stěnou. Omluvil se svým společníkům a zamířil k ní. Seděla na zemi, luk i toulec odložené stranou, a šeptala podivná slova v tajném jazyce Sesterstva. Birgitta stále ležela na zemi, ale už ne nehybně. Hlava se jí otáčela hned na jednu, hned zase na druhou stranu, jako by byla v transu. Pak Elysia vykřikla a její mentorka se prudce posadila a otevřela oči.

Chvíli si spolu povídaly a nakonec se zdálo, že Birgitta přece jen začíná chápat, co se stalo. Otevřela dlaň, ve které pořád ještě svírala čarokámen, a ten spadl na zem. Pak natáhla ruku a dívka jí pomohla vstát, zatímco světelná bariéra jako zázrakem zmizela.

Stará čarodějnice se těžce narovnala a vypadala, že nemůže popadnout dech. Když se trochu vzpamatovala, poplácala Elysii uznale po rameni. „Povedlo se ti zlomit opravdu složitý a komplexní kouzlo, děvče moje.“

Ta jen pokrčila rameny. „Zjevně jsem si z těch nekonečnejch lekcí v Jarratoxu přece jen něco odnesla, no.“

Xavir se zatím sklonil k druhé čarodějnici. Marilla vypadala o trochu starší než Birgitta. Měla hubený obličej, s výraznými lícními kostmi a s velkou jizvou na pravé líci. Plášť měla ušitý ze zvláštní modré látky, která se ve slabém světle začínajícího dne třpytila.

Po chvíli se k němu přidala i Birgitta. Jak přibývalo světla, začala sebou Marilla házet a pak náhle otevřela oči. Birgitta začala recitovat jakési zaklínadlo a rukama jí mávat před obličejem. Po chvílí se druhá čarodějnice posadila a vyjeveně, nechápavě se rozhlédla kolem. Elysia se k ní sklonila a nabídla jí ruku, za což se jí od cizí ženy dostalo podezřívavého pohledu. Pak ale opatrně přikývla a nechala dívku, aby jí pomohla zvednout se na nohy.

„Naše přístupy ke Zdroji se spojily,“ oznámila jí Birgitta. „Obě jsme pak byly několik hodin v bezvědomí.“

Nato se ozval i Xavir. „Lord Kollus a vévodkyně Pryus jsou mrtví. Už vás k nim nic neváže.“

Marilla vypadala, že ji to nijak zvlášť nezajímá, jen si Xavira změřila svýma sytě modrýma očima. Když se narovnala, byla vyšší než Birgitta, a dokonce i než Elysia. Měla v sobě jakýsi klid a vznešenost, asi jako sokol kroužící po obloze a odtažitě sledující dění pod sebou.

„Chceme, aby ses k nám přidala,“ oznámila jí Elysia. „Vážně to chceme?“ zamračila se její učitelka, ale Xavir na svoji dceru prostě kývl, aby pokračovala.

Ta se rozpovídala o tom, proč přišli do Golaxské hlásky a co se tu stalo. Marilla ji vyrovnaně poslouchala a z jejího výrazu nebylo poznat, co si myslí.

Pak se dívka dostala k Mardoniovi a k tomu, co dělá svým lidem. „A proto musíme vytáhnout na Stravir,“ uzavřela. „V čele povstalecké armády. A chceme, aby ses k nám přidala.“

„V tom případě mi řekni,“ promluvila konečně Marilla, „co si o tomhle všem myslí Sesterstvo?“

„Já ti o tom zasraným Sesterstvu něco řeknu, drahá,“ zasyčela jedovatě Birgitta a pak jí vyprávěla o změnách, které se v Jarratoxu odehrály, a o tom, jak se matriarcha upsala Mardoniovi.

„Takže zjednodušeně řečeno,“ povytáhla Marilla obočí, „spojená armáda krále a těch Voldiriků bude ve svých řadách nejspíš mít i nemalé množství našich sester.“

„A právě proto tě potřebujeme na naší straně,“ naléhala na ni Elysia.

„Ty jsi zvláštní děvče, sestřičko s lukem.“

„Je s ním velmi užitečná,“ ozval se Xavir.

„To uvidíme. Pokud jde o to, že se Sesterstvo sklonilo před Mardoniem, tak to mě ani moc nepřekvapuje. Takový vývoj událostí jsem očekávala už docela dlouho. To setkání, co jste tu dnes narušili, nebylo jediné. Za posledních pár let se tu konala spousty podobných.“ Na chvíli se odmlčela, aby zklidnila svůj dech. „Bohatí a mocní tu upevňují svoje pouto s trůnem, a spolu s nimi i jim přidělené sestry. To ony nejspíš přesvědčily matriarchu, aby udělala to, co udělala. Mě by ale zajímala ještě jedna věc. Co víte o Temných sestrách?“

Birgitta se s povytaženým obočím podívala na Elysii, ale ta jen pokrčila rameny.

„To jsem si mohla myslet.“ Xavir dospěl k závěru, že někdo by si mohl Marillino vznešené chování snadno splést s přezíravostí a arogancí. Ani by se tomu nedivil. „Protože upřímně, tohle je něco, co mi dělá nemalé starosti. Když jsi sem přišla a vyzvala mě, myslela jsem si zprvu, že jsi jedna z nich, i když jsi na sobě neměla ten pro ně obvyklý černý plášť. Nosí ho, aby se odlišily od našeho Sesterstva.“

„Slyšela jsem nějaké zvěsti o jejich obnovení,“ prohlásila opatrně Birgitta, „ale nic konkrétního.“

Marilla se krůtě usmála. „Voldirikové cíleně… zkorumpovali pár našich sester. Víc než pár, obávám se. V Jarratoxu se učíme toužit po vědění – hlavně po tom, souvisejícím s ovládáním elementů. Asi si umíte představit, jakou zvědavost v člověku zažehne třebas i krátký rozhovor s jedním z těch jejich cestovidců. Já sama jsem se cíleně vyhýbala takovému pokušení, ale některé jiné to zkusily a nakonec neodolaly vábení moci. Celá řada z nich pak odplula na voldirikánských lodích za moře.“

„Jsou teď mocnější, než bývaly?“ zajímala se Birgitta.

„To si nejsem jistá, popravdě. Nicméně jejich mysl je zkorumpovaná. Jsou naprosto oddané své práci a jejich morálka byla pokřivena tak, že to přesahuje naše chápání. Přinejmenším tohle z nich dělá extrémně nebezpečné soupeře, protože při používání magie nemají žádné zábrany. Současně jsou díky tomu nezvladatelné a odmítají autority. Podle mého názoru si nemusíme dělat těžkou hlavu se Sesterstvem, i když se teď spojilo s králem. To Temné sestry jsou Mardoniovou hlavní zbraní.“ Birgitta se nejistě podívala na Elysii a potom na Xavira. „Tahle jediná bitva, co jsem tady dneska svedla, byla skoro nad moje síly. Nedokážu si představit, že bych se měla postavit moci těchhle pokřivených sester.“

„Přidej se k nám,“ naléhala Elysia na Marillu. „Budujeme armádu. Pokud se nám podaří přesvědčit i další sestry, aby se k nám přidaly, hodně by to pomohlo. Přinejmenším u těch, které pracují pro hosty dnešního večírku, máme šanci. Pokud se k nám rozhodnou přidat šlechtici, dá se očekávat, že půjdou s nimi. Máme šanci. Navíc tohle – tohle je Xavir Argentum. Kdysi sloužil králi Cediovi a teď se chystá zabít Mardonia.“ Pro jednou Marilla vypadala překvapeně. „Znám ho,“ přikývla, když si urostlého válečníka pořádně prohlédla. „Máš v plánu si prostě jen tak nakráčet do královského paláce a zabít ho, že?“

„Probíhající bitva o město by mohla odvrátit pozornost. O všechno ostatní se už zvládnu postarat sám.“

„O všechno kromě magie,“ pokrčila čarodějnice rameny.

„Správně.“

„Tak přidáš se k nám?“ trvala na své otázce Elysia.

„Moje paní je mrtvá, takže asi nemám moc na vybranou, že? Tohle není svět, kde by se osamělá sestra mohla cítit v bezpečí.“

„Společně budeme silnější než každá zvlášť,“ přikývla dívka.

„A proti těmhle nepřátelům budeme potřebovat všechnu sílu, co jen dokážeme shromáždit,“ doplnila Marilla.

Spojenectví

Valderonův kůň nedokázal držet krok s Vukosem, jedním z Lupařiných vlků.

Obloha byla zatažená, bylo dusno a ve vzduchu byla cítit vlhkost. Bouřka ale stále nepřicházela. Jeli po cestě obklopené staletými duby a jilmy, jejichž listy se pomalu začínaly barvit do oranžova, a les voněl po jasmínu a po planých růžích. Královna odhadovala, že generálovo sídlo sice bylo stále obýváno, ale že o jeho okolí se už dobře čtyři roky nikdo nestaral. Zjevně u nyní již bývalého majitele došlo ke změně priorit.

Náhle Lupara nařídila vlkovi, aby zastavil. Valderonův kůň je o chvíli později dohnal a jeho majitel se tomu zpoždění vědoucně usmíval. Pak už ale jen stáli vedle sebe a čekali.

O chvíli později k nim dolehl další zvuk a postupně sílil. Potom se začala země otřásat a konečně se na scéně objevilo pětapadesát jezdců, sami vojáci, muži i ženy, vyzbrojení meči kopími. Pár jich na sobě mělo staré uniformy, ale většina jich byla oblečená neutrálně. To proto, že to byli členové klanů v exilu, shromáždění z okolních vesnic.

V jejich čele jel černovlasý muž, který jednal s Valderonem a Luparou od první chvíle, co s touhle skupinou navázali kontakt. Měl pěkný, uhlazený zevnějšek a jeho chování naznačovalo, že by mohl pocházet z urozené rodiny. Jmenoval se Grauden a sloužil pět let u Druhého legionu, kde to dotáhl až na kapitána. Byl to však také oddaný následovník bohyně, takže když začaly Mardoniem nařízené náboženské čistky, rozhodl se jim vzepřít. Navenek předstíral, že rozkazy k pobití civilistů v jednom z královských měst přijal, ale pak mezi svými muži našel takové, kteří sdíleli jeho názory, a společně s nimi dezertoval. Opustili armádu a nejvyšší možnou rychlostí zamířili přímo k městu, které měli za úkol vyhladit. Tam zburcovali obyvatele, zásobili je jídlem i zbraněmi a následně uprchli do burgassijské divočiny.

Když se znovu vyzbrojili, vrátili se do Stravimonu, kde začali pomáhat uprchlíkům, kterým zajišťovali pomoc a ochranu. Brzy si v kraji vybudovali dobrou pověst, a právě tak je našel Valderon, kterému se je posléze podařilo i zkontaktovat skrz prostředníky mezi vesničany. Nakonec se s Graudenem setkali i osobně. To bylo před pěti dny, na jedné opuštěné farmě, kde mu nabídli možnost přidat se k jejich armádě.

Ukázalo se, že Grauden je oba zná, a možnost bojovat po boku legendárního Xavira Argentuma ho přímo nadchla, takže nabídku přijal. A co víc, ukázalo se, že zná i další, jeho jednotce podobné skupiny následovníků bohyně, které bojují proti královskému útlaku. Bylo jich příliš málo, než aby se mohli přímo postavit legionům, ale kdyby se sjednotili, byli by v úplně jiné situaci. A tak do lesů vyrazili poslové a brzy už k bývalému sídlu generála Havinira mířilo několik stovek vojáků. Černý klan se tak stal realitou dřív, než Landril vůbec doufal.

Grauden mávl na svoje lidi, aby počkali, a přiklusal k čekající dvojici. Změřil si Luparu a jejího vlka a pak Valderonovi věnoval zářivý, upřímný úsměv. „Jak vidím, ani ty neudržíš krok s tou její bestií, co?“

Obří vlk spokojeně zavrčel, jako by přijal kompliment, a pak zase sklonil hlavu k zemi.

Valderon mu úsměv oplatil. „Je rychlej, jen co je pravda. Navíc, jak tu trčíme už deset dní, znám tuhle cestu celkem slušně, takže se ani nemám na co vymlouvat.“

„To byl dobrý nápad, usadit se zrovna tady,“ ukázal Grauden směrem ke generálovu panskému sídlu, jehož střecha byla vidět nad stromy. „Neměli jste problémy s těmi divnými cizinci? S těmi, co jim říkáte Voldirikové?“

„Ne, ani ne,“ pokrčila Lupara rameny. „Cestou jsme jich pár potkali, ale nic, co by stálo za řeč. Prostě jsme se jich zbavili a hotovo.“

„Já bojoval jen s několika málo. Útočí zásadně v malých skupinkách, místo aby udeřili plnou silou jako armáda. Na druhou stranu, stravirská armáda je každý týden slabší a slabší a na její místo nastupují tyhle zrůdy.“

„Nepřišlo mi, že by to byli nějak zkušení válečníci,“ pokrčil Valderon rameny. „Starost mi spíš dělá jejich množství a pak ta jejich magie.“

„Dovolují si jen na slabé a bezbranné,“ přikývl Grauden. „Hlavně na obyčejné vesničany. Těm ale provádějí naprosto odporné věci.“

„To není nic, co by se nedalo vyřešit pár palci poctivé oceli zaražené mezi žebra,“ prohlásila Lupara rozhodně. „Což je přesně ta informace, kterou potřebujeme rozšířit mezi obyvatelstvo Stravimonu.“

„Jak vlastně komunikuje Mardonius se svými poddanými? Jak se dozvídají o jeho výnosech?“

„Jednou za čas se na dveřích hospody nebo podobného místa objeví nějaké lejstro od něj,“ vysvětloval Grauden. Pak se kysele ušklíbl. „To je jeho způsob, jak lidem sdělit, že je skvělým a úžasným vládcem.“

„A oni tomu věří?“ zajímala se Lupara.

„Jsou to možná prosťáčci, ale rozhodně ne idioti. Nezajímají je královy sebestředné žvásty o vlastní dokonalosti, když se svět kolem nich hroutí. Spíš než bezcennému kusu papíru věří tomu, co sami vidí. A vidí, že s obchodem to jde od desíti k pěti a že lidé i celé vesnice záhadně mizí nebo jsou rovnou vražděni.“

„Co se v těch prohlášeních vlastně píše?“

„Vlastně nic zajímavého. Hlavně je tam král ujišťuje, že všechno je v pořádku a že se mu daří dobře. Taky pořád opakuje, jak mu na srdci neleží nic jiného než blaho jeho národa. Jak říkám, jsou to samé žvásty. A lidi to vědí.“

Valderon přikývl. „V tomhle se nemůže starýmu Cediovi rovnat. Ten, když byl mladší, chodíval po každým tažení v převleku po Stravimonu, navštěvoval hospody a říkal lidem, co a jak se doopravdy stalo a co mohl zvládnout líp.“

Grauden sklonil hlavu a smutně jí zavrtěl. „Cedius, to byl nějaký král.“

„Pojeďme,“ vytrhla je ze vzpomínek na staré dobré časy Lupara. „Už je to jen kousek.“

Pak vyrazila, tentokrát mírnějším tempem, a vedla celou skupinu podrostem až k jižnímu křídlu panského sídla, které teď sloužilo jako základna Černého klanu.

Okolí domu bylo po letech znovu vyčištěné a pokosené a bývalí vězni tu dál dřeli. Kladiva bušila do železa, brousky skřípaly po čepelích a sušilo se tu maso, které nalovili po lesích. Donedávna napůl opuštěný dům posledních pár dní doslova vřel horečnou aktivitou. Muži vyčistili jednotlivé místnosti a upravovali je pro potřeby vojenské základny, kterou tu budovali.

Grauden se udiveně rozhlédl a pak uznale pokýval hlavou. „Vidím, že jste se tu vážně činili. U bohyně, doteď si pamatuju, jak jsme tu byli před rokem na průzkumu, abychom obhlídli tuhle oblast. Tohle místo byla ruina na odpis. Byli jsme si tehdy jistí, že starý Havinir se zbláznil, ale vy jste to tu zachránili. Ve víc než jen jednom smyslu.“

„Uvnitř jsou připravené pokoje, kde se můžeš se svými lidmi ubytovat. Přikrývky si ale budete muset obstarat sami.“

„Pokoje?“ zeptal se Grauden uštěpačně. „Vážně jsi řekl pokoje? Pánové a dámy, slyšeli jste to? Prý tu pro nás mají pokoje! Nabízejí nám střechu nad hlavou. Takový přepych! Ještě byste mi tam změkli, chásko!“

Valderon nevypadal, že by to na něj udělalo nějaký dojem. „Hodně let jsem strávil v odporným vězení vysoko v horách uprostřed ničeho. Posledních pár dní spím tady, v péřovejch peřinách a na měkoučkejch matracích. Máš snad pocit, že kvůli tomu nějak měknu?“

Grauden se zarazil a omluvně se uklonil. Pak přejel pohledem svoje lidi. „Máš pravdu, Myslím, že ani my tady nezměkneme. Navíc, tohle rozhodnutí je beztak na tobě. Moji lidé teď podléhají tvému velení.“

„Jenže tobě věří víc než mně,“ zvedl Valderon prst, „a já se hodlám spolehnout na tvoje přátelství a oddanost společný věci. Navíc víš mnohem víc než já o tom, jak to tady v okolí chodí, znáš lidi, cesty, terén a vůbec tyhle věci. Takže to beru tak, že pokud jde o velení, jsme si my dva rovni.“

Lupara, sedící na vlkovi kousek od nich, si povzdechla. Pravdou bylo, že Valderon organizoval veškeré práce, které v Havinirově sídle probíhaly, a ona se pomalu začínala cítit jako jeden z těch vládců, kterými tak opovrhovala: jako někdo, kdo jen formálně sedí na trůně a přitom všechno kolem něj řídí ostatní. Když byl Xavir pryč, rozhodla se alespoň cvičit bývalé vězně v šermu a seznamovala je s klasickými dacianarskými technikami. To ale bylo příliš málo, než aby ji to uspokojilo. Začínala se nudit a už se nemohla dočkat, až konečně vytáhnou do války. Tam si uplatnění rozhodně najde.

Byla ráda, že Valderon s Graudenem se tak rychle spřátelili a že mezi nimi zjevně vládl hluboký respekt. Věděla, že Stravimonci vždycky hodně dají na to, když v armádě velí schopní a zkušení lidé. Valderon byl sice formálně vrchní generál jejich nové armády, ale bez řečí ve všem poslouchal Xavira, který žádnou oficiální hodnost neměl. Lidé to brali jako samozřejmou věc. Vnímali to tak, že tím vzdává respekt jeho bývalé hodnosti, rozsáhlým zkušenostem a nepopiratelným schopnostem.

Teď se něco podobného odehrávalo i mezi Valderonem a jejich novým společníkem. Formálně si sice byli rovni, ale Grauden se bez řečí považoval za reálně podřízeného. Jeho lidé si toho všimli a vážili si šance, které se jim tu dostalo. Jak formálního uznání jejich velitele, tak možnosti bojovat po boku bývalého důstojníka Prvního legionu.

Lupara poplácala vlka po hřbetě a pak zamířili k Rafemu, kde sesedla a nechala obě zvířata, aby společně odběhla. Chvíli se za nimi dívala, pak se obrátila na patě a vešla do domu.

Než spolu s Valderonem odjeli, aby se spojili s Graudenem, poslala nejrychlejšího ze svých vlků, Faola, do Dacianary se zprávou. Když před lety odcházela do exilu, byla situace v jejím království zatraceně komplikovaná. Převládal pocit, že svůj lid přivedla do hanby – svými činy, které v mnoha ohledech sdílela s Xavirem. Její trest sice nebyl tak přísný jako jeho, na druhou stranu si odchod do exilu nevybrala zdaleka tak dobrovolně, jak se tvářila. Dvořané kolem ní kroužili jako supové kolem zraněného zvířete a šířily se mezi nimi zvěsti o potenciálních vyzývatelích, kteří by si rádi přivlastnili Krvavou korunu. S radostí by s každým z nich bojovala a porazila ho, protože věděla, že to dokáže, ale nakonec přece jen ustoupila. Ne kvůli nim, ale kvůli svému národu. Na jednu stranu to bylo dobré rozhodnutí, na tu druhou ale opustila Dacianaru v době zmatků a nejistoty a nebyla si jistá, jak se během její dlouhé nepřítomnosti utvářely mocenské struktury.

Zpráva přivázaná k Faolově hřbetu byla klíčem k její budoucnosti. Se svojí žádostí se neobracela na dočasné vládce a správce a nežádala je, aby posoudili její případ ve světle nových důkazů. Ne. Místo toho psala přímo těm, kterým vždy bezmezné věřila: vojenským velitelům, kteří jí stáli po boku během jejích válečných tažení. Kmenové vůdce nezajímaly žádné formality a právní kličky. Pokud jí uvěří, přijdou jí na pomoc. Pokud ne, bude jako královna definitivně odepsaná. Měla několik starých přátel – Jumahu Virgantince a Katollona Zloděje duší – o kterých věděla, že na její výzvu shromáždí svoje válečníky. Navíc jejich rodiny vázaly k té její svazky, táhnoucí se několik staletí do minulosti. Věděla, že tihle dva přijdou určitě. A s nimi stovky bojovníků.

Jenže i pak bude mít jejich armáda, se kterou chtěli vpadnout do Stravimonu a vyrvat ho z rukou Voldiriků, sotva tisíc hlav. Bude to stačit? Ne. Rozhodně budou potřebovat víc lidí na své straně, a královna začínala být netrpělivá, stejně jako všichni ostatní. Chtěla, aby se už něco začalo dít, aby šli konečně do akce. Čím víc odkládali útok, tím víc času mají jejich nepřátelé na to, upevnit svoje pozice.

Cestou jí Grauden vyprávěl historky o lidech, kteří uprchli z hlavního města a teď se skrývají kdesi v horách. Nebyli to jen následovníci bohyně, ale všichni, kterým vadila přítomnost Voldiriků v jejich městě.

Podle dostupných zpráv tyhle cizince před několika měsíci Mardonius osobně představil svým poddaným. Seděl na jednom z balkonů svého paláce se svým ohnivě rudým osobním strážcem po boku a kolem něj byli voldirikánští vyslanci. Označil je za „spojence zpoza známých břehů“, čemuž lidé vzhledem k jejich podivnému zjevu snadno uvěřili. Když se jim pak kvůli tomu posmívali, vzal to král jako osobní urážku. A když proti jejich přítomnosti začali měšťané protestovat, byl vzteky bez sebe.

To byla zatím asi nejzřejmější ukázka jeho šílenství. Jednou v noci poslal celé jednotky vlastních legionů, aby zlikvidovaly nejhlasitější odpůrce Voldiriků. Vojáci vtrhli do ulic, vyvraceli dveře a vyvlékali označené lidi ven na ulici, kde je pak před zraky jejich rodin i ostatních občanů bez soudu popravovali.

Od následujícího rána veškerý odpor proti cizincům zdánlivě skončil. Nikdo už neprotestoval, nikdo si nestěžoval. A nikdo se nepodíval vojákům krále do očí.

To ale bylo před několika měsíci, přinejmenším podle Graudenových informací. Co se stalo od té doby, netušil. Věděl jen, že voldirikánští lovci a cestovidci hlídkují v lesích a přesouvají se po starých, dávno zapomenutých cestách. A legiony? Ty jako by zmizely z povrchu zemského.

Otázkou bylo, čemu budou muset povstalci čelit, až přitáhnou pod hradby hlavního města.

Příchod

Lupara obracela v rukou srolovaný svitek. Přivezl ho mladík na krásném koni, se zářivě červeným pláštěm přes ramena. Když se ho muži hlídkující kolem sídla ptali, kam jede, jen pokrčil rameny. Když na něj křičeli, jen překvapeně zamrkal. Pak se otočil a zmizel v ranní mlze neznámo kam. Na zemi po něm zůstal jen zapečetěný kožený tubus na zprávy.

Lupara ho zvedla, otevřela a vyklepala z něj uvnitř ukrytý svitek. Text na něm napsala rázná, silná ruka, jejíhož majitele dobře znala, a byl formulovaný prakticky stejně, jako Xavir i mluvil: věcně, stroze a jasně.

Nedělejte si starosti. Všichni jsme v pořádku. Sbíráme síly.

Vrátíme se během třiceti dní. XA.

Od té doby uplynulo už dvacet dní a Lupara si pomalu začínala dělat starosti. Co přesně myslel tím „sbíráme síly“?

„Můžete to přečíst, kolikrát chcete, ale nic se tím nezmění,“ ozval se za ní Valderonův hlas.

Na sobě měl černé brnění, které našli v generálově zbrojnici. Bylo to dílo kovářského mistra a válečník v něm už na první pohled vypadal skvěle a vzbuzoval respekt. To bylo důležité. Na detailech záleželo víc, než si lidé často chtěli připustit.

Lupara to dobře věděla, a proto trvala na tom, aby svoji zbroj neustále nosil. Díky tomu inspiroval své muže stejně, ne-li víc, než svými válečnickými a velitelskými schopnostmi.

Byl dokonalý vůdce. Jeho schopnosti byly neoddiskutovatelné, a rychle si získal respekt svých mužů. Opakovaně dokazoval, že je připravený a ochotný naslouchat jejich stížnostem a problémům, bez ohledu na to, jak bezvýznamné jsou. A vojáci si ho díky tomu vážili o to víc a poslouchali ho ochotně a na slovo. Dokonce i Graudenovi lidé a další nováčci, kteří se postupně připojovali k „Černému klanu“, ho chovali v hluboké úctě. Byl to jejich velitel a současně jeden z nich a oni to instinktivně cítili.

„Jiahnnash! Čas běží. Jestli se Xavir brzo neukáže, budou v hlavním městě zbytečně umírat nevinní lidé. Každý den dostáváme další a další zprávy o brutálních činech těch voldirikánských cizinců, co tam páchají. Jeden Balaxův kněz mi vyprávěl, jak vtrhli k nim do kláštera během modliteb a pobili všechny jeho bratry. Objevil se tu bývalý velitel stravirské městské stráže, aby se Graudenovi přiznal ke zvěrstvům, která páchal na králův rozkaz. Lidé ve městě mají ze životů peklo na zemi. Už si nemůžeme dovolit čekat.“

Valderon si sedl vedle ní na velký balvan, ze kterého byl výhled na panské sídlo. Lupara ho dlouho považovala za prostého, jednoduchého muže, a dost možná jím skutečně i byl. Nadbíhala mu, a hodně, což si on většinou ani neuvědomoval. A když už se domyslil, reagoval úplně jinak než muži, které potkala před ním. Ti se jí buď báli, nebo se naopak cítili být poctěni její královskou přízní. Jenže Valderon už miloval a následky toho byly jako hluboké, nikdy nezahojené rány na jeho duši. A její pokusy se s ním sblížit je znovu otevíraly. To byla přinejmenším její teorie, kterou si vysvětlovala válečníkovo chování vůči ní. Už ale měla po krk svých marných pokusů a snažení.

Seděli tam vedle sebe v přátelském tichu. O něco později se k nim přidali i dva obří vlci, Vukos a Rafe. Náhle jeden z nich zavrčel a dloubl svoji paní do ramene. V tu chvíli se na scéně objevil i třetí člen jejich smečky, Faolo. Srst měl vlhkou a vypadal spokojený sám se sebou, že úspěšně dokončil svoji misi. Zbylí dva vlci ho napřed opatrně očichali, a až pak ho přijali zpět a pustili ho k Lupaře.

Ta okamžitě prohledala jeho hřbet, aby si přečetla zprávu, kterou jí donesl. Marně.

„Nic tu není,“ zamračila se. „Doručil jsi moje rozkazy?“

Vtom se zpoza domu vynořil Ty los. Běžel a divoce na ně mával. „Luparo! Luparo, Valderone, tak tady jste. Pojďte se mnou! To musíte spatřit na vlastí oči.“

Pak je, společně s trojicí vlků, odvedl k hlavnímu vchodu. Chvíli nechápali, co se jim snaží ukázat, ale potom cosi zaslechli. Z lesa vycházelo pravidelné bubnování, z jehož rytmu se královnino srdce rozbušilo rychleji. Tohle byla ta odpověď, kterou marně hledala na Faolově hřbetu.

Náhle se mezi stromy rozlehlo táhlé, hluboké vytí, jakého byli schopni jen dacianarští vlci, a její mazlíčci na něj radostně odpověděli. O okamžik později se z podrostu vynořili první válečníci, a za nimi další a další a další. Celé zástupy Lupařiných bývalých poddaných hrdě přijížděly na zavolání své vládkyně.

Lupara na ně nevěřícně zírala a jen nasucho polykala. Už uběhly celé roky od chvíle, kdy naposledy viděla někoho ze svých krajanů, natož tolik najednou. Prohlížela si je a pátrala po známých tvářích. Nakonec jednu skutečně našla. Katollon Zloděj duší seděl uprostřed svých vojáků na obřím šedém vlkovi.

Poté se na scéně objevili i menší vlci, a když uviděli svoji královnu, okamžitě se k ní rozběhli, obklopili ji a začali skákat radostí. Řada Dacianarů se zatím zastavila a Katollon sesedl a vyrazil ke své paní. Byl oblečený v kůžích a kožešinách a s peříčky zapletenými do vlasů a černým tetováním kolem očí vypadal jako dravec, pátrající po své kořisti. Na zádech měl zavěšenou dvoubřitou sekeru, která byla, jak s oblibou vykládal, tím skutečným zlodějem duší.

„Naše zapomenutá královno,“ zavolal na ni ve starém jazyce jejich národa. „Tvůj vlk pořád ještě dokáže najít cestu domů.“

„Katollone,“ kývla na něj a pak se odmlčela. Potom se ale vrhli jeden druhému do náručí a objali se silou, za kterou by se nemuseli stydět ani profesionální zápasníci. Když se takto přivítali, odstoupila od něj Lupara na délku paže, aby si mohla starého přítele prohlédnout. Když ho viděla naposledy, byl to statný čtyřicátník, ale teď mu už táhlo na padesátku. Doufala, že s věkem se u něj dostavila i moudrost. Vždycky byl jejím učitelem a mentorem, takže jeho příchod královnu nejen nadchl, ale dodal jí i důvěru v úspěch jejich příštího tažení. „Vidím, že čas byl k tobě laskavý.“

„Tak se člověku odvděčují dacianarské pláně za jeho lásku,“ usmál se. „Jsme tady na tvoje zavolání. Přispěchali jsme, jak nejrychleji jsme mohli. Známe a chápeme potíže, kterým ses rozhodla postavit.“

Zatímco mluvil, královna si prohlížela zástupy divokých válečníků a jejich vlků, kteří jí přišli na pomoc. Stále přicházeli další a další, tváře pomalované modrou barvou v souladu s prastarými zvyky jejich národa. Nad hlavami jim vlály prapory se symboly krve, drápů a tesáků, o kterých už dávno přestala doufat, že by je ještě někdy spatřila. Zamrkala, jak se jí slzy nahrnuly do očí. Teď víc než kdy dřív toužila vyrazit proti Straviru.

Divoké zvuky, které příchod jejích poddaných doprovázely, postupně utichaly a nakonec se kolem rozhostilo ticho. Lupara se obrátila k Valderonovi a Tylosovi, kteří čekali opodál, a kývla na ně, aby se k ní připojili.

„Slyšel jsi něco o Voldiricích?“ zeptala se pak svého starého přítele.

Katollon rozvážně přikývl. Měl protáhlý obličej, kterému vévodil široký nos. V tetováním lemovaných očích měl pronikavý pohled, nyní ledový jako zimní ráno. „Plundrují naše hranice už celé měsíce. Zloděj duší a jeho lidé, na jejichž území se objevili nejdříve, je zprvu nezabíjeli. Ne. Místo toho jsme je pozorovali, tiše a zpovzdáli. Sledovali jsme, jak přicházejí do pohraničních vísek, kde Dacianarci a Stravimonci žijí společně bok po boku. Nijak svůj příchod neoznámili, nikomu se neukázali. Vybírali si lidi pracující na polích nebo v lesích, jako vlci hledají zatoulané ovce. Chovali se jako zbabělci. Nebyly žádné hrdinské činy, žádné velkolepé bitvy, ale jen přesila ozbrojenců přepadávající bezbranné ze zálohy. Prvních pár obětí jsme nedokázali zachránit, protože jsme pokaždé dorazili příliš pozdě. Tak jsme změnili taktiku a začali jsme se ukrývat mezi místními. Kmenová rada tenhle náš plán posvětila a určila pořadí, v jakém se budou v boji proti nim kmeny střídat. Starý Nalama, tvůj strýc, se na stará kolena stal moudrým a váženým mužem. To on určil, že Zloděj duší a jeho lidé budou první na řadě.“

Krvelačně se usmál, odplivl si na zem a pak pokračoval ve vyprávění. „Takže jsme se ukryli, někteří přímo mezi lidmi a další v jeskyních, ze kterých bylo možné sledovat pole v okolí vesnic. Když se znovu objevili Voldirikové, byli jsme na ně připravení. Přišlo jich jen pár tuctů, a navíc odděleně, po malých skupinkách. Myslím, že toho moc nevědí o životě v lesích a o naší zemi a že nemají nejmenší tušení, kde a jak se dokáže zkušený válečník ukrýt. Tak jsme prostě počkali, až se všichni shromáždí v jednom malém údolíčku. Pak se na ně Zloděj duší a jeho kmen vrhli z lesa. Vynořili jsme se zpod keřů a zpoza balvanů a naše sekery je rozsekaly na kusy. Žádný nepřežil. Jejich těla jsme pak spálili, aby po jejich přítomnosti nezůstala žádná památka. Jen jejich zbroje jsme shromáždili a odnesli do velké síně tvého hradu.“

„Kolik takových útoků už na vás podnikli?“ zajímala se Lupara.

„Za posledních pár týdnů? Víc, než by sis myslela. Jumaha Virgantinec jich vyřídil pěknou řádku. Přišel ale o hodně mužů, když se na scéně objevili ti jejich cestovidci. Podařilo se mu však objevit jejich slabinu.“

„Přijede sem?“

Katollon zavrtěl hlavou. „Povinnosti ho vážou jinde, ale zato se k nám přidala spousta jiných. Celkem tu mám devět stovek válečníků – všechno, co můžeme doma postrádat. Víme o problémech, které mají ve Stravimonu. To ten jejich šílený král sem přivádí tyto cizince, i když jen těžko říct odkud. Za posledních třicet dní na nás zaútočili celkem dvacetkrát a zjevně se snaží proniknout hlouběji na naše území. Když je odrazíme, oni se znovu vrátí a pokaždé je jich víc a víc. Už se proti nim spojily všechny kmeny a společně vyrazily k jižní hranici. Celkem tam přivedly na dvacet tisíc vojáků, a právě tehdy jsem dostal tvoji zprávu. Ten tvůj vlk mě cítí na celé míle daleko!“

Lupara se křivě usmála, a právě v tu chvíli se k ní připojili Valderon s Tylosem. Přešla proto raději do řeči, které rozuměli, i když si dobře pamatovala, že Katollon stravirštinu příliš dobře neovládá.

„Tohle je Katollon,“ oznámila jim. „Je známý jako Zloděj duší a přišel nám na pomoc se spoustou válečníků z mé domoviny.“

„Zdravím vás všechny,“ oznámil Valderon dost nahlas, aby ho bylo slyšet i mezi příchozími. Pak zopakoval to samé v, neohrabané dacianarštině.

Katollon se tomu zasmál, ale neznělo to nijak škodolibě. Naopak to vypadalo, že válečníkův pokus upřímně ocenil. Pak mu Lupara, opět ve své rodné řeči, představila Valderona jakožto muže, který se postaví do čela Černého klanu, a pak i Tylose. Její bývalý mentor poslouchal celému vysvětlování s vážnou tváří a jen tu a tam souhlasně přikývl.

Nakonec napřáhl ruku k pozdravu a Valderon mu s ní upřímně potřásl. Totéž zopakoval i s černochem. Pak se zasmál, objal oba muže kolem ramen, zavěsil se do nich a zamířil s nimi pryč. Přitom pořád něco vykládal svou řečí.

„O čem to mluví?“ obrátil se Valderon přes rameno na Luparu, která je následovala.

„Říká, že se s vámi chce napít.“

„Napít?“

„Napít,“ přikývla.

„Ale vždyť je teprve ráno!“

„To mu vůbec nevadí,“ ujistila ho s úsměvem.

Byl to starý dacianarský zvyk. Obecně se věřilo, že usnadňuje seznamování a pomáhá formovat přátelství, i když Lupara o tom nikdy nebyla tak úplně přesvědčená.

Katollon na její zavolání nepřijel jen se svými lidmi a v doprovodu dvou menších kmenů, konkrétně Rozbitých slz a Krvavých ženců, ale i s několika sudy kvalitního dacianarského vína. Toho, o kterém se napůl v žertu a napůl vážně tvrdilo, že srazí muže na kolena ještě rychleji než meč ukovaný z kvalitní dacianarské oceli.

Zdálo se, že nikdo kromě ní, Graudonovy lidi nevyjímaje, s pitím nemá nejmenší problém. Netrvalo dlouho, a až doteď perfektně organizované vojenské ležení u bývalého sídla generála Havinira se rozpadlo v naprostý chaos, jak tomu ostatně u dacianarských oslav obvykle bývalo. Před domem zapálili obrovský táborák, kolem kterého poskakovali opilí muži i ženy a přitom vyli jako vlci.

Nakonec jediný Valderon vypadal nespokojený a rozladěný tím, co se kolem něj děje, ale i on postupně roztával v družné společnosti Zloděje duší. Lupara měla plné ruce práce, protože sloužila jako překladatel mezi oběma armádami. Když nebyla zrovna k dispozici, opilá gesta a smích ji bohatě zastoupily.

Katollon vyprávěl příběhy ze svého mládí, které ji rozpálily ještě víc než silné pití a kvůli kterým cítila nesnesitelný stesk po své domovině. Mluvil o loveckých výpravách do dalekých hor, o prastarých rituálních místech ukrytých hluboko v lesích, kde byli pohřbíváni národní hrdinové. Na jednom takovém odpočíval i královnin otec.

Po nějaké době se Lupara odhodlala a zeptala se ho na důsledky masakru u Baradijských vodopádů, kde omylem pomohla pozabíjet stovky nevinných lidí, patřících k národu jejich tradičních spojenců. Katollon jí odpověděl svým typicky klidným, věcným způsobem, což byl naprosto heroický výkon vzhledem k množství vína, které už stihl vypít. Nesnažil se ji přesvědčit, aby se vrátila do své země, a stejně tak ji od návratu neodrazoval. Prostě jen prohlásil, že na ten incident si už dávno nikdo nepamatuje. Ujistil ji, že kdyby usedla zpátky na svůj trůn, nikdo proti tomu neřekne ani půl slova. Na druhou stranu by ji ani nikdo nevítal, protože dávné tradice se během posledních let poněkud změnily. Lidé si zvykli, že místo vládce stojí v čele říše rada starších, a dokonce v tom viděli výhodu oproti dobám, kdy měl všechnu moc v rukou jediný člověk. Za celou dobu se nikdo nepokusil zpochybnit moc rady, a v aktuální situaci to nehrozilo už vůbec.

Pozornost všech se teď upírala na Voldriky a všichni obyvatelé Dacianary jednomyslně souhlasili s rozhodnutím postavit proti nim veškeré zdroje, které měl jejich národ k dispozici.

Což byl, dodal starý válečník s křivým úsměvem, ten pravý důvod, proč byl schopný tak rychle sebrat vojsko a vyrazit své královně na pomoc.

Následky

Poslední dobou mu všechny jeho sny ukazovaly události, co kdysi dávno prožil. Skoro jako by hledal ve své mysli klíč k pochopení toho, co se děje se světem kolem něj.

Xavir za to byl vděčný, protože to byla rozhodně změna k lepšímu. Už se nebudil uprostřed noci zalitý potem. Už ho nepronásledovali žádní démoni z minulosti, žádné zvrácené obrazy nemučily jeho mysl. Ve skutečném světě, na cestách a daleko od Pekelné brány byl konečně znovu volný.

Tu noc ho sny zavedly k Vrchnímu královskému soudu, což byla nejvyšší právní instituce v celém Stravimonu. Byl ve velkém sále, který až nápadně připomínal kostel, ale místo mnichů a kněží tu byly zástupy právníků a soudců. A mezi nimi, úplně vzadu u zdi, seděl spolu s generálem Havinirem i Mardonius. Xavir si nikdy dřív neuvědomil, že tam tehdy byl, ale teď se mu vše najednou spojilo. Během celého slyšení byli oba zrádci klidní a neteční, tváře kamenné a chladné.

Na severním konci sálu stálo zdobené pódium, za kterým bylo ve zdi zasazené neuvěřitelně obrovské okno poskytující úžasný výhled na město. Na pódiu seděli tři nejvyšší soudci. Byli to dva muži a jedna žena, všichni oblečení do stejných dlouhých šedých plášťů. Žili tak odtržení od společnosti, jak to jen bylo možné, a přitom nesli obrovskou zodpovědnost za blaho říše a za veřejný život v ní.

A za nimi seděl na zlatém trůnu král Cedius Moudrý s nešťastným, zarmouceným výrazem ve tváři. Tohle místo navštěvoval jen výjimečně a s odporem, ale toho dne neměl na vybranou.

Šest členů Sluneční kohorty v černých hedvábných pláštích sedělo na prosté dřevěné lavici umístěné tak, aby na ni všichni v sále shlíželi spatra – a hlavně tři nejvyšší soudci na pódiu. Zvenku sem doléhal křik rozlíceného davu. Dlouhá léta žil Xavir v přesvědčení, že volali po krvi, ale teď, v tomhle snu, už si tím tak jistý nebyl. Skoro by přísahal, že slyší, jak lidé žádají jejich propuštění.

Každý ze tří soudců vedl vlastní část procesu. První probral minulost každého z mužů obžalovaných z vlastizrady spáchané u Baradijských vodopádů. Druhý prošel události, které byly předmětem jednání, a předvolal očité svědky – mezi těmi asi nejvíc vynikal velitel baradijské městské stráže Jorund, který předložil velmi barvitý a přitom přesný popis celého masakru.

Třetí soudce, přesněji řečeno soudkyně, pak podrobně popsala všechny možné rozsudky včetně jejich dopadu jak na obviněné, tak i na veřejný život. Xavir měl celou dobu chuť vstát a začít řvát. K čemu tohle všechno? K čemu celé to divadlo? Žádný ze šesti členů kohorty nijak nepopíral, co se tu noc stalo.

Nakonec dostali slovo i všichni obvinění. Gatrok a Jovelin se možnosti promluvit na svoji obhajobu vzdali. Feylos se krátce omluvil. Dimarius přednesl vášnivou obhajobu za ně za všechny, když vyzdvihoval osobní zásluhy jednotlivých členů Sluneční kohorty, jejich hrdinské činy a dlouhou, oddanou službu vlasti. „Jsme tvoji synové, Výsosti,“ zakončil svůj proslov. „Vše, co jsme dělali, jsme dělali se ctí.“

„A přesto jste skončili beze cti, že?“ ušklíbl se jeden ze soudců.

„Pokud budou činy hrdinů Stravimonu posuzovat hrbatí úředníci, kteří za celý svůj život nevystrčili špičku nosu ze své kanceláře, tak možná,“ ušklíbl se Dimarius.

„Nepomáháš nám, příteli,“ zašeptal Xavir.

„Stejně jsme už mrtví,“ dostalo se mu hlasité odpovědi. „Tak proč bych se měl ostýchat sdělit světu, že tihle budižkničemové, tyhle lidské trosky, které promarnily celý svůj život zíráním na to, jak zasychá inkoust na cárech papíru, nemají žádné právo a žádný morální nárok rozhodovat o tom, jak my…“ při tom se udeřil pěstí do hrudníku – „máme žít a jak se chovat?“

V sále po jeho slovech zavládlo hrobové ticho. Dimarius se hořce usmál a pomalu, sebevědomě se posadil zpátky na své místo.

„A co ty, Xavire?“ ozval se nečekaně králův hlas. „Co nám řekneš ty?“ Znělo to spíš jako prosba než jako otázka.

„A co bys chtěl, abych řekl, můj králi?“ odpověděl a zvedl se z lavice. Pěsti měl křečovitě zatnuté. Řekni, že nevěříš zprávám, které jsme dostali od výzvědné služby. Řekni, že jsme jednali na tvůj rozkaz. Řekni, co doopravdy cítíš, Cedie.

V tom by ale nebyla žádná čest.

Přinutil se rozevřít dlaně a pak klidně, vyrovnaně promluvil. „Udělali jsme, co jsme udělali. Jsme nejlepší zbraně, co má Stravir к dispozici. Nic víc, nic míň. Je na národu, aby rozhodl, jak nás použije.“

Vrchní soudci se začali radit tichými hlasy, asi jako když se bohové dohadují o osudu obyčejných smrtelníků. Slunce bylo vysoko na obloze a jeho záře naplnila celý sál. Přítomní diváci tiše seděli a čekali.

Nakonec soudkyně povstala a promluvila. „Před bdělým zrakem samotné bohyně jsme rozhodli takto: Členové Sluneční kohorty, kteří tu sedí před námi, jsou vinni zločinem velezrady toho nejhoršího druhu. Jsou vinni zpochybněním královy cti. Jsou vinni pošlapáním pověsti a reputace své jednotky. Jsou vinni spácháním čtyř set sedmnácti vražd občanů království a osmdesáti sedmi zraněními, která vedla ke smrti občanů království.“

Mezi přihlížejícími to zašumělo.

„Pro tyto zločiny vás odsuzujeme,“ pokračovala žena klidným hlasem, „ke smrti oběšením na vnější hradbě obklopující palácové zahrady.“

Dimarius se zvedl a obrátil se k divákům. „Po tom všem, co jsme pro vás udělali? Po tom všem, co jsme udělali jménem krále?“ Pak namířil obviňující prst přímo na Cedia, čímž hrubě porušil dvorskou etiketu, jak si Xavir někde hluboko uvnitř uvědomil. „Po tom všem, co jsme udělali pro tebe?“

Ostatní členové jednotky zírali na Xavira, který pro změnu upřeně sledoval Cediův obličej. Král vypadal naprosto šokovaný tím, co se stalo a čemu mohl a měl zabránit. Najednou se Dimarius ohlédl přes rameno do sálu – díval se snad na Mardonia? – a pak sebou, zjevně frustrovaný a rozzlobený, praštil zpátky na lavici. Xavir mu položil ruku na rameno a povzdechl si. „Náš osud je zpečetěn, bratři,“ zašeptal.

„Ne!“ vykřikl najednou král. „Ne…“ Celý sál zmlkl. „Jeden člen kohorty by měl zůstat naživu – aby musel žít s vědomím toho, jak hluboko všichni společně klesli. Aby byl varováním pro všechny, kdo by snad zvažovali udělat něco podobného.“ Vrchní soudci se o tom chvíli radili, i když královo rozhodnutí bylo nadřazené jejich pravomoci. Pak sklonili hlavy a pokynuli, že Cedius může pokračovat.

Dimarius vrhl na svého přítele a velitele ustaraný pohled. Ve snu, na rozdíl od Xavirových vzpomínek, nebylo slyšet vzteklý řev přihlížejících, kteří měli pocit, že byli okradeni o zábavu v podobě šesté popravy, ani protesty konzervativních právníků, kteří královo rozhodnutí považovali za bezprecedentní. Ve snu, místo aby se soustředil na tohle, sledoval tvář svého krále, jak přejíždí pohledem z jednoho člena Sluneční kohorty na druhého. Jak si prohlíží Legion šesti, svoje syny ve zbrani.

„Xavir Argentum, jakožto velitel jednotky, bude žít, aby mohl litovat svých činů,“ prohlásil Cedius konečně. „Místo na popraviště poputuje do nejodlehlejšího vězení, jaké má toto království k dispozici, a tam zůstane až do své smrti coby upomínka potupy, kterou způsobil naší říši…“

Teď konečně, po všech těch letech, Xavir prohlédl a pochopil, co bylo pravou podstatou tohoto rozhodnutí. Ztrať se odsud, říkal mu král mezi řádky. Posílám tě tak daleko od tohoto dvora, jak je to jen možné, a nějakou dobu tě tam nechám. Budeš stranou od všeho toho politikaření a pletichaření, které stojí za masakrem u Baradijských vodopádů a kterým nerozumím. Něco se děje, ale já nevím co. Proto musíš žít, aby ses jednoho dne mohl vrátit. Jsi jediný, komu můžu věřit, můj synu…

Xavir byl už přes hodinu vzhůru, ale poslední okamžiky svého snu měl pořád před očima. Blížil se k panskému sídlu, ze kterého udělali základnu Černého klanu, a pomalu začínal chápat, že právě naplňuje poslední přání svého krále. Že pracuje na tom, aby napravil zlo, které Cedius sice předvídal, ale nedokázal zastavit.

Byl klidný, mírumilovný den. Všude bylo ticho, jen sluneční paprsky pronikaly mezi zlátnoucími listy dubů a leskly se na vlhkých kamenech a v kalužích, když tu se před Xavirem otevřela scéna naprosté zkázy. Všude po zemi ležela v trávě rozházená těla mužů i žen. Na okamžik se zarazil a ruka mu vylétla k meči, ale pak si všiml, že stále ještě dýchají. Navíc nebyli tak úplně nehybní. Různě se s úpěním převalovali a jeden muž usilovně zvracel.

Kdyby za sebou neměl tolik válečných tažení, nejspíš by si myslel, že se tu střetli Dacianarci, kteří leželi převážně na opačném konci mýtiny, s jeho vlastními přívrženci, kteří se váleli před ním, v nějaké brutální řeži, jenže jeho zkušené oko rozeznalo příznaky ukazující, k čemu tu došlo doopravdy.

Ve skutečnosti měl před sebou dva tucty opilců, kteří se marně snažili vyspat z kocoviny.

Rozhlédl se a zahlédl Davlora, svého bývalého spoluvězně, se kterým sdílel celu, jak leží na zádech, tulí se k měchu s nějakou silně páchnoucí pálenkou a přitom mumlá cosi o svojí matce. Xavir seskočil z bílé klisny, kterou si koupil v Golaxské hlásce, klekl si vedle mladíka a sklonil se k jeho uchu. „Dobrý ráno!“ zařval mu do něj z plných plic.

Davlor vyskočil a vytřeštil na něj oči. Pak mu zjevně došlo, kdo to před ním stojí, a on se otočil na patě a začal divoce zvracet.

Xavir se zvedl ze země, úsměv na rtech. Pár opilců kolem se po jeho hlasitém projevu také hrabalo na nohy. Přejel je očima a pak spokojeně přikývl. Zdálo se, že pokud jde o rozšiřování řad Černého klanu, odvedli Lupara s ostatními dobrou práci.

Pak se směrem od domu vynořila jakási postava a zamířila přímo k němu. Byl to Valderon.

„Tvoji vojáci by potřebovali odolnější žaludky,“ oznámil mu Xavir vesele.

Valderon se usmál a bezmocně rozhodil rukama. „Hele, ať už ti Dacianarci dělaj to svý pití, jak chtějí, je to fakticky síla. To by sklátilo i vola.“

„A ty přesto stojíš a chodíš. Obdivuhodnej výkon. Jak jsi to dokázal?“

„Bylo by skvělý, kdybych ti teď mohl tvrdit, že jsem nezdolnej a že mě nic neporazí, ale celej trik je bohužel v tom, že jsem prostě nepil tak moc jako ostatní.“

„Tak to je pořád něco, čím se můžeš hrdě chlubit,“ zasmál se Xavir. „Kdo přijel?“

„Nějakej chlap, kterýmu říkají Zloděj duší. Přivedl s sebou pěkných pár vojáků.“

„Takže Katollon,“ přikývl Xavir. „Znám ho.“

„Jsem rád, že jsi zpátky,“ prohlásil najednou Valderon upřímně. „Tak povídej. Jak to šlo v Golaxský hlásce? Docela jste se tam zdrželi. Na můj vkus možná až moc.“

„Byli jsme úspěšní,“ pokrčil Xavir rameny a pak mu stručně povyprávěl o jejich příchodu do města, o útoku na rezidenci vévodkyně i o popravě obou zrádců. „Ale je toho víc, příteli. Mnohem víc. Sežeň si nějakýho koně a pojeď se mnou.“

Dva jezdci cválali bok po boku po lesní cestě. Krásné ráno bylo minulostí a oni jeli dopoledním deštěm, pro podzimní Stravimon tak typickým. Ptáci poletovali mezi stromy a hlasitě zpívali a les voněl houbami a dějícím listím.

Cesta pomalu stoupala do svahu ke zbytkům starého dolu, kolem kterého z nějakého důvodu rostla úplně jiná vegetace než všude v okolí. Minuli ho a znovu se ponořili do dubového lesa.

Xavir cestou rozebíral, co se mu podařilo zjistit v Golaxské hlásce o stavu věcí a především o situaci v hlavním městě, a odpovídal na Valderonovy občasné otázky.

„Cítíš se teď líp? Uspokojilo tě to?“ zeptal se ho nový velitel Černého klanu, když přišla řeč na popravu vévodkyně a lorda.

„Sám dobře víš, že ne,“ odpověděl mu Xavir vážně. „Co mě ale čím dál tím víc štve, je fakt, že to všechno – to, jak se zbavili mě a celé Sluneční kohorty – byl jen jeden malý tah v mnohem větší politické hře. A nejhorší na tom všem je, že to pro ty lidi vlastně ani nebylo nějak důležité. Nic jim to nepřineslo, nic tím nezískali. Prostě se jen chtěli pojistit, že nebudeme ovlivňovat Cediova rozhodnutí špatným směrem. To je všechno.“

„A co bylo jejich skutečným záměrem?“

„Vlastně skoro nic. Někdy v minulosti Mardonius uzavřel dohodu s někým z Voldiriku. Nevím, jak, kde ani kdy se setkali, to se mi zatím nepodařilo zjistit. No a oni mu namluvili, že mu pomůžou na trůn, pokud je výměnou za to už coby král pustí do Stravimonu. Takového ambiciózního hlupáka, kterým vždycky býval, asi nemuseli ani moc přesvědčovat, aby jim na to kývl. Zajímavý na tom všem je fakt, že ve srovnání s jejich předchozími pokusy o rozšíření svých držav je tenhle mnohem jemnější a zákeřnější. No a dál to už bylo jednoduchý. Mardonius začal lákat ostatní, aby následovali jeho příkladu výměnou za přístup k voldirikánský magii a jejím výhodám.“

Na chvíli se zamyslel a těžce si povzdechl, než pokračoval dál. „Objevily se ale problémy, o kterých jsme doteď neměli ani tušení, Zdá se, že čarodějnice si procházejí svojí vlastní existenční krizí, mnohem větší a vážnější než to, co nám řekla Birgitta. Některé z jejich řad se totiž přidaly k Voldirikům a teď si říkají Temné sestry. Většina jich odjela z phalamyského přístavu do té jejich zámořské domoviny, a pár se jich dokonce už vrátilo. Obáváme se, že jsou teď s Mardoniem ve Straviru, což značně komplikuje naše plány.“

„A co ty a tvoje dcera? Jak to mezi vámi vypadá?“

„Mám pocit, že se o to nějak moc staráš.“

„Nikoho na světě nemám,“ pokrčil veterán rameny. „Život mi ubíhá pod rukama. Rodiče mi umřeli, už když jsem byl malý dítě. Dědictví po nich mi sice zajistilo kvalitní vzdělání, ale mojí rodinou se stala až armáda, jenže i o tu jsem přišel. To, že sám tyto věci nemám, způsobuje, že si jich o to víc všímám a vážím u lidí kolem sebe.“

„Profesionální vojáci bývají dobří společníci a bratři,“ přikývl Xavir. „Ale abych odpověděl na tvoji otázku… Nevím, jak tyhle věci změřit. Je dobrá v boji, dokonce skvělá. Jsem rád, když mi stojí po boku. V bitevní vřavě si s ní rozumím jako s málokým.“

„Myslím, že si toho hodně cení.“

„Možná. Nevím.“

„Podle mě určitě. Člověk by musel být slepý, aby neviděl, jak málo jí toho Sesterstvo nabídlo. Když teď může bojovat za něco velkýho, a po tvém boku, přinejmenším jí to dodává pocit, že někam patří a že je pro ostatní užitečná.“

„Jen se dohadujeme, jak se na tyhle věci dívá.“

„Přesně tak,“ přikývl Valderon. „Ale to už k procesu měření mezilidských vztahů patří. A teď mi řekni, co si o ní myslíš.“

„Je tichá a přijímá věci tak, jak jsou, bez zbytečných námitek.“

„To je jen popis,“ zasmál se veterán. „Já se ale ptal, co si o ní myslíš. Cítíš k ní něco?“

Xavir o tom chvíli přemýšlel, zatímco naváděl svého koně kolem několika padlých stromů, které přehradily před nimi cestu. „Už dávno jsem v sobě potlačil tu část, která uměla milovat,“ prohlásil po chvíli. „To je asi ta nejlepší odpověď, jakou ti můžu dát.“

„Já ale nehledám odpovědi, příteli,“ usmál se jeho společník. „Jen se starám o kamaráda.“

Dál pokračovali v družném tichu. Xavir si užíval klid, který kolem panoval, a poslouchal, jak kapky deště buší do listí. Stejně jako Valderon, i on měl na sobě voskovaný plášť s kapucí, který si koupil v Golaxské hlásce. V dálce bylo slyšet občasný skřek lovícího sokola.

Oba válečníci sjeli z cesty a zamířili do prudkého kopce. Stromů kolem nich postupně ubývalo, až nakonec nechali les za sebou. Rozmoklá půda klouzala koním pod kopyty, ale po nějaké době přece jen vyjeli až na vysoký hřeben mezi dvěma vrcholky.

Tam se Xavir zastavil a rozhlížel se kolem. „Tamhle,“ ukázal po chvíli do deště napřaženou rukou.

Valderonův výraz se postupně změnil z podmračeného na nechápavý a nakonec na překvapený. Sesedl z koně a uznale přikývl. „Vidím, že ses nenudil, příteli.“

Dole pod nimi bylo široké údolí, v němž tábořily snad dva tisíce vojáků, kteří právě stavěli obrovské stany, do nichž by se mohli ukrýt před deštěm.

„Posbírali jsme je z různých klanů, ale většina z nich je ze severních a západních provincií,“ prohlásil Xavir spokojeně. „Kdyby vévodkyni Pryus vyšel její plán, touhle dobou by už nejspíš sloužili v Mardoniově armádě. Po tom večírku odpřisáhlo Černému klanu věrnost celkem jedenáct šlechticů. Vidí v tom příležitost ke svržení krále a změně režimu. Až dobudeme město a ustavíme novou vládu, budou za svoji pomoc očekávat významné posty u dvora. Vlastně, jestli mám být upřímnej, tvářil jsem se, jakože je určitě dostanou, ovšem konečný rozhodnutí bude samozřejmě na tobě.“

„To jsou jen detaily,“ pokrčil Valderon rameny. „Podstatný je, že nám poskytli svoje vojáky. Napřed získáme ten trůn a s politikou si budeme dělat starosti až pak, platí?“

„Asi bych měl předeslat, že tohle nejsou muži z legionů,“ upozornil ho Xavir. „Některý z nich bych se ani neodvážil popravdě nazývat profesionálníma vojákama. Ale kdyby nic jiného, je jich hodně.“

„Svoji práci odvedou,“ přikývl zamyšleně Valderon. „Rozhodně je využijeme. K tomu máme skoro tisícovku Dacianarců, a navíc se k Černýmu klanu přidala většina povstaleckých skupin z okolí.“

„Kdy vyrazíme na Stravir?“ zajímal se Xavir. V té chvíli si byl až příliš bolestně vědom faktu, že tohle rozhodnutí není na něm. Teď, když už pobil většinu lidí ze svého seznamu, se v něm začaly ozývat staré instinkty a on zatoužil stát v čele téhle armády a řídit její tažení proti Mardoniovi. Dobře ale věděl, že se to nestane a že to tak musí být. Až přijde správná chvíle, oddělí se od armády a v čele pouhé hrstky pečlivě vybraných společníků se proplíží do města, aby zabil krále. Tohle byla jeho práce, kterou nemůže přenechat nikomu jinému. Nejen protože Mardonius byl poslední z těch, kterým přísahal pomstu a smrt, ale hlavně proto, že nikdo jiný neznal stravirský palác tak jako on.

„Napřed musíme všechny tyhle lidi vycvičit. Musíme je naučit, jak spolu komunikovat, jak si předávat zprávy, a vtlouct jim do hlavy různé kódy a signály. Musíme vymyslet taktiku, kterou budeme používat, a pak je s ní seznámit, aby věděli, kde je jejich místo a co se od nich očekává. To bude celkem dřina, hlavně v případě těch, co nejsou profesionálové a nemají žádný zkušenosti, ale není zbytí. Nemůžeme prostě vytáhnout do války s rukama svázanýma za zády a očima zavázanýma šátkem.“

„To jsou moudrá slova,“ přikývl uznale Xavir.

„Problém je, že na tohle všechno nemáme moc času. Co jsme slyšeli, obyvatelé Straviru nás nejspíš budou potřebovat už velmi brzy.“

Otázky

Přestalo pršet, mraky se roztrhaly a na ležení svítilo slunce. Ze stanů se vyhrnuli lidé a začali se shromažďovat kolem vlajících praporců.

Elysia z dálky sledovala svého otce. Spolu s Valderonem jezdili většinu odpoledne tam a zpátky mezi řadami klanových symbolů stojících před stany. Byl to úžasný pohled, tolik znaků a barev třepotajících se ve větru. Nedalo se přehlédnout ani to, s jakou úctou a respektem vojáci s Xavirem jednali.

Přišla k ní Birgitta, vzala ji za ruku a společně se vydaly pryč z tábora, do nedalekého lesa. Na stromě poblíž nich přistály dvě vrány a sledovaly obě sestry, jak pod nimi ve večerním světle procházejí. Vzduch byl chladný a z nedalekého ležení bylo slyšet mužský smích.

„Tak co, sestřičko, co si o tomhle všem myslíš?“ zeptala se Birgitta tiše.

„Ani nevím… Že je to tu mnohem lepší než u Sesterstva?“

„To říkáš teď. Možná změníš názor, až začne skutečná válka. Až začnou lidé umírat.“

„Už jsem viděla umřít dost lidí.“

„To rozhodně,“ přikývla opatrně Birgitta. „To ještě probereme. Přece jen, pořád jsem tvoje učitelka, ne?“

Elysia se na ni usmála. Už dlouho si nepřipadala jako žákyně.

Už si nepřipadala jako ona dívka, kterou byla před pár měsíci. Xavir ji naučil spoustu užitečných a praktických věcí o životě na cestách, od toho, jak si naštípat dřevo, až po předpovídání počasí. Landril jí zase s potěšením dával přednášky z historie, kterou miloval nade vše, a jeho vášeň pro ni byla nakažlivá. Jak jen se jeho lekce lišily od těch, které dostávala v Jarratoxu, kde jí znuděné stařeny nutily memorovat si dlouhé, suchopárné seznamy dat a událostí bez hlubšího smyslu a bez jediného slova na jejich vysvětlení.

Elysia teď kolem sebe měla spoustu lidí, od kterých se mohla učit. Každý z nich rozuměl něčemu jinému, a přitom ji nikdy do učení nenutili. Jenže neexistoval způsob, jak tohle šetrně vysvětlit Birgittě a nijak přitom neranit její city, tak raději mlčela a poslouchala.

„Tvoje schopnosti tě změnily na něco, co mi připomíná jistý druh našich sester,“ pokračovala zatím starší žena. Bok po boku šly dál do lesa po nenápadné cestičce vyšlapané zvěří, která se vinula mezi hustým podrostem. Stravimon byl nepříjemně vlhký způsobem, na který si Elysia pořád ještě nedokázala zvyknout, ale který se o to víc projevoval v tom, co a v jakém množství tu rostlo, zejména v lesích. Ale nešlo jen o ty věčné deště. Celá země byla nasáklá nejen vodou, ale i starobylou historií a mysticismem, jako by jí v neviditelných žilách proudila síla samotného Zdroje. Jenže nebylo tomu tak. Jestli tu skutečně byla nějaká magie, byl její zdroj mnohem starší a podivnější.

Mezi její starou domovinou v Jarratoxu a Stravimonem nebyl žádný oceán, a vlastně ani neležely nijak daleko od sebe, přesto se lišily jako den a noc. A jestli se někde cítila jako doma, tak tady, v místních hvozdech.

„Co tím myslíš?“ zeptala se, když viděla, že na ni Birgitta vyčkávavě hledí.

„Dnes po nich zůstaly už jen legendy, ale říkalo se jim bojové čarodějky. Poslední z nich mezi námi žily před několika stovkami let, někdy na přelomu Sedmého a Osmého věku. Hodně se jim podobáš. A než se zeptáš, proč zmizely, tak proto, že chovný program Sesterstva o ně nestál. Zájem byl spíš o klidné a poddajné dívky, což tyhle ženy rozhodně nebyly. Nenechaly se ovládat, nikým a ničím. Učily se, jak používat zbraně. Říká se, že velký Dellius Compol, za jehož výrobky by i současní válečníci bez váhání dali pravou ruku, se dobře znal s celou řadou z nich, a že právě díky jejich pomoci vytvořil mnoho dnes už legendárních zbraní. Ale to jsem trochu odbočila. Pokud chápu dobře, co se stalo, tak tyhle čarodějnice se sdružovaly do jakýchsi válečných kovenů a nakonec se postavily samotnému Sesterstvu. V tom době došlo k válce, která nás skoro vyhladila. Co se stalo s bojovými čarodějkami nebo kde skončily, to opravdu netuším. Sesterstvo se z toho ale poučilo a od té chvíle se snažilo o to, co jsem už říkala – upravit svůj chovný program tak, aby z něj vycházely povolnější dívky připravené poslouchat a sloužit. A tady přicházíš na scénu ty. Tvoje sklony k nezávislosti jsou nepřehlédnutelné a u nás naprosto výjimečné. V tohle jsi přímým protikladem všech současných sester. Možná je to jen výsledek několika neznámých faktorů, které vstoupily do chovného programu, možná za to může, co bylo mezi tvým otcem a matkou, nevím. Vím jen, že výsledek je skutečně… výjimečný.“

„Jestli o mně budou lidi říkat, že jsem bojová čarodějka, nemám s tím problém,“ pokrčila Elysia rameny. „Ostatně, nevadí mi ani označení čarodějnice, i když dobře vím, že v Jarratoxu jste nad ním všechny ohrnovaly nos.“

Birgitta se křivě usmála. „A právě o tom mluvím. Nikdy jsi nebyla jako my ostatní. Ale řekni mi jednu věc, sestřičko. Bude se ti tenhle život skutečně líbit? Nebudeš patřit do žádného klanu a nebudeš muset nikoho poslouchat, pokud se tak ty sama nerozhodneš. To je pro jednu z nás skutečně výjimečná věc, ať se ti to líbí nebo ne, ty jsi jedna za nás. Ostatní z Jarratoxu odcházely, protože musely, protože je matriarcha přidělila k nějakému klanu nebo rodině. To byl po celá staletí základ naší politiky a náš způsob, jak ovlivňovat dění ve vnějším světě.“

„Já prostě budu věci dělat jinak, no,“ prohlásila Elysia rozhodně.

„A co tvůj otec?“

To slovo jí pořád ještě znělo cize. Ne proto, že by bylo nové, ale proto, že pokud šlo o rodinné záležitosti, Sesterstvo zásadně řešilo jen matky a dcery. Představa, že je spřízněná s mužem, jí pořád ještě připadala nepochopitelná a cizí. Xavira vnímala spíš jako konkrétního člověka než jako otce, ať už to znamenalo cokoli. Na druhou stranu nemohla popřít, že jako osobnost jí byl bližší než kterákoli ze sester, co jich jen za svůj život potkala.

„Vím jen to, že je správné, abych mu stála po boku. Nedokážu ti ale říct proč. Sama tomu pořád ještě nerozumím.“

„Prostě si užíváš všechno to bojování a vraždění.“ Birgittin hlas zněl najednou drsněji a byla z něj cítit výčitka.

„Nemyslím, že užívat si je to pravé slovo,“ ohradila se Elysia. Dobře věděla, jak moc starší sestra odsuzuje násilí. „Užívám si to, že mu můžu pomáhat a že jsem užitečná, to rozhodně. V tom, co dělá, je neuvěřitelně dobrý, dost možná nejlepší na světě, a já to beru tak, že je pro mě čest smět takhle bojovat po jeho boku. Navíc se zdá, že se navzájem skvěle doplňujeme. Společně jsme neuvěřitelně výkonní a efektivní. Věci se pak zdají být… Snadné. Správné.“

„Takže se navzájem doplňujete,“ prohlásila Birgitta chladně a zamračila se.

„Něco takovýho, jo,“ přikývla dívka. „Proč? Záleží snad na tom?“

„Když ti kladu tyhle otázky, myslím přitom na budoucnost.“ Najednou zněla méně sebejistě, jako by ji Elysia zatlačila do obrany. „To je těma Marillinýma řečma o Temných sestrách, víš? Dělá mi to starosti. Můžu jen doufat, že těch pár dalších, co s námi uteklo z Jarratoxu, dokáže zachránit něco z odkazu Sesterstva i pro příští generace. Bojím se totiž, že nás čeká válka. Ale ne jen tak ledajaká, ale válka s námi samotnými, s ženami z našich vlastních řad. Je docela dobře možné, že král ve Stravimonu bude po svém boku mít tyhle Temné sestry, kterým hlavy popletli Voldirikové. Pokud tomu tak bude, nedokážu předvídat, co se stane. Uběhla už celá staletí od chvíle, kdy naposled bojovala sestra se sestrou. Myslím doopravdy, na život a na smrt. Žádná z nás si neumí ani představit, jaké to bude.“

„Takže podle tebe budeme potřebovat lidi, jako jsem já, abychom mohly bojovat s těma temnejma ženskejma?“ zeptala se Elysia, ale pak zavrtěla hlavou. „Obávám se, že ty moje triky nebudou na jiné sestry fungovat tak, jak by měly.“

„Zatím ještě věci nezašly tak daleko, abychom potřebovaly lovit naše sestry. Zatím…“ prohlásila Birgitta rázně. „Ale obávám se, že to se už brzo změní. Navíc nezapomeň, že zatím jsi to zkoušela jen na Marillu, což je stará, zkušená a mocná žena. A další věc je, že zatím ještě máme čas a můžeme zkusit najít vhodné způsoby, jak obejít různé magické ochrany. Třeba i tak mocné, jaké kolem sebe dokáže postavit právě ona. Můžeme vyladit naše schopnosti – tvoje, moje a všech ostatních, které se přidaly k tomuhle takzvanému Černému klanu,“ mávla neurčitě rukou směrem k ležení, které před chvílí opustily.

„V tomhle ohledu vím věci, o kterých jsi ty zatím ještě neslyšela,“ pokračovala po krátké odmlce. „Zatímco ty jsi posledních pár dní strávila s Xavirem, já se radila s našimi sestrami. Se všemi sedmi, co tu máme. Jednotlivě toho moc nevědí, ale z těch střípků informací, co mi poskytly, se mi postupně podařilo dát si dohromady celkem slušný celkový obraz toho, jak se věci mají. Podle všeho většina Sesterstva nesouhlasí s mocenskými strukturami, které ovládají Jarratox, a jsou naštvané na matriarchu a na to, kým se obklopila. Díky tomu bylo pro Voldiriky celkem snadné svést mnoho z nás na scestí a přesvědčit je, aby se k nim přidaly.“

„Takže za tohle všechno může matriarcha?“

Birgitta si utrápeně povzdechla a pak se na Elysii unaveně usmála. „To je hodně zjednodušený pohled na věc, sestřičko, ale v podstatě ano, dalo by se to tak říct. Vnitřní politika Sesterstva není pro každého. Zajímavé je ale ještě něco. Podle toho, co jsem slyšela, to skoro vypadá, že ti voldirikánští cestovidci dokážou nějak vycítit, s čím je ta která sestra nespokojená, a nabídnout jí něco, po čem touží. Nemám nejmenší tušení, co to je nebo jak to funguje, ale mám takové podezření, že v té jejich zemi za mořem taky mají čarokameny, a nejspíš jich mají opravdu hodně. Ale možná jde o něco jiného, o něco ještě mocnějšího nebo zajímavějšího. Nevím, můžu jen hádat. Vlastně ani nevím, co se s nějakou sestrou stane, když se k těm Voldirikům připojí. Podle všeho se nějak změní, ale jak nebo v čem? Ještě jsem žádnou takovouhle konvertitku neviděla, a bez toho nemám tušení, o co jde. Jsou mocnější než dřív? Jak se od nás liší? Tohle všechno musíme teprve zjistit.“

Ještě chvíli chodily lesem a mluvily o Sesterstvu, ale pak Birgitta znovu stočila řeč na Xavira. „Ještě jedna věc mi dělá starosti, sestřičko. Nevadilo by ti si o tom promluvit?“

„O co jde, že kolem toho chodíš jako kolem horké kaše?“ zasmála se Elysia a posadila se na kmen padlého stromu. Starší sestra se k ní přidala. „Vždyť víš, že se mnou můžeš mluvit o všem. Tak ven s tím, co tě trápí?“

„Jde o to, jak lehce zabíjíš lidi,“ prohlásila Birgitta po chvíli ticha.

„Aha. No, víš, zas až tak lehké to pro mě není.“

„Pořád ještě si pamatuju, jak jsem poprvé někoho zabila, i když se to stalo už dávno, před lety. Pořád ještě mě to pronásleduje. Tehdy jsem kvůli tomu nespala celé týdny, protože když jsem zavřela od, pronásledovala mě jeho tvář ve snech. Já vím, že každá sestra je jiná, ale ty… Přenesla ses přes to jako nic a děláš to dál. Zabíjíš. Nenuceně a často.“

Elysia si povzdechla. O tomhle už sama několikrát přemýšlela. „Nedokážu ti pořádně vysvětlit, proč mě to netrápí tak moc jako ostatní sestry včetně tebe, ale zkusím to. Podívej se na to takhle. Jaký je skutečný rozdíl mezi jelenem, kterého jsme lovily v lesích, a mezi lidmi, se kterými jsme bojovali během našich cest?“

„V tom, že to jsou lidé, a ne zvířata. V tom, že mají duše.“ Dívka jen pokrčila rameny. „Krev je prostě krev, aspoň podle mě. Nevím. Možná jsem si na to prostě zvykla během našich společných lovů.“

„Vojáci ale nejsou vysoká. Nelovíš je pro maso, aby ses najedla nebo abys nasytila jiné.“

„To máš pravdu. Ale jak říká Xavir, jsou to vojáci – což znamená, že se dobrovolně upsali k tomu, že budou životy brát…“

„… a ten svůj dávat všanc,“ dokončila za ni Birgitta. „Jo, to jsem už od něj taky slyšela.“

„Jenže v tomhle má pravdu, víš? Nebo si snad myslíš, že vojáci můžou jít do války a přitom nebýt připravení sami umřít? Smrt je součástí života, a pro válečníky to platí dvojnásobně.“

„A jak víš, co obnáší být voják, sestřičko?“

„Xavir mi o tom vyprávěl víc než dost.“

Birgitta sklopila oči k zemi. „Krevní pouto mezi vámi dvěma je opravdu silné, děvče moje.“

„Já nevím,“ pokrčila Elysia nejistě rameny.

„Ale já ano. On není z těch, co dokážou tyhle věci vyjádřit slovy. Za něj mluví jeho činy. Ukazuje ti, jak moc mu na tobě záleží, i když poněkud perverzním způsobem. Ukazuje ti to tím, že tě nechá bojovat po svém boku. Že ti věří natolik, aby ti svěřil svůj vlastní život. Výměnou za to ale bude chtít, abys s ním zůstala až do konce, sestřičko. Až do úplného konce. Doufám, že to chápeš?“

„Ne. Co tím myslíš?“

„Bude od tebe očekávat, že s ním budeš bojovat i dál. I ve chvíli, až se bude plížit po ulicích Straviru a po chodbách královského paláce. Dost možná od tebe bude očekávat i to, že když to bude nutné, tak po jeho boku zemřeš.“

„Tak prostě splynu se Zdrojem o něco dřív než vy ostatní.“

„Ach, sestřičko moje. Vy mladí jste vždycky tak sebejistí a bezstarostní, když dojde na risk. Opatrnost asi přichází až s věkem. Kdy ses ale takhle změnila? Kdy ses takhle zocelila?“

„Nevím, ale asi už dávno,“ pokrčila Elysia rameny. Upřímně nechápala, o co Birgittě jde. Zabíjení bylo jen a pouze zabíjení. Smrt přece je a vždycky byla nedílnou součástí života. Změní se snad běh vesmíru, když jejím přičiněním skoná pár lidí o něco dřív? A až sama zemře, připojí se ke Zdroji a najde věčný mír. Tak v čem je problém?

„Tak pojďme,“ prohlásila najednou starší žena a s hekáním se zvedla. „Na válčení jsem už moc stará,“ ušklíbla se a přitiskla si ruku na kříž. „Bez toho střetnutí s Marillou bych se klidně obešla.“

Vracely se zpátky a brzy klid lesa vystřídal čilý ruch vojenského ležení. V zemi byla v pravidelných intervalech vykopaná ohniště, ve kterých hořely ohně. Vojáci posedávali kolem nich a bavili se o tom, co je čeká během tažení. A nad tím vším plápolaly černé praporce bez veškerých symbolů a znaků – nový znak Xavirova Černého klanu. Vypadalo to, jako by uprostřed mírumilovného údolí najednou kouzlem vyrostlo rušné město.

Když našly Xavira, stálo kolem něj několik žen nejrůznějšího věku. Na sobě měly různě barevné pláště a pod nimi šedé a rudé vesty s bohatým vyšíváním, ze kterého se dalo vyčíst, ke kterému klanu byla ta která sestra přidělena. Všechny měly samozřejmě sytě modré oči, neklamný znak toho, že jsou čarodějnice. Byla mezi nimi i Marilla, ale Birgitta se už stihla seznámit i se všemi ostatními.

Elysia ve své kožené kazajce, vysokých botách, v loveckém plášti a s lukem přes rameno při pohledu na ně přemýšlela, jestli pořád ještě patří mezi ně, nebo je už spíš válečnicí, která tu nemá co pohledávat.

„Tyhle dámy,“ prohlásil Xavir a ukázal na shromáždění, „požadujou, abychom co nejrychleji naplánovali využití jejich magie v nadcházejícím tažení, a já s nimi souhlasím. Sejdeme se dneska v domě s Valderonem a ostatníma a probereme to.“

„Kdy vytáhneme do války?“ zeptala se jedna z nich. Soudě podle šedých vlasů, byla v celé skupince nejstarší.

„To nezáleží na mně,“ pokrčil Xavir rameny. „Největší vliv na odchod bude mít to, jak nám půjde výcvik.“

„My žádný výcvik nepotřebujeme,“ odfrkla si pohrdlivě Marilla.

„To je možné,“ uklonil se válečník lehce jejím směrem. „V tom případě vám tedy budeme vděční za trpělivost s námi ostatními.“

„Já bych tady vůbec nebyla, kdyby nebylo rozmarů mojí paní,“ zašklebila se další. „Jeden den jedeme navštívit krále, a další ráno proti němu najednou bojujeme.“

Xavir na to nijak nereagoval, ale podle ztuhlých ramen a zatnutých pěstí Elysia poznala, že jeho trpělivost je zkoušena až na samou hranici.

„Tak za soumraku v domě,“ prohlásil Xavir po chvíli trapného ticha a otočil se k odchodu.

Konec čekání

Nakonec trvalo celé tři týdny, než byl Černý klan připravený vytáhnout na Stravir, a Landril si užil každou jednu minutu z nich. Bylo potřeba provést nejrůznější propočty, probrat mnohé plány a rozebrat všechny možné strategie.

Hlavní výhodou bylo, že jako špicmistra se ho všeobecný vojenský výcvik netýkal. Jeho role se točila kolem příprav a hlavně organizování – a zdálo se, že ostatní jsou víc než vděční za to, že tyhle věci můžou nechat na něm.

V záři ranního slunce stál v otevřeném okně a spokojeně se díval na scénu, která se rozkládala před ním. Muži, se kterými uprchl z Pekelné brány, překonali i jeho nejdivočejší očekávání. Byli soustředění, měli cíl a hlavně bezmezné věřili v jejich věc. Nemluvě o tom, že konečně byli zase jednou hrdí na to, s kým jsou a za co bojují.

Sledoval upoceného Davlora, jak se usilovně snaží odrážet Tylosovy útoky. Ten mladý hlupák pořád ještě nebyl pro jejich černého čambreského společníka soupeřem, na druhou stranu se ale nedalo popřít, že se jeho technika i schopnosti za posledních pár týdnů velmi zlepšily.

Když mu nakonec vyletěl meč z ruky a mladík se skácel obličejem do trávy, špicmistr se neubránil smíchu.

„Děláš ty jakože vůbec něco?“ vyjel na něj Davlor naštvaně, zatímco se hrabal zpátky na nohy. „Nebo se tady hodláš poflakovat celej den a čučet, jak se ostatní dřou?“

„Já pracuju, chlapče. Ale hlavou, na rozdíl od tebe,“ usmál se Landril povýšeně a pak se obrátil zpátky do místnosti.

V duchu usilovně počítal. Bard a básník, které si před časem najal, už měli dost času na to, aby v okolí Straviru rozšířili dohodnuté historky a zaseli tam semínko naděje a očekávání. S trochou štěstí ty zvěsti pronikly i za hradby hlavního města. Zprávy o Černém klanu se navíc samovolně šířily, a to překvapivě rychle a daleko, díky čemuž se k nim dnes a denně připojovali další a další dobrovolníci. Přicházeli z nejrůznějších důvodů. Někteří byli vyštváni ze svých domovů královými legiony nebo byli svědky jejich brutalit, kterých se dopouštěly na přímý králův rozkaz. Jiní přicházeli přímo z těchto legionů, které opustili, protože nechtěli mít nic společného se šílencem na trůnu a jeho tyranií. Hodně lidí se ptalo, jestli se Xavir stane dalším králem, a Landril to nijak nepopíral ani nevyvracel. Popravdě ale neměl nejmenší tušení, jak by se k takovému nápadu bývalý velitel Sluneční kohorty postavil.

Jediné, co ho znervózňovalo, byl nedostatek novinek ohledně situace uvnitř Straviru. Landril byl zvyklý pracovat s informacemi, ale ať se snažil, jak chtěl, všechny jeho pokusy zjistit něco o dění za městskými hradbami se setkaly s neúspěchem. A protože neměl nejmenší tušení, co tam na ně čeká, řídil se svou osvědčenou zásadou – očekávat to nejhorší, a ještě to o něco přikrášlit.

Černý klan se zatím rozrostl do něčeho, co by se už dalo považovat za obstojnou armádu. Touhle dobou měli k dispozici nějaké čtyři tisíce vojáků plus těch devět stovek Dacianarců. Výcvik pokračoval uspokojivým tempem. Xavir vybral nejschopnější vojáky, jež měli k dispozici, a nechal je, aby trénovali ty méně zkušené a zasvěcovali je do umění války. To zahrnovalo nejen samotné bojování, ale i nejrůznější manévry, různé formace a další záležitosti. Valderon s Landrilem zatím probírali nejrozdílnější taktické obměny, zkoumali mapy hlavního města a jeho okolí a vůbec se připravovali na všechny varianty.

Nejvíc práce nakonec měli s čarodějnicemi, ale i ty se pomalu zlepšovaly. Hlavní zásluhu na tom měla Birgitta. Ta je přesvědčila, aby vzhledem k závažnosti situace odložily svoje obvyklé mocenské hry a politikaření, jinak naprosto běžné součásti života v Sesterstvu. Naštěstí je zprávy o Temných sestrách vyděsily tak, že ji byly ochotné poslechnout a odložit svoje ega v zájmu společné věci. Takhle po ránu ale obvykle nebyly nikde k zastižení. Většinu své práce totiž odváděly v noci, kdy ze svých čarokamenů vyráběly jakési tajemné zbraně.

Vzato kolem a kolem, přemýšlel špicmistr, nevyvíjí se to zatím nejhůř. Kolik ale ještě mají času, než budou muset vyrazit?

Odpovědi na tuhle otázku se nakonec dočkal dřív, než mu bylo milé.

Ještě tentýž den odpoledne k základně Černého klanu dorazil jezdec na zpěněném koni. Byl to jeden z Graudenových průzkumníků, kterého Landril poslal na výzvědy do Straviru.

Přihnal se k panskému sídlu tryskem, se špinavým pláštěm divoce vlajícím za ním. Zarazil koně až těsně u dveří a seskočil z něj dřív, než vysílené zvíře stihlo zastavit. Ani se neotočil, aby se pozdravil s kamarády, a bez ohlížení vběhl do domu, kde zamířil přímo za Valderonem a Landrilem. Ti seděli v Havinirově knihovně a probírali různé taktické možnosti.

Posel vběhl do místnosti, bez dechu a uřícený, a oběma se krátce uklonil. Tvář i oblečení měl celé šedé od prachu cest.

„Lidi…“ začal, ale pak mu došel dech. Předklonil se a opřel se rukama o kolena, načež to zkusil znova. „Lidi jsou… oni je měněj… ve Voldiriky.“

„Vydechni si, příteli,“ uklidňoval ho Valderon a rychle mu podal pohár s vodou. „A až budeš připravený, řekni nám všechno, co můžeš.“

„Ve městě, ve Straviru… Lidi tam… Oni je mění ve Voldiriky. Prostě je předělají. Většinu to ještě čeká, ale brzy se to stane všem z nich. Nahánějí civilisty do ohrad jako dobytek a pak je přesouvají do něčeho, čemu říkají ‚nádrže zrození‘. Tam celý ten proces začíná, a na jeho konci se z člověka stane jeden z nich, jeden z Voldiriků. Změní jim to tělo, a mysl… tu to prostě zničí. V podstatě se z nich stávají chodící mrtvoly. Dokonce si ani nic nepamatujou.“

„Jak to všechno víš?“ zeptal se ho Landril vyděšeně. „A máš nějaké důkazy?“

„Nemám, ale viděl jsem to. Na vlastní oči. Podařilo se mi dostat se dovnitř jednou z těch cest, co jste mi poradil – prošel jsem tam skrz jižní stoky.“

„Ty jsou už dávno opuštěné, takže na ně všichni zapomněli,“ přikývl špicmistr spokojeně. „Pokračuj.“

„Viděl jsem, jak to probíhá. Ty nádrže jsou uvnitř, ve městě. Bylo to… Bylo to jako masová poprava. Až na to, že všechny, kteří se nepřeměnili podle očekávání – a s nimi i ty, co se vzpouzeli – potkal ještě mnohem horší osud. Jejich těla, celá pokřivená způsobem, ze kterýho se mi chtělo zvracet, odtáhli o kus dál, k jiný nádrži, a tam je přeměnili na něco, co nedokážu popsat jinak než jako naprostou zrůdnost. Spojuje je to dohromady. Někdy po dvou, někdy po třech, občas i po vícero. Když je po všem, jejich kůže je bezbarvá a v ničem se nepodobá lidské. Oči mají všude možně, třeba na boku nebo na zádech. Narostou jim i nové končetiny, zakončené drápy. Zdržel jsem se, jen abych zjistil, co se dalo, a pak jsem spěchal zpátky sem, jak nejrychleji jsem mohl. Dva dny jsem nejedl ani nespal, jen abych tu byl co nejdřív.“

„U bohyně!“ vykřikl Landril a popadl Valderona za rameno. „Ty věci, co na nás zaútočily v lese. Pamatuješ? Podle toho, co nám tu tenhle voják popisuje, už asi tuším, co byly zač.“ Válečník přikývl a pak posla propustil. „Zdá se mi to, nebo svět kolem nás už opravdu zešílel?“ obrátil se ke špicmistrovi, když se za mužem zavřely dveře. „Jak může král něco takovýho dopustit? Musíme si pospíšit, jinak takhle přemění tisíce lidí. K tomu nesmí dojít. Tohle je horší než smrt!“

Landril přešel k oknu. „Něco se mi na tom všem nelíbí. Mardonius je sice šílenec, ale že by dopustil něco takového? Tomu se mi nechce věřit. Jenže co za tím teda je?“

„Už nemůžeme ztrácet čas. Přípravy skončily,“ prohlásil Valderon. „Už žádný další cvičení, žádný shromažďování zásob. Sice nás není nijak moc, ale to se nedá nic dělat. Souhlasíš se mnou, doufám? Pokud ano, vyrazíme za úsvitu.“

Špicmistr se otočil od okna a zachmuřeně přikývl. „Asi bychom to měli říct Xavirovi a Lupaře.“

Údolím se rozlehlo dlouhé, táhle zatroubení, a pak další a další. Vyplašení ptáci vylétli ze svých hnízd a začali divoce štěbetat, ale pak se postupně znovu uklidnili a uložili se ke spánku. Zato tisíce vojáků odhodlaně zatnuly zuby a daly se do práce.

Netrvalo dlouho a v záři ubývajícího měsíce začaly jeden po druhém mizet stany. Válečníci si balili věci a sháněli koně, aby je osedlali nebo zapřáhli do zásobovacích vozů, které projížděly rychle mizejícím ležením, a nakládaly sbalené věci na korby.

Landril všechen ten shon pozoroval z okna domu a dobře si všiml napětí, které se vznášelo ve vzduchu. K téhle chvíli směřovalo veškeré jejich úsilí několika posledních týdnů, ale když přišla, byli všichni najednou nervózní a vystrašení z toho, do čeho se pouštějí.

Jako první nasedli Dacianarové a rychle, tiše zmizeli do noci. Landril pro jejich barbarské spojence vymyslel speciální úkol. Chtěl, aby operovali daleko před postupujícími Stravimonci, a divocí válečníci byli tou představou doslova uneseni. Pomalovali si obličeje černou barvou, zahalili se do svých divošských kůží zdobených pírky, nasedli na koně a obří vlky a rozplynuli se v lesích, jako by tu nikdy nebyli. V jejich čele jela Lupara s Katollonem, který se symbolicky držel pár kroků za ní.

Tu a tam bylo slyšet vzdálené vytí, jinak jejich odjezd probíhal naprosto tiše a nenápadně. V jejich spojencích však zanechal podivný pocit prázdnoty.

Jakmile si byl Landril jistý, že všechno jde podle plánu, otočil se a rychlým krokem zamířil ke Xavirovi. Ten byl spolu s Tylosem v hlavní jídelně obsazeného panského sídla, která se během uplynulého dne přeměnila v hlavní výdejní skladiště zásob.

„Špicmistře,“ kývl mu na uvítanou urostlý válečník. „Už jsem si vybral svůj doprovod.“

Landril se naklonil, aby lépe viděl, ale u stolu seděli jen muži, se kterými utekli z Pekelné brány. „Jsi si jistý, že nebudeš potřebovat ještě někoho dalšího? Víc lidí? Budu spát klidněji, když budu vědět, že se bezpečně dostaneš na místo určení. Rychlá likvidace Mardonia je pro náš plán naprosto klíčová.“ Svoji nedůvěru ve schopnosti bývalých vězňů si raději nechal pro sebe.

Xavir se na něj divoce usmál, jako by přesně věděl, na co Landril myslí. „Tihle chlapi se probili ven z nejstřeženějšího vězení v celým království. Myslím, že dostat se nenápadně do opevněnýho města pro ně bude hračka, zejména když použijeme cestu, kterou jsem pro nás vymyslel. A kromě toho nezapomínej, že tam budu s nimi. Jestli narazíme na lidi v nebezpečí, pokusíme se jim pomoct – a když to nepůjde, zkusíme aspoň pozdržet všechna ta zvěrstva, co tam na nich páchají, dokud se do města nedostane i Černý klan. Jen doufám, že nepřijdeme pozdě.“

Landril se nesouhlasně zamračil, ale raději tohle téma dál nerozebíral. „A co tvoje dcera? Jde s tebou, nebo ji necháš u ostatních čarodějnic?“

„Já jdu s otcem,“ ozval se za ním dívčí hlas.

Špicmistr vylekaně nadskočil a pak se otočil. Za zády mu stála Elysia, ruce založené na prsou.

„Tohle bys lidem neměla dělat,“ zamumlal Landril pobouřeně. „Tahle schopnost se jednou může hodit,“ pokrčila rameny a přešla přes místnost, aby se postavila vedle Xavira.

„Ví o tomhle Birgitta?“

„Jo, ví.“

„A co na to říkala?“

„Že jsem dost velká na to, abych se uměla rozhodnout sama.“ Landril si těžce povzdechl, ale pak to raději pustil z hlavy a obrátil se ke shromážděným mužům. „Tak tohle je ono. Pokud do toho opravdu půjdete, jestli opravdu chcete proniknout do města a k Mardoniovi, tak ve svých rukou budete mít výsledek celé bitvy.“

„Víš snad o někom, jehož rukám bys ho svěřil raději?“ zakřenil se Xavir.

Špicmistr zavrtěl hlavou. „Budete muset vyrazit dřív než my s armádou,“ prohlásil. „Dostaňte se ke králi a zabijte ho. Usekneme hadovi hlavu a s trochou štěstí tím zabijeme celé jeho tělo.“

„Koně už máme připravené, takže za chvíli vyrážíme,“ prohlásil Xavir a poplácal špicmistra povzbudivě po zádech. Vypadal naprosto uvolněně, jako by o jejich plánu ani v nejmenším nepochyboval. Ten byl přitom přinejlepším smělý, ne-li přímo šílený.

Landril věděl, proč tomu tak je. Před sebou měl muže, který se chystal konečně udělat něco, co přísahal splnit už před dlouhou dobou. A on na tom měl nezanedbatelnou vinu.

Chvíli si rozložitého, urostlého válečníka prohlížel. V černém brnění a s Truchlivými čepelemi na zádech vypadal skutečně impozantně. Tohle byl pro špicmistra splněný sen. Už dlouho doufal, že Xavir vyzve Mardonia a že mu vyrve moc z rukou. Teď ten den konečně přišel, a on si nemohl pomoct a musel přemýšlet, jestli tenhle muž, starší a zahořklejší než v dobách své slávy, bude na tento úkol stačit.

„Vím, že nestojíš o žádné dojemné proslovy na rozloučenou,“ prohlásil po chvíli. „Tak ti prostě popřeju bezpečnou cestu a hodně štěstí.“

Xavir přikývl, obrátil se na patě a vypochodoval z místnosti, následovaný svou dcerou a zbytkem mužů z Pekelné brány.

Davlor odcházel jako poslední. Když míjel Landrila, povzbudivě se na něj usmál. „Nedělej si starosti, kámo. Dám ti na šéfa jakože pozor, jasný?“

„Vždyť ty nezvládneš dát pozor ani sám na sebe,“ zašklebil se špicmistr, ale pak chlapci vážně položil ruku na rameno. Oba muži se podívali jeden druhému do očí a přeskočila mezi nimi jiskra vzájemného porozumění. „Udělej, cokoli bude nezbytné, ale hlavně se postarej, ať se mu nic nestane, platí? Xavir je naše nejlepší zbraň, tak ho dostaňte tam, kam je třeba. Nenechte se ničím rozptýlit a soustřeďte se jen na váš úkol, jasné? Nesnažte se zachraňovat lidi v nouzi ani žádné podobné hrdinské nesmysly. Vaším cílem je král.“

„V klidu,“ zvedl Davlor ruce do vzduchu, jako by se vzdával. „Jo, a mimochodem, s mečem jsem už jakože fakt dobrej, abys věděl.“ Zasmál se a byl pryč.

Landril sledoval jejich odjezd z okna a nervy měl napjaté k prasknutí. Posledních několik měsíců plánoval a manipuloval ze všech sil, aby všechno vyšlo podle jeho představ – ale od téhle chvíle byl další vývoj událostí naprosto mimo jeho kontrolu.

Zbývala ještě jedna věc, kterou potřeboval vyřídit. Vyšel proto z pokoje a začal pátrat. Nějakou dobu to zabralo, ale nakonec Birgittu přece jen našel. Už před několika týdny mu řekla, aby ji těsně před odchodem do války vyhledal, pokud tedy chce vidět výsledek několikatýdenního snažení všech svých čarodějnic. To si rozhodně nemohl nechat ujít. Bylo sice brzy po ránu, skoro ještě noc, ale ona na něj už čekala. A ne sama, ale i s ostatními sestrami. Seděly v kruhu pod stromy v bývalém parku. Birgitta stála vedle sochy jednoho z králů Šestého věku, Vaprimoka, na jehož hlavě seděli dva velcí hnědí sokoli.

„Jdeš brzo,“ oznámila špicmistrovi místo pozdravu. „Ne že bych to nečekala.“

„Tak to jsem rád, že jsem tě nezklamal,“ usmál se na ni Landril a přitom poočku sledoval ostatní ženy, které ho pozorovaly stejně upřeně jako oba ptáci.

„Takže jsi mi nelhala?“

„U Zdroje, myslel sis snad něco jinýho?“

„Ne, ne, to ne. Já jen, že to znělo dost nepravděpodobně. Ale tu a tam člověku neuškodí zjistit, že se zmýlil.“

„No, jak sám vidíš, opravdu přišli. Tady Marilla,“ mávla Birgitta rukou k ženě v černém plášti, „má úžasné schopnosti, když přijde na komunikaci s jinými tvory.“

Landril se znovu zadíval na oba ptáky. Byla to krásná, vznešená stvoření, jeden s bílou hlavou, druhý s tmavě hnědou. Jejích pírka jako by se ve svitu měsíce třpytila.

„Jsi si jistá, že to bude fungovat?“

„Ne,“ pokrčila čarodějnice rameny, „ale určitě to ničemu neuškodí.“

„Tak do toho. Udělejte to, kvůli čemu jsme tady,“ pobídl ji.

Birgitta kývla na jednu sestru, která poodstoupila stranou. Ukázalo se, že mezi stromy za ní je natažená jakási síť, v jejímž středu ležela hromádka čarokamenů upevněných do podivných dřevěných rámů.

„Dva navzájem protikladné kameny, které jsme propojily mezi sebou. Bylo to neuvěřitelně náročné a nebezpečnější, než si vůbec dokážeš představit, ale nakonec se nám to podařilo. A u Zdroje, když je shodíme z dostatečně velký výšky, vytvoří proklatě silnou magickou reakci, to mi věř.“

Landril povytáhl obočí. Neuniklo mu, že žádná jiná čarodějnice zatím nepromluvila. Vlastně stály kolem úplně stejně nehybně jako ty sochy dávných králů. „O což chcete, aby se postarali tihle dva ptáci?“

„Ani náhodou,“ zasmála se Birgitta. „To by rozhodně nemohlo vyjít.“

Jeden ze sokolů hlasitě zavřískal a jeho hlas se rozlehl po okolí.

„Promiň, příteli, nechtěla jsem se tě dotknout, ale tohle byl opravdu pořádně praštěný nápad. Kdepak. Tihle dva ptáci odnesou všech našich šedesát kamenů k Akerům. Ti se postarají o zbytek.“

„Akerové se zodpovídají jen sami sobě,“ zamračil se Landril nespokojeně.

„Kdy naposledy jsi s některým z nich mluvil, co?“

„Mám-li být upřímný, tak nikdy.“

„No, já celkem nedávno, a oni přísahali pomoct nám v boji proti Voldirikům. Lidé nejsou jediní, koho jejich invaze postihla.“

Landril si znovu prohlédl připravenou síť a všiml si malého tubusu, přivázaného k jejímu středu. „V tom je zpráva pro ně?“

„Přesně tak.“

„Můžu ji vidět?“

„Ne, nemůžeš.“

Špicmistr si utrápeně povzdechl.

„To ti tak vadí, že něco nemáš pod kontrolou?“ pohrozila mu prstem čarodějnice.

„Čím míň takových věcí je, tím líp,“ pokrčil rameny. „Popsaly jste jim tam náš plán dost podrobně?“

„Budeš nám muset prostě věřit.“

Znovu si povzdechl, ale pak přikývl. „Tak dobře. Stejně nemám na vybranou, co?“

„Konečně ti to došlo. Takže pokud nemáš další otázky…“ mávla Birgitta na svoje společnice, které se konečně pohnuly a opatrně sundaly síť ze stromů a upravily ji na jakýsi vak. Pak se jedna z nich, podle špicmistrova odhadu Marilla, postavila před oba ptáky a začala na ně podivně hvízdat a skřehotat. Zatímco s nimi takhle mluvila, ostatní čarodějnice jim síť uvázaly kolem nohou.

Když s tím byly hotové, ustoupily o krok dozadu.

Jako by na to čekali, oba ptáci roztáhli křídla a začali jimi divoce bušit do vzduchu ve snaze vzlétnout i se svým nákladem. Nakonec se jim to podařilo, zvedli se ze sochy a za chvíli už zmizeli v lesním šeru.

Landril se rozhlédl po čarodějnicích, které se zatím vrátily na svá místa, skoro jako by právě dokončovaly náboženský rituál. Špicmistr měl nepříjemný pocit, že mu unikla přinejmenším polovina toho, co se tu doopravdy stalo.

„No a to je všechno,“ prohlásila Birgitta. Její nálada se viditelně změnila proti tomu, jak se chovala před chvílí. Najednou byla uvolněná a vypadala spokojeně. Vůbec se celkově změnila atmosféra toho místa. Ještě před chvílí působilo depresivně a tísnivě, ale ten pocit byl najednou pryč. Stála snad za ním nějaká podivná magie, která kolem nebezpečných čarokamenů působila?

„Myslím, že můžeme vyrazit,“ pokračovala čarodějnice. „Za jak dlouho dorazí Akerové do Straviru?“

Birgitta nezúčastněně pokrčila rameny. „Až tam budou, tak tam budou.“

„To není zrovna časový údaj, podle kterého zvládnu naplánovat bitvu.“

„U Zdroje, teď s tebou nebude k vydržení, co?“

Špicmistr ale už viděl a slyšel dost na to, aby se mohl vrátit do svých pokojů. „Musím se jít sbalit. Dacianarové už vyrazili, stejně jako Xavir s Elysií.“

„Takže sestřička je pryč,“ posmutněla Birgitta.

„Odjela s Xavirovou skupinou.“

„Musíme doufat, že se o svoji dceru postará.“

„Mám takový nepříjemný pocit, že v následujících dnech bude nejbezpečnější místo právě vedle něj.“

„Ne tam, kam má namířeno,“ zamračila se Birgitta. Bylo vidět, že chce ještě něco dodat, něco ostrého, ale pak pomalu vydechla a zavrtěla hlavou. „Chystá se napochodovat přímo do srdce tohodle šílenství a temnoty, co nás obklopujou, a spolu s ním i moje sestřička.“

Landril už byl na odchodu, ale zastavil se, obrátil se zpátky k přítelkyni a zeptal se: „Proč jí vlastně říkáš sestřička, když je dobře o hlavu vyšší než ty?“

„Protože byly doby, kdy tomu tak nebylo,“ odpověděla mu stará čarodějnice. Pak zvedla svoji hůl, mávla s ní a mžiknutím oka zmizela špicmistrovi z očí.

Pach

Xavir ve vzduchu cítil krev.

Cítil ji už od chvíle, kdy odjeli z panského sídla, což bylo předchozí noci. Cítil ji, i když věděl, že se mu to jen zdá, že kolem není nic, z čeho by ten zápach vycházel.

Ten odér totiž nebyl skutečný. Nebyl ve vzduchu, ale v jeho vzpomínkách. Takhle totiž byla vždycky cítit válka. Smrděla krví. A taky koňskými výkaly. Špínou. Zanícenými ranami a ohořelými těly. Zatím ty pachy byly jen v jeho hlavě, ale věděl, že už brzy budou skutečné.

Už uplynula spousta let od chvíle, kdy se naposledy zúčastnil takhle velké bitvy, ale vzpomínky na ni ho nikdy neopustily. Nic jiného než boj neznal a neuměl. Ani tehdy a ani dnes.

Kromě krve cítil i vlhkou zem, promáčenou předchozím deštěm, a rozkládající se listí. Tyhle pachy ale skutečné byly. Jeli skrz les ranním šerem, přímo za svým cílem. Se svými muži spal jen pár hodin, jinak se hnali tryskem, stále vpřed. Než dorazí ke Straviru, měl v plánu dopřát jim ještě jeden kratší odpočinek, ale nic víc.

Nikdo ze skupiny nemluvil. Jeho společníci na sobě měli černé zbroje, které si obarvili ještě před odjezdem. Na pohled vypadali jako vojáci, ale budou se tak i chovat, až dojde na lámání chleba? Xavir se za ně cítil zodpovědný – následovali ho, když utíkali z Pekelné brány. Proč ale za ním šli i teď? Neměli žádný důvod účastnit se následující bitvy. Tohle nebyl jejich boj. Jenže i přesto tu byli a pomáhali mu s jeho úkolem. Byli loajální. Ani od svých bratrů ze Sluneční kohorty by nemohl žádat víc.

A proto to teď byli jeho muži, od Tylose po Grenda, a dokonce i po Davlora, a on byl připravený dohlédnout na ně. Svoje bratry ve zbrani před lety ochránit nedokázal, ale teď dostal druhou šanci. Udělá všechno, co bude v jeho silách, aby tihle muži přežili následující boj.

Po nějaké době se vedle něj zařadil Tylos, aby spolu probrali situaci a další plány. Černý muž z Čambreku obvykle vypadal naprosto vyrovnaně a uvolněně, ale dnes na něm bylo vidět, že ho tíží velká zodpovědnost.

„Spoléhám na tebe, že budeš mýma druhýma očima,“ prohlásil najednou Xavir.

„To je velká čest,“ přikývl černoch.

„Opravdu? Opravdu si to myslíš? Proč považuješ za čestné zrovna to, že se mnou jedeš zachránit město tak vzdálené od tvé domoviny?“

„Protože v něm jsou lidé, jež musíme osvobodit,“ pokrčil Tylos rameny.

„Ty a já, my oba přece dobře víme, že zlo a bezpráví se dějí dnes a denně, všude, po celém světě.“

Pohled černochových očí na okamžik změkl. Zjevně přemýšlel o něčem vážném. „Ty roky, co jsme strávili v Pekelné bráně – chybělo tak málo a vše mohlo být jinak. Mohli jsme tam shnít zaživa. Ze mě mohl být šílenec bušící hlavou do zdí za deklamace starobylé poezie. Ne, nesměj se, příteli. Neměl jsem k tomu daleko, přísahám. Pak ses ale objevil ty a přiměl jsi mě, nás všechny, abychom se změnili. Zavedl jsi řád a ustavil pořádek. Nutil jsi nás pracovat, až nás bolela celá těla. Nedovolil jsi nám vraždit jeden druhého kvůli malichernostem. Možná byl někdy tvým nástrojem strach, ale mnozí z nás viděli a chápali, co je tvým cílem. Že to neděláš pro sebe, leč pro nás.“ Ta slova Xavira zahřála víc, než by dokázal jakýkoliv táborový oheň.

„Ti nejmoudřejší z nás…“ pokračoval Tylos po krátké odmlce.

„Sebe přirozeně do téhle kategorie počítáš, hádám,“ skočil mu Xavir s úsměvem do řeči.

„Přirozeně,“ zableskly se černochovi zuby v širokém úsměvu. „Takže, ti nejmoudřejší z nás – nebo možná bych mohl říct, že ti z nás, kteří milovali kvalitní poezii – pochopili nejen, co děláš, ale i proč. Že ti schází přátelství a že jej hledáš, a hlavně, že jej sám nabízíš. Nebo alespoň něco tomu podobného, protože skutečné bratrství na tom temném místě nemělo šanci vzniknout. Nyní už vím, že to byli tví druhové ze Sluneční kohorty, kdo ti scházel. Až dorazíme do města, budeš mít po svém boku ne je, ale nás. Dosti ubohá náhrada, obávám se.“

„Šli jste za mnou, i když jste nemuseli. Po našem útěku jste měli možnost odejít a vrátit se ke svým starým životům. Místo toho jste tady. Nic víc než mít věrné společníky a přátele bych žádat nemohl a ani nechtěl.“

Tylos přikývl a viditelně se uvolnil. „Víš, proč jsme tě neopustili, proč jsme se nerozplynuli v noční temnotě ještě ten den, kdy jsme prošli vězeňskou branou? Protože jsme měli pocit, že ti něco dlužíme.“

„Ale vy mi přece nic nedlužíte,“ zamrkal zmateně Xavir. „Existují dluhy, které přesahují materiální rovinu věcí, příteli. Toto je jedna z nich. Velký básník Tharmantalus kdysi řekl…“

„Jak se objeví možnost zatáhnout do rozhovoru poezii, tak vy Čambrečani prostě nedokážete odolat, co?“

„Jistěže ne. Poezií poměřujeme naši vlastní velikost,“ zakřenil se Tylos.

„Hele, necháme už těch sentimentálních žvástů, platí? Chci tě o něco požádat.“

„Mluv,“ přikývl Tylos a narovnal se.

„Jestli padnu dřív než vy, chtěl bych, aby ses postaral o Elysii. Jestli máš opravdu pocit, že mi něco dlužíš, splať to jí.“

Černoch povytáhl jedno obočí. „Samozřejmě, samozřejmě. Tvá žádost pro mne není až takovým překvapením, popravdě. Ale jestliže dovolíš, rád bych se tě zeptal na jedno. Proč se takto staráš o dívku, kterou, byť je to tvá dcera, znáš sotva pár týdnů?“

„Krev je prostě krev,“ pokrčil Xavir rameny.

Tylos se tomu zasmál. „Pokud se ony temné předtuchy naplní, tvé přání samozřejmě vyplním. Na to máš mé slovo čestného muže z jihu.“

„To mi bohatě stačí,“ přikývl urostlý válečník.

Později toho dne, když se slunce schovalo za mraky, si Xavir náhle uvědomil, že ho jeho dcera upřeně sleduje. O chvíli později se zařadila vedle něj a válečníkovi najednou došlo, jak vznešeně vypadá takhle v sedle. Byla krásná, elegantní. Jako by ji okolní svět vůbec nezajímal – navzdory tomu, co měli před sebou.

Nejspíš to byla maska stavěná na odiv pro ostatní.

„Myslíš, že umřeme?“ zeptala se ho najednou, jakoby mimochodem.

Odpověděl jí naprosto instinktivně a automaticky. Tuhle otázku dostal v minulosti už mnohokrát a věděl, co znamená i co má odpovědět. „Jednou určitě. Možná dneska. Možná v bitvě o město. Možná za rok nebo třeba za deset. Nevím kdy, ale jednou to určitě přijde. Smrt je totiž jediná jistota, kterou v životě máme.“

„Ty se smrti moc nebojíš, co?“

„Na to jsem se ptal sám sebe už nejmíň stokrát, při stovce podobných příležitostí. Pak mě to jednou začalo nudit, takhle se pořád trápit, a od tý doby na to už před bojem prostě nemyslím.“

„No, já se teda bojím.“

„To je dobrá věc, bát se,“ přikývl Xavir.

„Fakticky?“

„Fakticky.“

„Ale všichni ostatní vypadají úplně v pohodě. Pořád mluví o tom, jak se těšej na pořádný boj. Jak se už nemůžou dočkat, až Mardoniovi nakopou prdel.“

„V tom případě nejspíš lžou,“ pokrčil válečník rameny. „Jsou vyděšení, přinejmenším většina z nich určitě. Uklidni se. Tohle bude tvoje první bitva, že? Bitvy jsou něco úplně jinýho než ty malé potyčky, co jsme zatím absolvovali, třeba když jsme šli do paláce v Golaxské hlásce. Tyhle věci obvykle přicházejí nečekaně, a když už se to stane, nemáš čas na nic myslet. Nemáš čas se bát. Na druhou stranu, bitvy se blíží pomalu a ty o nich víš dlouho dopředu. Víš, co je v sázce. Řešíš všechny ty tisíce politických a taktických věcí, které jim předcházejí. Máš čas přemýšlet – a co hůř, okolnosti tě nutí přemýšlet. Připravuješ se na všechny eventuality, děláš si starosti s tím nebo oním… Ale nakonec je to zase stejné. Prostě jen meč proti meči, ocel proti masu. Jen v trochu větším měřítku.“

Xavirova malá skupina se dál hnala po blátivých cestách směrem ke Straviru. Znovu si svoje společníky prohlédl a zhodnotil je. Měli černé helmy, černé zbroje. Černé štíty na zádech pod černými plášti, meče v černých pochvách u pasů. Dostali dobrý výcvik, byli slušně vybavení. Vypadali připravení na všechno, tvářili se zachmuřeně a usilovně skrývali svůj strach za sebevědomou fasádou.

Od hlavního města je dělila jedna noční jízda, ale oni tam nemířili, přinejmenším ne přímo. Dacianarové měli za úkol příští den krátce před soumrakem zaútočit a strhnout na sebe pozornost městských stráží, zatímco Xavir se svými muži pojede úplně jinou cestou.

Válečný příliv

Stovky divokých Dacianarců proudily do holého údolí jako temná přílivová vlna. Jako první jeli válečníci na obrovských vlcích a za nimi stovka lučištníků v koňských sedlech.

Lupara měla po letech konečně znovu pocit, že je opravdu naživu. Jak na to mohla zapomenout?

Řítila se ze svahu dolů na Vukosově hřbetě a boky jí kryli Faolo s Rafem. Ve vzrušení z nadcházející bitvy našla kus sama sebe, na něj už před lety zapomněla, že v ní vůbec existuje. Oči a tváře měla natřené modrou a černou barvou, do vlasů měla zapletené stříbrné ornamenty a vlčí zuby, na zádech jí visel těžký obouruční meč a v ruce svírala válečnou sekeru. Katollon jel pár metrů za ní. To on jí, sám od sebe, nabídl místo v čele útoku, místo na samém hrotu tesákové formace, která se nyní divoce zakusovala do údolí.

Kamenná strážní věž, jedna z mnoha, které v širokém kruhu obklopovaly hlavní město a ve kterých sloužilo vždycky pět nebo šest stravimonských vojáků, neměla proti Dacianarcům nejmenší šanci. Vtrhli dovnitř dřív, než si překvapení strážci vůbec uvědomili, co se děje, a bez milosti je pobili. A když se někdo pokusil o útěk, roztrhali ho na kusy ostražití vlci.

Pak divoši opět nasedli a pokračovali dál. Projížděli kolem zpustlých farem a opuštěných usedlostí, hnali se kolem polo rozpadlých plotů a zanedbaných vinic a cestou likvidovali každý náznak obrany. Konečně se na vrcholku jednoho kopce rozzářilo světlo signálního ohně, ohlašující nebezpečí. Výborně. Přesně o tohle jim celou dobu šlo. Jestli se jim podaří vylákat městskou posádku ven za hradby, Xavirova mise bude o hodně snazší.

Uběhlo několik hodin a vlčí tlapy polykaly míli za mílí. Dacianarové se neúprosně hnali stále vpřed a decimovali vojenské posádky a strážní body, na které cestou narazili.

Pak objevili voldirikánské ležení. Podivné stany, velké jako námořní karavely, pokrývaly rozbahněná pole v úzkém údolí, z jehož úbočí už bylo vidět na stravirské hradby.

Mezi Lupařinými druhy se ozvalo divoké výskání a vytí.

Poté se před nimi objevilo čtyřicet elegantních válečníků zakutých v nablýskaném bronzu. Vukos se k nim instinktivně stočil a královna pozvedla svoji sekeru. Voldirikové na nečekaný útok nedokázali dostatečně rychle zareagovat a postavit se jim.

Vzduchem létalo bláto, usekané končetiny, zlámané meče a kusy bronzových plátů.

Když se Lupaře ještě s několika dalšími podařilo prorazit nepřátelskou řadu, ocitla se tváří v tvář dalším třiceti Voldirikům, usilovně se snažícím dát dohromady nějakou rozumnou formaci. Okamžitě se na ně vrhla, za ní následovali další její krajané.

Zatím to šlo dobře. Nebyli tu žádní cestovidci, a tím ani žádná magie, takže Dacianarové se probíjeli nepřátelskými řadami bez větších problémů.

Jenže pak se zleva ozval příšerný řev a země se otřásla a objevila se tam jakási obrovská, slintající příšera. Byla vysoká jako kostelní věž a vynořila se v záplavě rozdrcených trámů a kamení ze staré důlní štoly, kterými bylo okolí Straviru pro tkané. Nestvůra měla nepřirozené množství končetin, šedivou kůži a tři pokřivené tlamy plné zubů. Znovu zařvala a vrhla se do boje.

Lupara poslala levé křídlo, aby se s touto novou hrozbou vypořádalo. Do čela útoku se postavil Katollon. Královna se raději soustředila na hlavní sílu Voldiriků, která se zatím jakž takž držela proti dacianarskému útoku. Problém byl, že každý z cizinců musel současně bojovat s jezdcem i s jeho vlkem, což bylo nad jejich síly. Díky tomu postupně podléhali a jejich kruh se stále zmenšoval. Pár nepřátel v bronzových přilbách ukázalo alespoň trochu duchapřítomnosti, a místo aby se připojili k hlavní voldirikánské síle, napadli Lupařiny muže z boku. Bylo jich ale málo a brzy podlehli přesile rozdivočelých barbarů.

Za chvíli byli všichni cizinci mrtví a Lupařini válečníci se obrátili, aby sledovali Katollonovy divoké jezdce, kroužící kolem obří bestie. Ozvalo se troubení rohu, povolávající do akce lučištníky. Stovka mužů a žen v koňských sedlech, všichni s tvářemi pomalovanými rudou barvou místo černé a s hustými kožešinovými plášti na zádech, se zapojila do boje. Ze svých luků stříleli oběma rukama, takže koně řídili jen koleny a předváděli přitom takovou úroveň schopností a dovedností, že na ně Lupara zůstala překvapeně zírat. Za ty roky úplně zapomněla, jak úžasní jezdci její krajané jsou.

Nyní se tryskem řítili v kruzích kolem svého cíle a stříleli do něj jeden šíp za druhým. Bestie při každém zásahu zařvala, ale většina střel se neškodně odrazila od její kůže. Střelci si toho ale brzy všimli a raději se zaměřili na zranitelnější místa, tedy na její čtyři oči a tři řvoucí tlamy. Katollon se svými válečníky zatím kroužili jako dravci kolem své kořisti. Tu a tam vyrazili vpřed, aby zrůdě zasadili ránu, a pak se zase stáhli, dřív, než stihla zareagovat.

Nakonec si na ní bolest a únava vybraly svoji daň a ona uklouzla v rozmočené půdě. Divoce zamávala rukama a udělala krok stranou, jak se snažila získat rovnováhu, čímž zašlápla jednoho z vlčích jezdců hluboko do bláta. Když se noha znovu zvedla, vlk se nejistě postavil na tlapy a otřepal se, zjevně nijak vážně nezraněný. Jezdec ale zůstal ležet na zemi v bezvědomí, ne-li mrtvý.

Monstrum se zatím zhroutilo k zemi, a v tu chvíli se na něj vrhli Katollonovi muži. Pod jejich sekerami a pod drápy jejich vlků se úděsná hlava rychle změnila v krvavou kaši. Jezdci byli během okamžiku celí od krve, která stříkala na všechny strany, ale pak se některému z nich podařilo prorazit lebku a zasáhnout mozek. Obří zrůda příšerně zařvala, naposledy se otřásla a ztuhla.

Mrholení se v tu chvíli změnilo v průtrž mračen. Všude kolem Dacianarců se půda měnila v krvavé bláto. Jezdci se rychle seřadili a zamířili pryč z údolí, kde se celá bitva odehrála. Neměli v úmyslu nechat se tu polapit jako v pasti, a jejich rychlonozí vlci je snadno odnesli pryč, dřív než k tomu mohlo dojít.

Smrákalo se a divocí válečníci se hnali dál směrem na Stravír.

Xavir klidně jel v čele své malé jednotky. V sousedním údolí zuřily boje, protože jím jela Lupařina armáda mířící na Stravir. Zrovna míjeli skálu, na jejímž vrcholku oslnivě zářil osamělý výstražný maják. Ten sice na jednu stranu varoval město před útokem Dacianarců, ale na stranu druhou svým jasem znemožňoval vojákům, aby viděli skupinku několika jezdců, nenápadně mířící k městu přímo kolem nich.

Jeli po malých, nepoužívaných cestách, které se kroutily mezi stromy a přerostlou vegetací. Tu a tam museli dokonce sesednout a cestu dál si prosekat. Postupovali proto pomalu.

„Kam máme kurva jakože namířeno, šéfe?“ zašklebil se při jedné z takových zastávek Davlor a utřel si nos rukávem. „Přímo dovnitř do kopce.“

„Kamže to?“

„Je tam průchod do města,“ prohlásil Tylos.

„Jak to sakra víš?“

„Bylo nám to řečeno. Což jsi neposlouchal, o čem Landril s Xavirem diskutovali?“

„No jakože jasně, to víš, že jo, ale…“

„Ale seš zasranej idiot,“ ušklíbl se Jedral a odplivl si. „Jak se debil jako ty dokázal dožít dospělosti, to je nad moje chápání.“

„Ticho,“ zasyčel na ně Xavir popuzeně. „Ti vojáci nahoře nás možná nevidí, ale hluší rozhodně nejsou.“

„Promiň, šéfe,“ schlípl okamžitě Davlor a vyděšeně se podíval směrem k majáku nad nimi.

Xavir přesekl posledních pár větví, jenže místo cesty dál před nimi vyrostla jednolitá skála porostlá mechem. Usmál se, předklonil a začal skálu zkoumat. Pak spokojeně přikývl. Pořád to tu bylo.

V kameni byly vytesané zašlé runy představující iniciály krále Cedia a číslo tunelu. Tenhle byl trojka. Xavir začal skálu pozorně prohmatávat, kousek po kousku, a po chvíli skutečně našel malou prasklinu. Vytáhl jeden ze svých mečů, zasunul ho do ní a pak pokynul Tylosovi, aby udělal totéž se svou zbraní. „Nezničíme je tím?“ zamračil se černoch nejistě.

„Kdyby to byly normální čepele, tak určitě. Tyhle ale ne.“ Společně začali svými meči páčit skálu, a skutečně, během pár minut se jí část odsunula a před nimi se otevřel průchod do zatuchle páchnoucí chodby.

„Co to má jako bejt?“ vyvalil Davlor oči.

„Jeden ze čtyř tunelů, které nechal Cedius postavit pro případ, že by někdy musel král prchnout z města.“

„Používal je k něčemu?“ zajímal se Tylos.

„Ne. Ale já a moji bratři jsme měli za úkol chránit krále, a tyhle tunely, to je naše práce. Jsou to staré doly, které jsme zpevnili, zmapovali a zakryli jejich východy. Jeden z nich jsem dokonce vybudoval sám, vlastníma rukama.“

„Tak proto ti bylo známo, že ty tunely končí právě zde?“

„Víceméně. Tenhle východ z města je ten, co jsem postavil já. Ty ostatní tu byly už dávno, my je jen využili. Tenhle byl jiný, musel jsem ho teprve prorazit. Kromě mě o něm věděl jen Cedius. Dál už jsem ho neukázal nikomu, ani svým bratrům.“ V tu chvíli k nim z dálky dolehl hlasitý řev.

„Myslím, že bysme měli vyrazit,“ prohlásil Xavir. „Dacianarci dělají, co můžou, aby upoutali pozornost, a Valderonova armáda nejspíš také dorazí co nevidět.“

„No a kam nás tenhle tunel jakože dostane?“ chtěl vědět Davlor.

„Za druhou městskou hradbu, do sklepa jedné ze starých městských pekáren. Je dost úzký, tak si dávejte pozor. Vzduch uvnitř nejspíš bude dost zatuchlý a bude se vám špatně dýchat, ale nenechte se tím odradit. Elysio, máš tu věc?“

Jeho dcera okamžitě přistoupila a vytáhla z toulce jeden ze svých šípů. Zvedla ho a chvíli cosi šeptala v čarodějnickém jazyce. Kámen zasazený do hrotu pojednou začal zářit. Napřed jen lehce, potom víc a víc a za chvíli jasně osvětloval tunel před nimi.

Xavir dívce položil ruku na rameno a nasměroval ji dovnitř. Sám ji následoval v těsném závěsu. Ostatní se zařadili za ně a společně vstoupili do tajné únikové chodby krále Cedia Moudrého.

Hrot kopí

Na tuhle příležitost Valderon čekal celé roky, snil o ní v temných letech pod Pekelnou bránou. Doufal, že se ještě jednou postaví do čela armády, že z první linie povede tisíce mužů do boje. Nikdy ho ale nenapadlo, že to bude probíhat právě takto. Že bude stát v čele povstalecké armády a cílem že bude jeho rodné město. Že bude bojovat za to, aby ho vyrval z rukou tyranského krále. Trochu ho mrazilo z pomyslem, co bude dál. Co se stane, pokud – až – uspějí. Pokud šlo o něj, nevěděl to. A prozatím ho to ani nezajímalo.

Jel společně s Landrilem a čarodějnicemi. Na cestě byli už druhý den. Přes noc se utábořili v lesích, a zatímco spali, zvědové pročesávali okolí a likvidovali každého, kdo by je mohl zahlédnout a rozšířit zvěsti o jejich pochodu na Stravir.

S každou další mílí se Valderonovi dýchalo hůř a hůř. Postupovali ve stopách Dacianarců, kteří tudy jeli před nimi. Divoce se přehnali přes tuhle opuštěnou zemi plnou zchátralých farem a zpustlých polí, a jejich stopa se nedala přehlédnout už jen proto, že ji lemovaly voldirikánské mrtvoly, mezi kterými tu a tam ležel i některý z vlčích jezdců.

„Ty mrtvoly nejsou zrovna čerstvé,“ prohlásil Landril najednou. „Lupara a její krajané před námi mají bezmála jednodenní náskok.“

„Myslíš, že bysme měli zrychlit?“ znejistěl Valderon. „Před námi možná právě teď umírají lidé.“

„Pokračujeme podle plánu,“ zavrtěl hlavou Landril. „U bohyně, musíme se držet plánu.“

„Takže do boje se zapojíme zítra ráno.“

„Jestli Lupara sehraje svoji roli, jak má,“ ušklíbl se Landril. „Člověk se nemůže spoléhat na…“

„Udělá, na čem jsme se domluvili,“ přerušil ho Valderon popuzeně. „Jí věřit můžeme. Jenže ty nevěříš nikomu, že?“

„Asi máš pravdu,“ pokrčil špicmistr rameny.

„Jenže kdybychom válčení a bojování nechali na tobě, tak zaručeně prohrajeme. Ty jsi možná taktik a stratég, ale ne bojovník. To je její doména, stejně jako moje.“

„Ne tak úplně, přinejmenším v tvém případě. Ty máš i další schopnosti.“

„Co tím myslíš?“ Pravdou bylo, že Valderon měl k Landrilovi mnoho výhrad, ale současně ho i hluboce respektoval. Špicmistr byl nepopiratelně inteligentní, možná i geniální, a novopečený generál si jeho názorů velmi vážil – byť s nimi ne vždy souhlasil.

„Umíš to s lidmi,“ pokrčil Landril rameny, jako by to bylo samozřejmé. „To je základní schopnost dobrého vůdce. Každý hlupák se může postavit do čela armády a padnout s mečem v ruce, v tom není žádné umění. Jenže ty dokážeš lidi přesvědčit, aby tě následovali. Dokážeš je inspirovat, aby ze sebe vydali to nejlepší. Tak, jako to dělali všichni velcí hrdinové v minulosti.“ Valderon se nejistě ušklíbl. „Děláš rozsáhlý závěry o někom, koho skoro neznáš.“

„Tímhle si jsem jistý. Během uplynulých dní jsi většinu času strávil s těmi vojáky, co teď jedou za námi. Já jsem spal v panské posteli na péřových matracích, ty s nimi ve stanech nebo pod širým nebem. Když se k nám připojil Grauden s tou svou skupinou, během chvíle jsi z nich udělal přirozenou část naší skupiny, se kterou jsme byli už od útěku z Pekelné brány. Nebo, pokud nevěříš mně, možná uvěříš Xavirovi. Je k tobě mnohem míň kritický než k nám ostatním a bez řečí tě ve všem poslechne. Tohle všechno jsou přednosti nezbytné pro dobrého vůdce. Přiznávám se, že jsem o tobě a tvých schopnostech dlouho pochyboval. Chtěl jsem, aby se do čela armády postavil Xavir, jenže to nešlo. To, co se mu stalo, ho změnilo víc, než jsem čekal. Muž, kterého jsem poznal u Cediova dvora, je nejspíš nenávratně pryč.“

Valderon zaraženě mlčel.

„Dokonce i Lupara je tebou unesena,“ dodal po chvíli Landril a po očku svého společníka sledoval, jak na to zareaguje.

„K tomu nemám co říct,“ prohlásil Valderon ledově. „Není o čem mluvit.“

„Jak vidím, jsi čestný muž, příteli. Odolal jsi dokonce i svodům vlčí královny.“

„Do toho ti nic není, špicmistře. V tomhle ohledu jsem na tom stejně jako Xavir. Zamiloval jsem se a pak se spálil tak, že se z toho moje srdce už nikdy nevzpamatovalo. Oba nás to zasáhlo víc, než by to dokázala nepřátelská zbraň. Abysme to vůbec unesli, museli jsme se zatvrdit. Teď máme kolem srdce postavené hradby, které už nikdy nikdo nestrhne. Ani vlčí královna, ani nikdo jiný.“

Landril se jen vědoucně usmál a nic neříkal.

Noc uplynula, aniž by se stalo něco zvláštního. Vojáky rušilo jen chrápání jejich druhů, košilaté vtipy a diskuze o tom, co jim přinese nadcházející den, a za svítání byli už zase na cestě a mířili k hlavnímu městu. Bylo jasné ráno, slunce zářilo z bezmračné oblohy, ale kolem poledního se klasicky zatáhlo.

Valderon, Landril a Birgitta jeli napřed, kus před hlavním vojem. Sledovali stopu Dacianarců, lemovanou mrtvolami, a brzy se dostali městu na dohled.

Uplynulo mnoho let od chvíle, kdy Valderon naposled viděl Stravir. Stovky věžiček, které se tyčily nad centrem města, se třpytily v dešti. Občasné blesky se oslnivě odrážely v zrcadlových střechách obřího paláce – místa, které obýval tyran Mardonius.

Město obklopovaly dvě obrovské žulové zdi. Kámen na ně pocházel z okolních kopců, odkud ho vytěžili už před celými staletími. Hradby byly postavené tak, že vypadaly jako přirozené prodloužení dvou vrchů, mezi kterými město stálo. Na pohled se zdálo, že sama příroda natáhla svoje ruce a sevřela Stravir ve svém náručí. O kousek dál směrem na východ byla široká řeka, která tekla do Rhamanova moře.

Valderona pohled na jeho rodné město zaujal natolik, že skoro přehlédl, co se děje na pláních před ním, asi míli od hlavní brány. Bojovali tam Dacianarové – a pokud byly Landrilovy odhady správné, tak už od včerejšího večera. Proti nim stály tisíce legionářů a do bronzu zakutých Voldiriků.

Kmenová armáda se rozdělila na pět malých částí. Jejich vlci snadno předběhli koně, čehož barbarští válečníci využívali k tomu, aby neustále útočili a stahovali se, čímž nepřátelské armádě bránili zaujmout nějaké rozumné postavení. Odvedli neuvěřitelnou práci, zejména na levém křídle, ale nepřátel a hlavně Voldiriků bylo mnohem víc, než s čím ve svých plánech povstalci počítali.

Vedle Valderona si špicmistr vytáhl mapu oblasti na voskovaném papíře. Krátce ji přelétl očima a pak se zaměřil na bojovou scénu před sebou jako nějaký věštec, snažící se zahlédnout obrazy z budoucnosti. Zapomenutá mapa v jeho ruce se divoce třepotala ve větru, který k nim zdálky přinášel zvuky řinčícího kovu a občasné výkřiky.

„Měli bychom pokračovat po cestě, přímo skrz údolí,“ prohlásil Landril po chvíli. „Není důvod snažit se zmizet v kopcích. Lupařiným úkolem bylo vytáhnou Voldiriky a legiony zpoza hradeb a zaměstnat je natolik, aby se nemohli vrátit.“

„Což se jí zjevně povedlo,“ přikývl povstalecký generál. „Proč vypadáš, že tě to překvapilo?“

„Spíš uklidnilo, popravdě.“

„Tak na co čekáme?“ zamračil se Valderon. „Lidem ve městě hrozí příšerný nebezpečí. Musíme vyrazit.“

Landril ho ale zarazil zvednutou rukou a pak se obrátil k Birgittě. „Kdy by měli dorazit ti tvoji létající přátelé?“

„Očekávaly jsme je dneska ráno.“

„Výborně. Takže se zjevně neukázali,“ zašklebil se kysele špicmistr.

„Oni přijdou,“ ujistila ho čarodějnice. „Ale jestli se zapojí, zatímco my tady budeme klábosit, tak to stejně k ničemu nebude.“

„Zdá se mi to, nebo jsme si najednou prohodili role? Já váhám, zatímco ty mě ženeš do války?“

„Já nikoho nikam neženu. Jen to už chci mít za sebou, nic víc.“

„Má pravdu,“ přikývl Valderon. „Měli bysme vyrazit a zapojit se do bitvy.“

Vrátili se k postupujícím vojákům a Černý klan se vydal na poslední míli svého pochodu k bojišti na pláni pod stravirskými hradbami: Navzdory všem bývalým nepřátelstvím a rivalitám, dnes byli všichni jedna rodina, jedno vojsko sjednocené společným cílem a nepřítelem.

Čarodějnice se přidaly ke svým bývalým klanům, takže nyní byly rovnoměrně rozptýlené mezi vojáky. Jejich prvním úkolem bylo zahalit postupující jednotky do magických stínů tak dobře, jak jen dokážou. Všechny naráz pozvedly svoje hole k nebi a začaly zaříkávat v jazyce, jaký Valderon ještě nikdy neslyšel. Najednou z Birgittiny hole vyrazil paprsek fialového světla a spojil ji s holí jiné čarodějnice, která se pak stejným způsobem propojila s další a další, až se nad vojskem vytvořila magická, oslnivě jasná síť. Vtom však světlo zmizelo a zanechalo po sobě nepřirozenou temnotu, která ležela nad vojskem jako mrak.

Landril mohl jen doufat, že při pohledu zvenku to bude fungovat lépe, než jak to celé vypadalo zevnitř.

Černé praporce pleskaly ve větru, jak Černý klan pochodoval přes stravirskou úrodnou rovinu jižně od města. Asi půl míle vlevo i vpravo od nich se terén začínal zvedat do kopců, které chránily město ze stran. A přímo středem tohoto údolí se valil černý mrak, ukrývající ve svém nitru celou armádu. Valderon jel v jejím čele spolu s jízdou. Většina vojáků byla pěších a pochodovali za nimi.

Jak se blížili k bojišti, začaly k nim doléhat zvuky provázející bitvu: řinčení mečů, dusot kopyt, troubení polnic i křik raněných a umírajících. Jak postupovali, cesta kolem nich byla pokrytá mrtvolami.

Valderon si nasadil přilbu a spustil hledí, připravený vrhnout se do boje. Srdce mu bušilo jako o závod. Protáhl si ramena, aby aspoň trochu uvolnil napětí, a pevněji sevřel jílec svého kouzelného meče. Birgitta vedle něj pořád držela svoji hůl nad hlavou a zaříkávala.

Generál horečně uvažoval, jestli je už Voldirikové viděli, nebo ne. Konečně se rozhodl a vydal pokyn, na základě kterého se armáda Černého klanu rozdělila na pět samostatných divizí. Jednu tvořila jízda, další lučištníci, a konečně tři oddělené bloky pěchoty.

Znenadání koutkem oka zahlédl pohyb na obloze nad sebou, a když zvedl hlavu, ulevilo se mu. Na tohle celou dobu čekali.

Nad nimi letělo patnáct lidských postav s obřími orlími křídly v dokonale trojúhelníkové formaci.

„Teď se dobře dívej, tohle bude stát za to!“ vycenila Birgitta zuby v divokém úsměvu.

O okamžik později Akerové doletěli nad nepřátelské jednotky, zrušili formaci, rozletěli se na všechny strany a přitom shazovali jakési předměty přímo do srdce voldirikánské armády. Kam dopadly, tam se k nebi zvedaly obří víry ohně a vody a větru a blesků. Každý z nich pohltil stovky nepřátel. Země se pod uvolněnou silou divoce otřásala. Všude byl slyšet příšerný křik a jekot. Obrněné postavy, celé zahalené v plamenech, se bezmocně potácely po bojišti, marně doufajíce v záchranu. Těla těch, kteří se ocitli přímo v epicentrech výbuchů, byla odmrštěna stovky metrů daleko. Země se vzdouvala jako moře v bouři a podivné, nepřirozené vlny zasáhly i městské hradby.

Během pár vteřin byla dobře čtvrtina královského vojska zničena.

Akerové zatím pokračovali dál k městu, kde naráz odhodili zbytek svého nákladu. Rudě se zablesklo a ozvala se obrovská rána, následovaná odporným praskáním. Vojáci i kamenné bloky se rozlétli kolem, jako když dítě rozkope hrad z dřevěných kostek. Nebýt pohotovosti jednoho z cestovidců v armádě pod městem, který kolem sebe a svých vojáků vztyčil ochranný štít, rozmačkaly letící kameny další stovky nepřátel.

Akerové zatím vyletěli do výšky a během pár okamžiků zmizeli z dohledu.

Valderon na tu zkázu zíral s otevřenou pusou. Pak se přece jen vzpamatoval a začal štěkat rozkazy. Čarodějnice uvolnily svůj magický stín a Černý klan najednou stál kousek od bojiště, všem na očích.

Generál vykřikl další rozkaz, popohnal koně, vytasil zbraň – úžasnou Čepel temnoty – a vyrazil v čele jízdy do útoku.

Pod zemí

Divoké záchvěvy země některé muže vyděsily, ale Xavir si jich nevšímal. Ve světle magického šípu šel klidně dál.

„U bohyně, co to jako bylo?“ vydechl Davlor.

„Nad námi zuří bitva,“ pokrčil Tylos rameny.

„Pro smilování bohynino, mohl bys kurva jednou držet zobák, Davlore?“ vyštěkl Jedral popuzeně. „Poslouchám to tvý žvanění už celý týdny a v týhle zasraný díře ho už fakt nerozdejchám, jasný?“

„A co když se ostatním tyhle moje řeči jakože líběj, hmm?“

„Chlapi, bude mít někdo námitky, když tady klukovi rozbiju držku?“

„Ne.“

„Ani náhodou.“

„Klidně.“

„Vidíš?“ ušklíbl se Jedral.

Xavir se pro sebe usmíval. Jeho společníci se vrátili ke svým způsobům z Pekelné brány. Dobře ale věděl, že se jen snaží zbavit strachu, který cítili.

Pomalu, opatrně šli dál s Elysií v čele a Xavirem hned za ní. Pozorně poslouchali, jestli je někdo neodhalil, jestli neuslyší nějaký poplach nebo dusající nohy stráží. Ale kromě zatuchlé ho zápachu kolem nebylo nic, co by stálo za zmínku. Prostě jen starý, opuštěný důl.

Xavir byl rád, že všechny chodby, kromě té hlavní, jsou zasypané. I to byla jeho práce. Chtěl mít jistotu, že kdyby Cedius musel skutečně prchnout z města, tak v podzemí nebude zbytečně bloudit a ztrácet drahocenný čas.

Šli podzemím už celé hodiny a za tu dobu si udělali jen dvě krátké zastávky. Muži si začínali stěžovat – na nedostatek světla, že už jsou tu moc dlouho, že je tu zima a vlhko. „Už tam skoro jsme,“ ujistil je Xavir. Když to říkal podruhé, sám tomu věřil.

Konečně důl vyústil do starého kanalizačního systému. Světlo z kouzelného šípu se lesklo na olejnatých kalužích vody, co tu stály.

„To je smrad, že by jeden zdech,“ zašklebil se Davlor znechuceně. Hlas se mu vrátil stonásobnou ozvěnou.

Xavir se na něj vztekle zamračil a pohybem ruky ukázal, že má mlčet. Pak je vedl dál, hlouběji do města.

Po nějaké době ho dohnal Grend. „Proč je tady takový ticho?“ zašeptal. „Vůbec se mi to nelíbí.“

Xavir ho rozhodným gestem umlčel a pokračoval dál, dokud nenašli starou, rozpadající se schodištní šachtu.

„To je ono?“ zeptala se tiše Elysia.

„Tohle je jeden z vchodů sem dolů, jo.“ Opřel se o vlhké zdivo a svolal k sobě i ostatní. „Ty schody vedou do starý pekárny, co je součástí paláce. Za mých časů to místo bylo opuštěný – úmyslně –, ale nevím, co všechno a jak moc se za Mardoniovy vlády změnilo. Nejspíš nic, ale raději buďte opatrní.“

Nikdo nic neřekl, jen mlčky přikývli na souhlas.

Xavir šel nahoru jako první, jeho dcera se zářícím šípem v ruce hned za ním. Po nějaké době vystoupali k zaprášeným padacím dveřím, zasazeným ve stropě. Bývalý velitel Sluneční kohorty je opatrně pootevřel a nahlédl do místnosti nad nimi. Neviděl ale nic než tmu.

„Celé tohle místo nějak divně smrdí,“ zašeptal. „Elysio, kdybys hodila to svoje světlo dovnitř, jak dlouho vydrží, než zhasne?“

„Moc ne. Pár úderů srdce. Dost na to, aby ses měl čas rozhlídnout, i když budeš rychlej. Pak pro něj můžu zaběhnout, případně tady u sebe mám ještě jeden.“

„Dobře. Jdeme na to,“ přikázal.

Dívka se naklonila přes jeho rameno a hodila zářící šíp do místnosti. Chvíli se kutálel po zemi a pak se zastavil.

Na Xavira zíraly nevidoucí, nehybné oči.

Místnost byla plná ležících, zakrvavených těl.

„Jsou tam mrtvoly,“ zašeptal svým společníkům. „Několik dní staré. Takže budeme potřebovat ten druhý kámen.“

Během pár vteřin ho dívka rozsvítila.

„Půjdu první,“ prohlásil Xavir. „Ty hned za mnou, a pak ostatní.“

Ani nepočkal, až ostatní potvrdí, že ho slyší, rozrazil dveře a skočil do místnosti, Truchlivé čepele v rukou. Elysia mu byla v patách, ale při pohledu okolo zalapala po dechu.

Xavir se zarazil a pohybem naznačil ostatním, aby zatím zůstali na schodišti a nechodili dovnitř. Pak se v magickém světle rozhlédl kolem, aby si celé místo lépe prohlédl. Celkem napočítal dva tucty mrtvol.

„Co to má sakra bejt?“ už se nesnažil mluvit potichu. „Pojď sem,“ mávl na Elysii a ukázal na místo na opačném konci místnosti. Po zemi leželi muži i ženy v otrhaných hadrech. Všichni do jednoho měli podřezaná hrdla, ale něco na celé scéně bylo zvláštní.

Pak koutkem oka zachytil odlesk světla na střence nože, který ve svých křečovitě sevřených prstech držel mrtvý muž v rohu místnosti. Byl holohlavý, vyhublý a zjevně starý. Oblečení měl stejné jako ostatní, ale u nohou mu ležela kniha nadepsaná Bohynina říše.

Konečně to všechno dávalo smysl.

„Spáchali tady sebevraždu,“ prohlásil Xavir hlasitě. „Rozhodli se pro to dobrovolně. Všichni mají čistě podříznuté žíly, aby zemřeli rychle a zbytečně netrpěli.“

„Ale proč by něco takovýho dělali?“ Elysiin hlas byl plný hrůzy a odporu.

„Protože lepší možnost neměli.“

„Prosím tě. Co může být horší než smrt?“ Bylo vidět, že se jí podlamují kolena. Nejspíš to bylo částečně děsem nad tím, co viděla, a částečně odporným smradem, kterého bylo celé to místo plné.

„To se brzy dozvíme.“ Přistoupil k dceři a položil jí ruku na rameno. „Já vím, je to hrozné. Zvládneš to?“

„No jasně,“ přikývla dívka a narovnala se. „Jsem úplně v pohodě.“

Nejspíš nebyla, ale zkušený válečník nechtěl zbytečně tlačit na pilu, že by jí dal najevo opak. Že mu byla ochotná takhle lhát, jí ve výsledku možná pomůže se se vší tou hrůzou kolem skutečně vyrovnat.

Takže jen přikývl a vrátil se k šachtě, kde čekali ostatní. „Už můžete nahoru. Jen bych vás chtěl varovat, že to není moc hezkej pohled.“

Jeden po druhém se bývalí vězni vyšplhali do místnosti a znechuceně, vyděšeně se rozhlíželi kolem. Davlor se skrčil v koutě a hlasitě zvracel.

„Ten smrad…“ Jedral ustoupil o dva kroky dozadu a pozvedl svoji sekeru, připravený na všechno. Přimhouřenýma očima si prohlížel scénu před sebou.

„Co se tady u bohyně stalo?“ zeptal se Grend klidně. Zdálo se, že bývalý pytlák to celé nese mnohem lépe než ostatní.

Xavir jim vysvětloval svoji teorii, ale najednou se zarazil. Venku za zdí proběhla skupina vojáků, zahnula za roh a oddusala směrem k hradbám. Všichni ztuhli uprostřed pohybu. Když se znovu rozhostilo ticho, našel Xavir zabedněné okno vedoucí na ulici, opatrně ho pootevřel a vykoukl ven. Neviděl ale nic než ošuntělou, rozpadající se budovu na opačné straně ulice.

„Jdeme,“ mávl na svoje společníky.

„A co tady s těmahle?“

„Pro ty už nic udělat nemůžeme,“ prohlásil Xavir ledově a otevřel okenici dokořán, protáhl se jí a vylezl na ulici. Zhluboka, spokojeně dýchal čerstvý vzduch a čekal, až se k němu připojí i ostatní.

Nemohl si pomoct a musel obdivovat povědomé elegantní budovy kolem. Hlavu měl najednou plnou vzpomínek na přehlídky, které tudy vedl; na bujaré pitky se svými druhy; na to, jak tudy doprovázel Cedia na cestách za státními záležitostmi. K těmhle kamenným ulicím měl téměř vlastnický vztah, jak s nimi byla spojená nejlepší léta jeho života. Tohle bývalo jeho město. A nechybělo mnoho, a pořád ještě by jeho bylo. Jenže místo toho si ho pro sebe uzurpoval chamtivý ambiciózní sebestředný hlupák, který se o něj nijak nezajímal a který s jeho obyvateli provedl jen bohyně ví co.

Najednou se za jeho zády ozvalo hlasité zařinčení. Davlorovi se podařilo zachytit si nohavici v rámu, a když se ji pak snažil vyprostit, spadl na zapomenutý kbelík.

„Zmlkni,“ zasyčel na něj Xavir nespokojeně. „Jestli nás kvůli těm tvejm hloupostem najdou, zabiju tě vlastníma rukama, abych jim ušetřil práci.“

„Promiň jako, šéfe,“ zašklebil se Davlor zkroušeně a mnul si naraženou bradu.

Xavir si ho ale už nevšímal. Přesunul se k rohu, aby obhlédl situaci na ulici. Jedním směrem bylo vidět skupinu voldirikánských lovců, zatímco na té druhé bylo pět na první pohled jim podobných postav, ale místo bronzových zbrojí na sobě měly jen obyčejnou prošívanici. Jejich pohyby byly podivné a nepřirozené, jako by svoje ruce a nohy neměly tak úplně pod kontrolou.

„Slyšeli jsme nějaký zvěsti o tom, co se ve městě děje,“ obrátil se rozložitý válečník ke svým společníkům šeptem. „Údajně přeměňují stravirské obyvatelstvo na další Voldiriky, pomocí jakéhosi magického zařízení. Před námi je nejspíš pár takových. Vypadají divně a nepřirozeně, i na jejich poměry. Nejspíš ten proces nefunguje úplně tak, jak by měl. Vypadají spíš jako chodící mrtvoly než jako válečníci.“

„S kým tedy máme tu čest?“ povytáhl Tylos obočí. „Podle všeho to jsou z větší části Voldirici, ale co když v sobě pořád ještě mají něco ze svého původního já?“

„Nevím. Prostě se na to snaž nemyslet.“

„Takže město už definitivně padlo, co?“ zabručel Jedral popuzeně.

„Ano, ale Valderon si ho vezme zase zpátky. Teď se raději soustřeďte na náš úkol. Pamatujte, že musíme zůstat u sebe. Černý klan přitáhl pozornost většiny vojáků na sebe a na pláň před městskejma hradbama. Všichni se teď starají hlavně o bitvu, co tam momentálně zuří. To nám dává šanci jednak zastavit ty odpornosti, co se tady dějí, a k tomu zabít krále.“

Postupně se podíval všem do očí, včetně Elysie. Ta se už, na rozdíl od ostatních, zjevně nemohla dočkat, až půjdou do akce.

„Půjdeme zadníma uličkama,“ oznámil jim. Pak vycenil zuby v divokém úsměvu. „Zkuste se nenechat zabít, jo?“

Válečná vřava

Valderon jel v samém čele útoku a vedl jízdu Černého klanu proti západnímu křídlu voldirikánské armády. Byly tam tisíce v bronzu zakutých postav, ale mezi jednotkami panoval chaos vyvolaný napřed vzdušným útokem Akerů a pak nenadálým objevením se nepřátelské armády.

Valderon se hnal na pěšáky. O pár kroků za ním jel z jedné strany Grauden následovaný svými lidmi, z druhé Birgitta pátrající po případných stopách nepřátelské magie. Hlasité dunění kopyt přehlušilo i křik raněných a umírajících.

Přesně jak Landril předpověděl, Voldirikové ztratili spoustu drahocenného času tím, že se snažili zformovat do původních jednotek. Samozřejmě to nestihli. Valderon vrazil mezi ně a divoce se rozmáchl mečem. Čepel temnoty projížděla těly i brněními jako nůž máslem. Každý, koho Zasáhla, padl bez ohledu na vážnost svých zranění k zemi a zoufale křičel. Kouzelný meč jim totiž způsoboval nepřirozená zranění, která se šířila dál do těla obětí.

Valderon se v duchu vrátil do dob svého mládí, které strávil v Prvním legionu. V bitevní vřavě se cítil jako ryba ve vodě a s překvapivou jasností si vybavoval všechno, co kdy o boji věděl.

Hnal svého koně stále vpřed a přitom kolem sebe divoce máchal svou kouzelnou čepelí. Jenže ani její magie nestačila na to, aby mu prorazila cestu natěsnaným chumlem těl. Postupně zpomaloval, až nakonec pokračoval už jen krok za krokem. Za ním ale zůstával pruh příšerné zkázy. Dva muži z jeho doprovodu spadli z koní a zmizeli v bronzovém moři. Všechno ostatní, plány a bitva, a dokonce i jeho nepřátelé, se najednou zdálo bezvýznamné a on to pustil z hlavy. Teď pro něj existovaly jen napřažené ruce s kopími a meči – a těla, do kterých by mohl sekat.

Čepel temnoty byla mnohem mocnější, než by ho kdy napadlo. I vojáci, o kterých si myslel, že je sotva škrábl, reagovali, jako by je obyčejným mečem sekl ze všech sil. Rychle si na to zvykl a po nějakém třicátém, čtyřicátém Voldirikovi už dokázal potenciál své zbraně využít naplno.

Najednou obloha potemněla. Valderon napřed myslel, že tu působí nějaká magie, ale rychle zjistil, že to jen stovky jeho lučištníků vypouštějí jednu salvu šípů za druhou do natěsnané masy nepřátel. Během pár vteřin tak spolehlivě vyřadili všechny posily, které spěchaly na pomoc svým krajanům napadeným jízdou Černého klanu.

Pak se do boje zapojily i čarodějnice, které začaly do řad nepřátel vrhat připravené čarokameny. Jeden z nich, žhnoucí jako malá kometa, přeletěl nad hlavou i generálovi a o nějakých sto metrů dál dopadl na zem. Vzduch byl rázem plný odporně nasládlého pachu spáleného masa a všude byl slyšet křik umírajících.

Potom se ozval další zvuk. Bylo to dusání mnoha nohou, doprovázené hlasitým troubením a křikem mnoha hrdel. To se do boje zapojila i jedna část pěchoty Černého klanu. Valderon spokojeně přikývl. Landril jejich útok pozdržel právě tak dlouho, aby na sebe jízda navázala veškeré nepřátelské jednotky v okolí, a teprve pak poslal vojáky nic netušícím Voldirikům do boku.

Pěchota postupovala ve dvou proudech, takže připomínala obrácené V. Tímhle manévrem se snažila vyhnout místu, kde v řadách nepřítele bojovalo několik obřích zrůd.

Nato klanové sestry znovu povolaly svoji magii a zaútočily s ní na nepřítele, jenže tentokrát se jim postavila do cesty jakási neviditelná síla a neutralizovala jejich kouzla dřív, než mohla napáchat nějaké škody. Mezi Voldiriky se zjevně ukrývaly Temné sestry, nebo možná přímo cestovidci.

Najednou se země otřásla a k Valderonovu zděšení začala praskat, sotva pár metrů od něj. Rychle strhl koně pryč od pukliny, která se otevírala jako obrovská tlama připravená spolknout Černý klan.

Co to sakra bylo?

Vtom kousek od své pozice zahlédl jednoho z cestovidců. Byl zahalený do rudého pláště a kolem ruky napřažené směrem ke stále se zvětšující průrvě se mu nepřirozeně chvěl vzduch.

Valderon křikl na Birgittu, ať ho kryje, a pak se obrátil na Graudena. „Vezmi si někoho a hlídej mi záda!“

Ten jeho výzvu poslechl naprosto instinktivně a spolu s ještě dvěma dalšími jezdci vyrazili k čarující postavě. Birgitta použila svou moc, nedokázala ale nic víc než ukrýt Valderona do neproniknutelného stínu. Na jeho společníky už jí nezbyla síla.

Jezdci se hnali přímo na čaroděje. Divoce se proplétali mezi pěšáky a jen zázrakem se jim nic nestalo, ačkoli na ně mířily nejeden meč a kopí. Grauden, hluboce předkloněný v sedle, se k čaroději dostal jako první. Než ale mohl zasadit ránu, neviditelná síla ho vyzvedla ze sedla a jeho tělo se oslnivě rozzářilo, jen aby o okamžik později neuvěřitelnou silou explodovalo.

Z věrného vojáka zbyly jen kousky masa a kostí, které se rozletěly do širokého okolí.

Valderon, stále ještě zahalený nepřirozeným stínem, v tu chvíli konečně dorazil k cestovidci. Vztekle, pomstychtivě zařval a sekl mu po krku. Hlava odletěla několik metrů a pak se ještě chvíli kutálela. Tělo se zatím bezvládně svezlo na kolena a pak padlo hrudníkem na zem.

O okamžik později se prasklina pod armádou Černého klanu s obrovským rámusem zavřela. Valderon se ohlédl po svých mužích a vyděšeně zalapal po dechu. Po dobré polovině jeho jezdců se slehla zem.

Doslova.

Volba

Mlha byla hustší a hustší. Celé město působilo podivné cize a tajuplně. Ulice byly takřka liduprázdné, vyjma pár osamělých voldirikánských hlídek, které se tu a tam nehlučně vynořily z mléčně bílé záplavy, jen aby se v ní o okamžik později znovu ztratily. Bylo jich ale naprosté minimum. Většina vojáků se zjevně účastnila bitvy pod městskými hradbami.

Což ovšem nevysvětlovalo absolutní nepřítomnost civilistů.

Domy zely prázdnotou. Hospody, pekárny, řeznické krámky… všechno bylo opuštěné. Přitom v nich bylo veškeré vybavení, jako by si jejich majitelé jen někam na pár minut odskočili. Téměř to vypadalo, jako by měšťané z ničeho nic zmizeli.

Xavirova skupina spěchala zadními uličkami za svým cílem. Míjeli domy utopené v mlze, opatrně probíhali starými průchody a po visutých chodnících mířili směrem ke královskému paláci, kde doufali najít Mardonia. Xavir spěchal. Až příliš ho tížilo vědomí, že čím déle jim to bude trvat, tím víc jejich spojenců bojujících pod městskými hradbami padne.

Jak pokračovali, naráželi na stále víc Voldiriků a – překvapivě – zahlédli i pár důstojníků v uniformách legionů. Většině se zvládli vyhnout, ale nakonec narazili na skupinku voldirikánských lovců, která jim blokovala cestu. Tihle měli na sobě mnohem propracovanější zbroje, než bylo obvyklé. Navíc mís to z bronzu byly z naleštěného stříbra a přes ramena měli přehozené světle zelené pláště. Problém byl, že je neměli jak obejít, takže Xavir kývl na dceru, aby mezi ně vystřelila jeden ze svých kouzelných šípů.

„Co chceš, aby se stalo?“ zeptala se ho. „Mám je všechny vyřídit na jeden výstřel?“

„Hlavně nenápadně,“ přikývl. „Upozorníme na sebe, a sesypou se na nás stovky dalších, což by už mohl být problém.“

Dívka chvíli přemýšlela a pak vylovila z toulce šíp s velkým kulatým čarokamenem místo hrotu. „Tohle by mohlo fungovat, ale mám jen jeden.“

„A co dokáže?“

„Vysaje všechen vzduch z okolí.“

Válečník nechápavě pokrčil rameny, ale pak jí naznačil, a i to zkusí.

Elysia šíp nasadila na tětivu, natáhla luk a namířila jej kolmo vzhůru. Když ho vypustila, vystoupal vysoko nad jejich hlavy, načež se překlopil a dopadl přímo doprostřed nic netušící skupinky nepřátel. Ozval se zvuk tříštícího se skla.

Vojáci se okamžitě otočili, ruce na zbraních. O okamžik později se ale chytili za krky, jen aby jeden po druhém padli bezmocně na zem, kde zůstali nehybně ležet.

Xavir spokojeně přikývl a chystal se vyrazit, ale dívka ho zadržela. „Raději chvíli počkej, ať máme jistotu, že se tam stihl vzduch vrátit.“

Zarazil se a přikývl. „Dobrá práce,“ pochválil ji.

Stáli na místě, zatímco kolem se převalovala mlha. Xavir poslouchal, jestli nezaslechne blížící se kroky, nebo jestli někdo není nad nimi, na vyšších chodnících a na mostech.

„Tak jo, teď už to bude v pohodě,“ prohlásila Elysia po nějaké době.

Vyrazili a dál se proplétali uličkami, kam k nim tu a tam dolehl vzdálený hluk z bojiště, nacházejícího se dobře míli za jejich zády. Jak šli dál, Xavir si postupně skládal obrázek toho, co se ve Straviru za posledních pár měsíců odehrálo.

Město bylo z větší části opuštěné. Většina hospod a tradičních tržišť zela prázdnotou. Když zahlédli něco obzvlášť podivného, například dveře volně se pohupující ve větru, vždy odbočili z cesty a šli to prozkoumat.

A uvnitř se jim pokaždé naskytl příšerný pohled.

Byla tam těla. Někteří lidé zjevně spáchali sebevraždu, jiní byli ve svých domovech prostě zavražděni. Někde ležely zakrvavené mrtvoly na zemi, kam dopadly. Jinde byly pověšené na řeznických hácích, jako by se je někdo chystal bourat jako dobytek, a jejich nahá těla pokrývaly podivné nápisy v řeči Voldiriků. Tu a tam byly krví zavražděných stejným způsobem popsané i vnější zdi, skoro jako by některé domy byly určené k nějakému zvláštnímu účelu.

Na nejhorší scénu ale narazili na jednom zadním dvorku. Došli k němu po střechách, původně měli v úmyslu ho přelézt po jedné z cihlových zdí, vysoko nad zemí, kde si jich nikdo nevšimne. Dole totiž byli voldirikánští lovci. Jak ale brzy Xavirova skupinka zjistila, nebyli tam sami. Mezi osmi obrovskými sudy byli i lidé, obyčejní měšťané. Cizinci je nahnali jako dobytek na porážku na dlouhé dřevěné plošiny, odkud je pak shazovali do jedné z nádrží. Jiní zatím pobíhali kolem zbývajících sedmi cisteren a dlouhými háky z nich vytahovali třesoucí se těla obalená jakýmsi odporným slizem.

Tohle už ale nebyly lidské postavy. Vytažení byli bledí, nepřirozeně hubení a jen stěží dokázali chodit. Voldirikové je hned po vytažení oblékali do prostých šatů a bronzových zbrojí.

„Tam dole to vypadá jako nějaký zasraný jatka nebo co,“ zašeptal Jedral. „Chovaj se k nim jako k nějakýmu zkurvenýmu dobytku. Až na to, že místo na jatka je… kurva nevím, co to s nima dělaj, ale vypadá to dost vodporně.“

„Myslím, že jejich osud je horší než smrt,“ povzdechl si nešťastně Tylos. „Ti lidé jsou totiž přeměňováni ve Voldiriky.“

„Toho jsem se bál,“ zamračil se Xavir, ruku křečovitě sevřenou na jílci jedné ze svých Truchlivých čepelí.

„By mě zajímalo, jestli takhle neskončily i ty zkurvený legiony, co jim nevzaly roha,“ nadhodil Jedral. „Třeba je taky proměnili v těchhle sračkách. To by vysvětlovalo, proč jsme všude viděli jen ty zasraný cizáky i kam se ztratili všichni ti vojáci.“

Celá skupina se zastavila a zděšeně sledovala dění pod sebou. Na dvůr naháněli pořád další a další lidi, a soudě podle vyděšeného křiku, který se rozléhal z nedalekého náměstí, další zástupy čekaly, až na ně přijde řada.

„Neměli bysme je zachránit, nebo něco?“ nadhodila pobledlá Elysia. „Mám pocit, že jich tu mají nachystanejch docela hodně.“

Davlor zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Byla by to zacházka a Landril jasně říkal, že nemáme jakože riskovat celou misi, jen abychom ze sebe dělali hrdiny a zachraňovali kejháky nějakejm místním.“

„Hele, není náhodou základní myšlenkou Černýho klanu, že pomáháme lidem?“ zeptala se Elysia svého otce a přitom ho doslova hypnotizovala svýma nepřirozeně modrýma očima.

Xavirovi se v tu chvíli vybavila vzpomínka na Baradijské vodopády. Na to, jak zklamal důvěru, kterou k němu obyvatelé Stravimonu cítili. Vzpomněl si i na Landrilovu moudrou radu, aby spěchal. Že má Mardonia zlikvidovat co nejrychleji, a tím ukončit jak bitvu pod městskými hradbami, tak i celé tohle šílenství.

Xavir váhal mezi dvěma extrémy. Mardonius ho podvedl a zostudil, ale stejně tak zklamal i on sám. To druhé ho pálilo nejvíc. Vědomí, že selhal.

„Změna plánu,“ prohlásil najednou. „Tohle prostě musíme zastavit.“

„Ale Landril říkal…“ chtěl se hádat Davlor.

„Landril tady není. Nemohl vědět, na co narazíme,“ odbyl ho mávnutím ruky válečník. „Tohle prostě nemůžeme dopustit. Tam dole, to jsou naši vlastní lidé. Mardonius může ještě chvíli počkat. Oni ne.“

„Jak se k nim dostaneme?“ zeptala se ustaraně Elysia, pohled upřený na dění mezi obřími káděmi. Černé vlasy jí ve větru vlály jako bitevní zástavy.

V tu chvíli se na vzdáleném konci zdi, po které šli, ozval křik a objevilo se tam několik v bronzu oděných postav.

„Prostě se prosekáme,“ pokrčil Xavir nezúčastněně rameny.

Elysia instinktivně sáhla po svém luku a poslala tři, čtyři, pět obyčejných šípů mezi útočníky, a o okamžik později už pět bezvládných postav padalo dolů na nádvoří.

Xavir vytasil svoje Truchlivé čepele a vyrazil vstříc další voldirikánské vlně. Tři válečníci se mu postavili do cesty – a zemřeli. Dva další vyběhli po schodech na sousední zeď, jen aby je uvítaly Elysiiny šípy smrtícím polibkem přímo mezi oči. Kouzelné meče zatím dál zpívaly svoji smutnou píseň, a o okamžik později už panoval zase klid, takže dívka si mohla bez starostí posbírat svoje střely.

Doprava vedl kamenný můstek, směřující k zmatenému propletenci průchodů, visutých chodníků a lávek vedoucích do paláce. Vlevo bylo schodiště, končící dole na náměstí. Skrz průzory bylo vidět na tucet bronzových válečníků, ženoucích se nahoru. Další skupina se vynořila na můstku, aby je odřízla. Xavir se na ně vrhl a začal je systematicky likvidovat. Postupoval jako řezník skrz stádo vyděšených ovcí, a pokud se ně kterému z nich přece jen podařilo uniknout smrtící smršti kvílejících ostří a dostat se na plošinu za ním, narazil na Tylose, který ho bez problémů vyřídil svým Ohňožárem. Zdálo se, že černoch se přitom skvěle baví.

„Do prdele kurva, necháš taky něco pro mě a tuhle moji kurevsky hustou sekeru?“ zařval na něho vztekle Jedral.

„Tvá stížnost by měla směřovat na Xavira a ne na mě,“ pokrčil Tylos rameny a pozorně sledoval, jestli bude moct zabít ještě někoho. „To on tu má hostinu, já sbírám toliko drobky.“

Brzy se ale dostalo i na ně.

Splátka za staré chyby

Z náměstí slyšeli úpění a nářek obrovského množství bezmocných obyvatel města. Byli tam nahnaní jako dobytek na porážku a postupně odváděni k odporné přeměně, která z nich udělá něco jiného, nelidského.

Xavir se hnal po točitém schodišti, dokud nenarazil na odpočívadlo s výhledem na scénu před domem. Ostatní se k němu připojili o chvilku později a skrčili se, aby je Voldirikové dole nezahlédli.

Před sebou měli největší náměstí v celém Straviru, kde Cedius často promlouval ke svým poddaným a kde se konaly slavnostní přehlídky legionů po úspěšných taženích. Hlavní ulice na opačném konci byla zablokovaná sutí, takže se jí nedalo projít. Uprostřed prostoru kdysi stála krásná socha bohyně, ale ta byla pryč. Zato odporné kamenné chrliče, které lemovaly střechy trojpatrových budov ze šedé žuly, byly stále na svých místech. Co ale upoutalo Xavirovu pozornost, byl dole namačkaný dav. Byly tam přinejmenším dvě tisícovky lidí. Muži, ženy i děti byli všichni špinaví, vyhublí a zjevně vyděšení. Posedávali na dlažbě a bezmocně očekávali svůj osud. Ten je čekal vlevo od okna, směrem k jižnímu východu z náměstí. Tam byly ty odporné obří nádrže.

Na obou koncích náměstí hlídkovaly dvě jednotky voldirikánských lovců, každá zhruba o třiceti vojácích. Další jednotka byla u ruin sochy ve středu náměstí.

„Elysio,“ obrátil se Xavir k dceři a položil jí ruku na rameno. „Budu potřebovat dva výbušný šípy – po jednom na každou jednotku, co jsou na koncích náměstí – který by vyřídily tolik Voldiriků, kolik jen půjde. Hlavně nic jedovatýho nebo nebezpečnýho, nechceme zranit civilisty. Zato hluk a výrazné efekty by se hodily. Vyvolá to paniku. Ty pak zůstaneš tady a budeš nás krýt shora, až to tam dole začneme čistit. Začneme na tomhle konci,“ mávl rukou doprava, „a postupně se propracujeme až na druhou stranu. Jak budeme na místě, začni se soustředit na ochranu těch lidí dole. Jestli se nějaký Voldirik o něco pokusí, zbav se ho. Ale pěkně v klidu, beze spěchu.“

Dívka nadšeně přikývla a začala se probírat toulcem, aby si nachystala správné šípy.

„Až budeme hotoví, setkáme se znova tady,“ dodal ještě Xavir.

„Kdy mám začít střílet?“ zarazila ho, když se obrátil k odchodu.

„Až napočítáš do padesáti,“ kývl na ni povzbudivě a s tím zmizel.

Když Xavir se svými muži dorazil k zavalené ulici na severním konci náměstí, Elysiin první šíp už vykonal svoji práci. Na zemi ležel tucet ohořelých Voldiriků a ostatní se nechápavě, vyděšeně potáceli kouřem.

Statný válečník jediným skokem překonal bariéru, bleskově sťal dva nejbližší a rozběhl se dál. V patách měl své společníky. Jedral řval nadšením i vzteky najednou a svou sekerou působil mezi nepřáteli příšerný masakr. Brnění pukala, kosti praskaly, krev stříkala. Civilisté s údivem v očích zírali na scénu, jež se před nimi odehrávala. Během pár okamžiků byli všichni Voldirikové mrtví a Xavir vyrazil směrem, kde právě modře explodoval druhý Elysiin šíp.

Za běhu se divoce rozhlížel kolem a pátral po Voldiricích, zatímco lidé si šeptali jeho jméno. Na okamžik se zastavil a narovnal, aby si mohli prohlédnout jeho a hlavně symbol, který měl na hrudi. Muži i ženy se před ním uctivě rozestoupili a on nově vzniklou mezerou v davu zahlédl několik bronzových přileb. Okamžitě vyrazil směrem k nim.

Byla tam skupinka voldirikánských lovců, připravená se útočníkům postavit. Všichni do jednoho zemřeli během několika málo úderů srdce. Proti Xavirovi, Jedralovi a Tylosovi s magickými zbraněmi v rukou neměli nejmenší šanci. Pár se jich pokusilo uprchnout, ale o ty se postaraly pro změnu Elysiiny šípy.

Když dorazili ke zbořené soše uprostřed náměstí, zjistili, že jejich čarostřelkyně zatím hlídkující Voldiriky notně pročistila, takže se přes ně doslova přehnali a pokračovali dál na opačný konec náměstí. Obyvatelé jim ochotně uhýbali z cesty, a někteří dokonce volali Xavirovo jméno.

„Vrátil se. Vrátil se!“

„Bohyně se nad námi smilovala. Xavir Argentum je zpátky!“

Válečník si jich však nevšímal a soustředil se na úkol, který měl před sebou. Poslední skupina Voldiriků byla kousek před ním, a jak se blížil, jeden po druhém umírali pod přesnou palbou jeho dcery. Když dorazil k nim, strhla se krátká potyčka a pak už byla celá skupina opět v pohybu. Mířili k obřím nádržím.

Strážci, kteří do nich naháněli lidi, seskákali z dřevěných plošin a rozběhli se jim vstříc. Tylos a Jedral odbočili, aby se s nimi střetli, a Xavira nechali, ať se vypořádá se skupinou uprostřed. Tu tvořili vojáci, jejichž těla i tváře byly podivnou směsicí Voldiriků a Stravimonců. Dva se na blížícího se válečníka bez váhání vrhli a okamžitě zemřeli. Další tři se k němu blížili už o poznání opatrněji. Na sobě měli uniformy vyšších důstojníků legionů, což Xavira neuvěřitelně rozlítilo. Tohle byli lidé, kteří přísahali chránit občany království i za cenu vlastních životů. A oni se místo toho zaprodali cizákům, a nejen že je nechali páchat příšerná zvěrstva na obyvatelích říše, ale dokonce jim s tím i pomáhali.

První z nich, podsaditý a robustní muž, se pokusil o divoký výpad, ale Xavirova obrana byla příliš dokonalá, než aby měl byť nejmenší šanci. Urostlý válečník levačkou odklonil blížící se ostří na stranu, protáhl se kolem něj a pravačkou mu probodl krk, až špička jedné z Truchlivých čepelí vyjela ve spršce krve soupeřovým zátylkem. Pak sklonil meč a nechal mrtvolu, ať z něj sklouzne na zem, přímo pod nohy dalších dvou nepřátel. Ti při tom pohledu zaváhali, a to neměli dělat. Chvilka nerozhodnosti je stála napřed ruce se zbraněmi a vzápětí i hlavy.

Xavir se rychle rozhlédl, a ke svoji naprosté spokojenosti zjistil, že jeho společníci se zatím vypořádali se zbylými Voldiriky. Grend utržil šrám na rameni, kam ho zasáhl jeden z nepřátel, ale naprosto spolehlivě to byl Davlor, kdo si nejvíc stěžoval – v tomto případně na naražený kotník.

Když teď bylo po všem, zaměřili svoji pozornost na obří nádrže, které vypadaly jako nesrovnatelně větší kopie těch, které před časem našli v sídle generála Havinira. Bylo jich celkem osm, seřazených do dvou řad po čtyřech a vzájemně propojených sítí dřevěných můstků a ochozů. Kolem se vznášel odporný smrad, připomínající něco mezi výkaly a zkaženými vejci. Uvnitř bylo vidět spoustu obětí příšerné transformace, kterým už nebylo pomoci.

„Obávám se, že nám unikl hlavní smysl tohoto místa,“ poznamenal Tylos.

„Co tím myslíš?“

„Oni Voldirikové, které jsme pobili, byli než pouzí strážci. Podle všeho, co jsme dosud slyšeli a zjistili, to jsou obyčejní pěšáci neschopní řízení této proměny lidských těl do nové, změněné podoby. Měli by tu být cestovidci, kteří by celý tenhle delikátní proces řídili, nemyslíš?“

Xavir přikývl a v tu chvíli koutkem oka zahlédl postavu s dlouhými vlajícími vlasy, která se vynořila zpoza jedné nádrže a rychle zmizela za jinou. „Stůj!“ zařval a rozběhl se za ní.

Když zahnul mezi sudy, uviděl ji. Byla to žena se zářivě modrýma očima a dlouhými blond vlasy, oblečená do splývavé černé róby. Zjevně na něj čekala. Zasmála se, přetáhla si svůj plášť přes hlavu – a zmizela.

O okamžik později se k místu, kde předtím stála, přihnal Jedral, divoce mávající svou sekerou. Zasáhl ale jen vzduch. „Zasraná čarodějnice!“ zařval a odplivl si na zem. „Chlapi, myslete si, co chcete, ale tohle zaručeně byla jedna z těch podělanejch čarodějnic.“

„Patřila k Temným sestrám,“ přikývl Xavir zachmuřeně. „Už jsem o nich slyšel nějaké zvěsti – že prý opustily Sesterstvo a přidaly se k Voldirikům. Teď víme, že to je pravda.“

„Co učiníme nyní?“ zajímal se Tylos. „Náměstí za našimi zády je plné zmatených, vyděšených lidí, leč my bychom měli myslet spíše na zabití krále, k čemuž jsme se zavázali.“

Xavir se rozhlédl kolem a pak se vrátil zpátky na náměstí. Prošel mezi lidmi až ke zbytkům sochy bohyně, na které se vyšplhal, a přelétl zrakem všechny strany.

„Pod městskými hradbami zuří bitva,“ prohlásil tak, aby ho bylo slyšet i v zadních řadách, a přitom pozorně sledoval výrazy tváří kolem sebe. „Skupina nazvaný Černý klan povstala proti Mardoniovi a přišla sem, aby vás zachránila a aby se postavila zlu, které ovládlo tohle město i celé království. Mé jméno je Xavir Argentum a jsem poslední žijící člen Sluneční kohorty. A vy, vy jste volní.“

Náměstím to zašumělo. Lidé si opakovali jeho slova a vzájemně se ujišťovali, že je slyšeli dobře.

„Měli byste se někam schovat,“ pokračoval po chvíli. „Tak běžte. Vraťte se do svých domovů. Ukryjte se ve sklepeních. Zablokujte dveře a chraňte své životy i životy svých milovaných.“ Kdosi začal skandovat jeho jméno a další a další lidé se k němu přidávali. Z jednoho byl tucet, pak kopa a za chvíli už křičelo celé náměstí.

„Xa-vir! Xa-vir! Xa-vir!“

A tak se stalo, že poprvé po dlouhých letech poslední člen Sluneční kohorty cítil, jak se mu do očí derou slzy.

Xavir se konečně doopravdy vrátil z vězení, ve kterém byl poslední půl dekády.

Nedokončený úkol

Xavir se se svými muži vrátil k Elysii, která na ně čekala na smluveném místě. Srdečně ji objal a opakovaně vychvaloval její úžasné střelecké schopnosti. Pak si ji podržel na délku ruky od sebe a prohlásil, že jednoho dne bude opěvovanou hrdinkou, ke které bude vzhlížet celý Stravimon.

„Ale teď se musíme soustředit na úkol, který nás ještě čeká,“ uzavřel. „To nejtěžší máme pořád ještě před sebou.“

Zdi kolem královského paláce byly postavené z tmavě černých kamenů, na jejichž povrchu se leskly vrstvy slídy. Nad nimi se tyčilo nespočetně různých věžiček, po jedné za každého krále nebo královnu, co kdy ve Straviru vládli, a za nimi už leželo samotné panovnické sídlo, nyní utopené v mléčně bílé mlze.

Kolem vnější hradby paláce hlídkoval asi tucet Voldiriků, spolu s několika muži v uniformách legionů. Zdálo se, že bitva pod městskými hradbami jim nedělá nejmenší starosti.

Xavir, Jedral a Tylos seskočili ze střechy přízemního domku, po kterém se k paláci dostali, a rozběhli se ke strážným, aby je odlákali pryč od klenuté brány. Voldirikové zůstali na místě, zato vojáci se rozběhli trojici vstříc. Černě oděný válečník pokynul dceři, kterou chránil zbytek jeho mužů, a ta vystřelila z luku. Ozvaly se dvě krátké exploze a Voldirikové byli ze hry. Pak obrátila svoji pozornost na legionáře, mířící ke Xavirovi. Dva zemřeli s jejími šípy zabodnutými v oku a o zbytek se postaral bývalý velitel Sluneční kohorty.

Většinu prostě pobil, ale jednoho nechal naživu. Muže ječícího strachy popadl a surově ho přimáčkl ke zdi.

„Jméno a hodnost,“ vyštěkl na něj.

„Galwyx. Seržant,“ zakňučel dotázaný.

„Víš, kdo jsem?“

„Vidím… že máš znak… Sluneční kohorty.“

„Dobře,“ zavrčel Xavir. „Tak a teď spusť. Jak je palác chráněnej?“

„Na další úrovni jsou tři tucty mužů. Zbytek je na městských hradbách.“

„Dobře. Kdo dál je v paláci?“

„Nemám tušení… pane.“

„Jak to sakra myslíš, že nemáš tušení?“

„Nebyl jsem tam už celý měsíce. Nikdo z nás tam nebyl. Nevíme, co se tam děje. Jen posloucháme rozkazy.“

„A jaký rozkazy jste dostali? Přesně. Povraždit obyvatele města?“

Muž se díval do země a mlčel.

„Odpověz!“ zařval na něj Xavir a přitiskl mu hrot jednoho ze svých mečů k rozkroku.

Muž příšerně zavřeštěl. „Já nevím! Jen poslouchám rozkazy! Dělám, co mi řeknou!“

„A kdo to tady řídí? Voldirikové? Ti cizinci?“

„Ne. Rozkazy… přicházejí přímo od krále.“

„Kde je Mardonius?“ vyštěkl Xavir nedočkavě.

„Nahoře v paláci.“

„Kdo ho střeží?“

„Královská garda. Krvavěj řezník. My – oni… Všichni se ho tady bojej.“ Muž vypadal naprosto zoufale.

„Tak Krvavěj řezník, jo?“ vycenil Xavir zuby v divokém úsměvu. „Já už vám ukážu, koho byste se měli bát doopravdy.“ Pak podřízl vojákovi krk a odhodil ho na zem, kde ho nechal ležet a dusit se vlastní krví.

Když zvedl oči od škubajícího se těla, zjistil, že k němu běží skupina bronzových válečníků, mezi kterými zahlédl i několik rohatých helem, odznak elitních bojovníků královských legionů.

„Na tohle už nemáme čas,“ prohlásil a spolu se svými společníky vběhl do paláce.

Opatrně, ale rychle postupovali dál a dál, hlouběji do paláce. Chodba za chodbou, mramorový sál za mramorovým sálem se drželi stejného schématu. Xavir pootevřel dveře, zkontroloval prostor za nimi, a jakmile se ujistil, že je vzduch čistý, gestem ruky poslal ostatní dovnitř. Vchod za sebou vždy uzamkli a zatarasili ještě těžkým dubovým nábytkem, načež vyrazili dál.

Nakonec došli ke schodišti, po kterém se dostali do vyššího patra. Z klenutých oken měli postupně výhled na různá nádvoří dole pod sebou, na nichž se podivné postavy Voldiriků v sytě barevných pláštích pohybovaly kolem dalších obřích nádrží.

Skoro to vypadalo, jako by si z paláce udělali svoji základnu.

Hned v další místnosti narazili na cestovidce s kápí staženou hluboko do čela. Tváří v tvář skupince cizinců, která se před ním najednou objevila, se tvářil naprosto uvolněně a vyrovnaně. Klidně proti nim zvedl paži dlaní napřed. Stěny i podlaha tu byly hustě popsané cizími texty, které se v tu chvíli začaly nepřirozeně vlnit a stahovat k napřažené ruce, zatímco okolní sochy a busty bývalých panovníků se deformovaly naprosto nepochopitelným způsobem, jak byly polapené v magickém vortexu.

Xavir se bleskově odvalil doleva a křikl na svoji skupinku, aby se rozptýlila. Elysia se na čaroděje pokusila vystřelit jeden ze svých ohnivých šípů, ten ho ale odklonil stranou nepatrným pohybem ukazováčku.

Pak se jedna z bust pohnula a udeřila do Davlora, který se pokoušel ukrýt v rohu místnosti. Narazil hlavou do zdi a s příšerným výkřikem se bezmocně sesul k zemi, kde zůstal nehybně ležet mezi kusy rozbité podoby jednoho z dávných králů.

Tylos a Xavir se v tu chvíli vrhli do útoku a přitom divoce uhýbali před objekty, které kroužily kolem cestovidce. Elysia zalehla na zem a vystřelila Voldirikovi na nohy. Tentokrát zasáhla svůj cíl a čaroděj se s výkřikem skácel k zemi. Tylos toho okamžitě využil, natáhl se a bodl ho svou magickou čepelí do ruky. Cestovidec příšerně zasyčel, ale o okamžik později se mu rána začala sama zacelovat. To už se k němu ale dostal i Xavir. Zkřížil svoje meče jako nůžky a usekl mu hlavu. Dal si obzvlášť pozor, aby ji čistě oddělil; aby mezi ní a trupem nezbylo žádné spojení, pomocí kterého by se mohly oba kusy znovu spojit. Tělo se ale hýbalo dál, až dokud do něj Tylos nezabodl svůj Ohňožár a nenechal ho z něj trčet. O okamžik později zachvátily Voldirikovo torzo plameny a během pár úderů srdce z něj zbyly jen ohořelé ostatky, které se konečně přestaly hýbat.

„Obávám se, aby nám cestu ke králi nezkřížilo víc takovýchto zrůdností,“ zavrtěl hlavou udýchaný Tylos.

„Zabili jsme to a to je hlavní,“ pokrčil rameny Xavir a pak vyrazil do rohu, kde padl Davlor.

Jedral, který se s chlapcem neustále dohadoval, u něj už byl a zoufale se ho snažil vzkřísit. Po chvíli ale pochopil, že je to marné.

„Je pryč,“ prohlásil těžce Xavir a poplácal klečícího muže po rameni. „Padl jako hrdina a jeho památka nebude zapomenuta. Teď ale musíme pokračovat.“

Jedral mlčky přikývl a ztěžka se postavil.

Zamířili k východu z místnosti, když tu si Xavir všiml něčeho podivného na stěnách pokoje. Z tapetovaných stěn jako by vystupovaly protáhlé obličeje. Na první pohled vypadaly jako nějaké dekorativní prvky, ale byly všude, od podlahy až po strop.

„Šálí mne zrak… nebo se ty hlavy opravdu pohybují?“ vydechl Tylos zhnuseně.

A skutečně. Jejich ústa se pomalu otevírala a zavírala, jako by něco recitovala.

„Tušil jsem, že zde narazíme na mnoho podivností, ale toto předčí mé nejdivočejší představy,“ zavrtěl černoch hlavou a otřel si zpocené čelo.

Xavir jen pokrčil rameny. To, že některé tváře poznal, protože patřily bývalým členům Cediova dvora, si raději nechal pro sebe.

Všechny následující místnosti byly zahalené v temnotě a plné tichého šepotu, pohybujícího se na samé hranici slyšitelnosti. Chodbami profukoval nepřirozený vítr a většina dveří do komnat byla zamčená.

Skupinka zahnula za roh a strnula.

Na opačném konci chodby proti nim pochodovala skupina vojáků s rohatými helmami na hlavách a v barvách legionů. Bylo jich dvacet a klidným, přehlídkovým krokem mířili vstříc vetřelcům.

„Elysio, pal!“ rozkázal Xavir.

Jeho dcera okamžitě začala vysílat jeden šíp za druhým. Nepřirozené větry v chodbě se jich okamžitě zmocnily a snažily se je svést z kurzu, ale Elysii se s vypětím všech sil podařilo svoje střely nasměrovat tak, aby přece jen zasáhly zamýšlené cíle. Po třetím zásahu už chápala, jak tahle podivná překážka funguje, a její přesnost i rychlost se zásadně zlepšily. Dva vojáci padli mrtví k zemi a ona nepřestávala. Dokonce se rozhodla použít i jednu speciální střelu, vylepšenou čarokamenem. Následný výbuch způsobil vojákům značné ztráty, ale chodbou se hrnuli stále další a další.

„Pokračuj,“ zakřičel na ni Xavir. „Snaž se netrefit nikoho z nás, jo? A taky si hlídej záda.“

Dívka přikývla a vypustila další šíp.

„Jedrale, Tylosi, se mnou. Grende, ty budeš hlídat Elysii,“ pokračoval válečník a pak se už vrhl vstříc blížícím se zrádcům.

Narazil do prvních dvou a jeho Truchlivé čepele začaly zpívat svoji ponurou píseň smrti. Oba vojáci zemřeli dřív, než vůbec stačili pozvednout meče na svoji obranu. Xavir udělal půlobrat a další dvě hlavy odletěly z krků a narazily do stěn. Pomohl si rychlou otočkou a dvěma mocnými kopanci poslal bezvládná těla doprostřed chumlu jejich bývalých spolubojovníků. Sám se vrhl hned za nimi a během okamžiku zabil další dva muže.

Jedral s Tylosem se zařadili za něj. Černochův meč žhnul tak, že vydával pekelnou záři, a propaloval se zbrojemi i těly, jako by v tom nebyl žádný rozdíl. Další a další muži padali s křikem k zemi, ale jako by jich neubývalo. Za chvíli byla chodba kluzká krví a pod nohy bojujících se pletly usekané končetiny, bezvládná těla a kusy brnění. A celou tu dobu létaly přes hlavy tří válečníků jeden šíp za druhým, vybuchovaly a vybíraly si příšernou daň v zadních řadách nepřátelských vojáků, takže kdykoli chtěl Xavir postoupit vpřed, musel lézt přes stále vyšší hromady mrtvol.

Pomalu, ale jistě decimoval zbývající muže. Jenže postupně zpomaloval. Měl za sebou dlouhý den, docházel mu dech a ruce těžkly, jak se o své hlásila únava. Párkrát dokonce nezvládl včas vykrýt soupeřův úder. Utržil tak hluboký šrám na předloktí a něco ho tvrdě praštilo do ramene. Byl celý pokrytý krví, i když většina z ní nebyla jeho.

Za ním mával Jedral svou sekerou se škodolibým úsměvem na rtech, jako by vojáci byli jen obyčejný prostředek, jak si vybít nahromaděný vztek a frustraci. Oproti tomu Tylos zšeřelou chodbou prakticky tančil elegantními kroky a půlobraty a přitom jemnými pohyby zápěstí roztáčel svoji ohnivou čepel, připravený bodnout kterýmkoli směrem při sebemenší příležitosti.

Takhle se celá trojice pomalu, ale jistě probíjela vpřed, až proti nim stálo jen pár posledních vojáků. Těm Elysiiny šípy rozbily zbroje na malé, ostré kousky, které se jim zabodly do těla. Tohle rozptýlení bohatě stačilo na to, aby je Xavir zlikvidoval jednou provždy. Když se ale obrátil, zjistil, že zamčené dveře na opačném konci chodby jsou vyražené a z místnosti za nimi na ně útočí skupina Voldiriků. Znechuceně zaklel a rozběhl se jim vstříc.

Tyhle zrůdy prostě nevědí, kdy přestat.

Jeho bratři z Pekelné brány se k němu přidali, aby se s nimi vypořádali, ale cestou zjistili, že utrpěli další ztrátu. Grend byl mrtvý, jeho tělo leželo rozdrcené pod masivními dveřmi.

Elysia střílela neuvěřitelnou rychlostí. Každým úderem srdce padl k zemi nějaký voják s jedním z jejích šípů v oku, ale přesto se do chodby hrnuli další a další. Dívce už docházely zásoby střel, tak hodila na zem zelený čarokámen, který měla schovaný v kapse, a pak vystřelila jeho dvojče ukryté v jedné z posledních zbývajících hlavic. Letící kámen se rozzářil a cestou zaléval ležící těla jedovatou září. A kam dopadlo jeho světlo, tam se šípy vyškubávaly z ran, ve kterých byly zabodnuté, a vracely se k nohám své paní, k druhému čarokameni.

Tylos doběhl na konec chodby první a vrhl se na Voldiriky jako ohnivá smršť. Vzduch naplnil štiplavý, odporně nasládlý kouř pálícího se masa a o zem rachotily meče, padající z bezvládných prstů.

„Uhni!“ zakřičela na něj Elysia ve chvíli, kdy k ní doběhl Xavir.

Černoch se poslušně vrhl stranou a sledoval, jak třpytivě modrý záblesk vlétl mezi tři Voldiriky, se kterými ještě před okamžikem bojoval.

Ti okamžitě ztuhli jako sochy a jejich těla pokryla modrá námraza. Elysia přiskočila a odtáhla Tylose kus dál, protože nepřirozený chlad se rychle šířil po okolí a zmrazoval všechno, čeho se dotkl.

„Tohle je magický led,“ vysvětlila pak svým společníkům. „Bude působit ještě hodně dlouho. Jestli se budou chtít dostat skrz, budou si muset sehnat jednoho z těch jejich cestovidců.“

„Což nejspíš brzo udělají,“ oddechoval ztěžka Xavir, opřený jednou rukou o stěnu.

Tylos využil krátké přestávky a poklekl ke Grendovu tělu. „Byl to dobrý společník, disponující takřka zázračným nadáním. Tím, čím je pro nás z Čambreku poezie, byla jemu kuchyně a dobrá strava.“

„Truchlit budeme později,“ narovnal se konečně Xavir a ukázal jedním ze svých mečů ke vzdálenějšímu konci chodby. „Teď ale musíme pokračovat. To nejhorší nás nejspíš ještě pořád čeká.“

Najednou měl pocit, že něco zahlédl. Že v místnosti na konci chodby stojí postava ve žhnoucí rudé zbroji.

Tak tady máme toho jejich Krvavého řezníka, pomyslel si v duchu. Toho králova rádoby ochránce.

Bez váhání mu vyrazil vstříc. Jedral, Tylos a jeho dcera se zařadili za něj.

Bitevní vřava

Landrilovi běžela pořád dokola hlavou jedna jediná myšlenka: Co to tady ve jménu bohyně dělám?

Před ním se hnaly tisíce válečníků do boje. Všude bylo slyšet křik a zvonění oceli narážející na ocel, až z toho zaléhaly uši. Nad bojištěm se vznášel odporný pach smrti a krve. Jak k tomu vůbec došlo? Byl to snad nevyhnutelný závěr jeho vlastních plánů? On přece nebyl žádný vůdce. Taktik? To možná, ale tohle nemělo s taktikou nic společného. Ještě že alespoň Valderon si i v tomhle zmatku věděl rady, jenže i tak se tu dělo příliš mnoho věcí naráz. Vymykalo se to kontrole. Jako třeba před chvílí. Vydal rozkazy, aby pěchota držela pozice, a co na to Voldirikové? Pošlou si sem nějakého cestovidce, který jediným kouzlem změnil vyrovnané formace Černého klanu v oddělené skupinky vyděšených lidí. A tváře těch, kdo se propadli pod zem, budou špicmistra pronásledovat až do konce jeho života, tím si byl jistý.

Napadlo ho, že by mohli zaskočit nepřítele sérií rychlých útoků, a tak nařídil několika kohortám, aby na ně vždycky divoce zaútočily a pak se rychle stáhly. Jenže Voldirikové jeho pokusy je vylákat naprosto ignorovali. Nakonec zaznamenal jediný větší úspěch s nápadem nařídit pěchotě, aby postupovala vpřed rozdělená do několika menších kruhových formací, v jejichž středu se ukrývali lučištníci. Ti pak vysokými oblouky stříleli přes hlavy svých druhů do řad nepřítele, kdykoli se s ním střetli.

Nakonec se Landril rozhodl z tohoto způsobu boje udělat oficiální taktiku Černého klanu a vyslal muže, kteří ji měli naučit i ostatní jednotky. Postupně si uvědomil, že i uprostřed bitevní vřavy dokáže sledovat, kdy, jak a za jakých okolností jim něco funguje, nebo naopak nefunguje, a vyvozovat z toho patřičné závěry. Zajel s koněm na jeden z kopců, které svíraly bojiště ze stran, a z jeho vrcholu pak sledoval vřavu pod sebou a pátral po čemkoli, co by mohli využít. Sledoval, kde jsou jaké vlajky, odkud a kam létají šípy, jak fouká vítr…

Dacianarové zatím dál trápili nepřítele. Taktiku, jak s Voldiriky bojovat, měli vybroušenou k dokonalosti už ze své horské domoviny a teď naprosto ovládli levou stranu bitevního pole, kde s chirurgickou přesností decimovali nepřátelské řady. V jednu chvíli se ocitli sotva sto metrů od špicmistrovy pozice, když odkláněli voldirikánský protiútok namířený proti Valderonově jízdě.

A nepřátel celou tu dobu pomalu, ale jistě ubývalo. Během bitvy se jejich počty zredukovaly prakticky na polovinu. Landril se rozhodl, že by to mohl být důvod k optimismu, byť opatrnému.

Jedinou opravdovou starost mu dělali dva cestovidci, kteří byli někde tam dole. Jejich pozice se neustále měnily, jak se bitva vyvíjela, a jejich kouzla páchala v řadách Černého klanu obrovské škody.

Landrilova nejnovější taktika spočívala v tom, že změnil rozmístění svých čarodějnic, aby bylo pokud možno nepředvídatelné. A pak taky v tom, že se přidal k jedné z lučištnických jednotek na bojišti, ukrytých v kruhu pěchoty.

Sestry měly za úkol pomáhat vojákům v jejich pomalém, ale vytrvalém postupu směrem k městským hradbám. A že se činily. Pomocí čarokamenů dokázaly rozžhavit nepřátelská brnění nebo zmrazit vojáky na místě, čímž podstatnou měrou redukovaly bojeschopnost do bronzu oděných válečníků.

Valderonovi muži se konečně odpoutali z boje a vrátili se k Landrilovi, ale z původního množství jich zbýval už jen pouhý tucet.

„Užíváš si bitvu, špicmistře?“ uvítal ho generál, když seskočil z koně.

„Nemám tady nic pod kontrolou, takže ne, ani náhodou.“

„Mě zas nikdy moc nebavilo teoretizování na dálku,“ pokrčil Valderon vesele rameny. Vypadal překvapivě spokojeně, navzdory tomu, že byl celý umazaný od krve a bláta. „Lepší je zapojit se přímo a věnovat se poctivé práci.“

„Tohle není žádná poctivá práce, příteli. Spíš bych to přirovnal ke kydání hnoje.“

Na to už generál neodpověděl a místo toho se začal rozhlížet kolem. Stmívalo se a světla rychle ubývalo. Brzy přijde noc, ale jak na to mají zareagovat? „Myslíš, že bysme měli bojovat i potmě?“ zeptal se.

„Jejich pěchota je přesně tak slabá, jak jsme si mysleli. Pokud na ně budeme tlačit dál jako doteď, můžeme je naprosto rozdrtit.“

„Na druhou stranu, noční bitva je vždycky dost ošemetná záležitost.“

„Mám pár záložních plánů, kdyby bylo třeba. Jak jsou na tom naše čarodějnice?“

„Sestry jsou všechny naživu, a pokud vím, pořád ještě hledají ty cestovidce, jak jsi jim přikázal. Pokud jde o ty cizácký mágy, mám skoro pocit, že jim jde o něco úplně jinýho, než co jsme si mysleli nebo co víme.“

„Takže celkově vzato, vedeme si dobře,“ přikývl špicmistr spokojeně. „Jenže jestli Xavir selže ve svém úkolu, můžeme pořád ještě prohrát.“

„Pořád žádné zprávy od něj?“

„Pořád žádné zprávy,“ přikývl Landril nešťastně. „Dokud nám ta jeho holka nedá signál, musíme pokračovat.“

„Tak budiž,“ přikývl Valderon a vyšvihl se zpátky do sedla. „Kam máme zamířit dál? Máš mnohem lepší přehled, co se tady kolem děje, než já.“

Landril se rychle rozhlédl po bojišti a všiml si, že útok na pravé křídlo značně zeslábl. Lučištníci a čarodějnice se soustředili hlavně na střed bojiště. Jezdci, kteří jim vozili nové šípy ze zásobovacích vozů v zadních liniích, byli v tu chvíli velmi zranitelní. Kdyby na ně nepřítel zaútočil a rozprášil je, střelci by byli k ničemu a všechny ty malé, ale smrtící ostrůvky, které vytvořil, by se brzy rozpustily v moři nepřátel.

„Jeďte napravo,“ ukázal. „Cestu musíme udržet za každou cenu, protože jinak přijdeme o spojení se zásobami. A to by byl začátek našeho konce.“

Valderon otočil koně, mávl na zbytek svých jezdců a s křikem vyrazil.

Xavir vstoupil do velké komnaty. Jeho poslední dva společníci mu byli v patách a dceru měl po boku.

Všechna okna byla už dlouho vytlučená. Prázdnými otvory foukal vítr a způsoboval, že tapiserie divoce bušily do stěn, na nichž visely. Venku bylo vidět mraky, divoce se ženoucí po večerní obloze.

Tohle byla velká osmihranná královská věž, ve které žil Cedius i jeho předchůdci. Doby její slávy ale už dávno pominuly.

„Tebe znám,“ ozval se syčivý hlas. O okamžik později se ve středu místnosti zhmotnila postava oděná v rudě žhnoucí zbroji. Xavir pozvedl svoje meče a kývl na ostatní, ať ustoupí.

Nově příchozí neměl žádné oči. Z jeho tváře hleděly jen dvě černé koule plné vířící temnoty. Z tváře, kterou Xavir důvěrně znal. Dlouhý, elegantní nos a ostře řezaná čelist byly stejné jako kdysi. Jejich majitel se za ta léta vůbec nezměnil, jen jeho kůže získala nepřirozeně lesklý odstín. Znal i zbroj, kterou měla podivná postava na sobě. Na hrudním plátu byla zubatá věž proti vycházejícímu slunci a přes nárameníky trčely jílce dvou dlouhých mečů.

„Dimarius,“ zašeptal Xavir a pak se rozesmál.

„Co ti přijde tak vtipné?“ Záře jeho brnění pomalu pulzovala, možná v reakci na jeho náladu, možná v rytmu tlukotu jeho srdce. Otočil se na patě a začal odměřeně přecházet tam a zpět.

„Právě jsi mi poskytl poslední střípek skládačky, kterou se posledních pár měsíců snažím sestavit,“ pokrčil Xavir rameny. „Baradijské vodopády… Takže ty jsi v tom jel s nima. To hodně vysvětluje. Upsal ses Mardoniovi a pracoval jsi pro něj, když se nás rozhodl zbavit. Pak jsi mu pomohl získat trůn a tohle – ať už je to, co chce – je tvoje odměna.“

„Mýlíš se. Trůn nepatří Mardoniovi,“ odfrkla si pohrdlivě žhnoucí postava.

„To mi vysvětli.“

„Náleží někomu jinému. Vládci ze vzdáleného pobřeží. Náleží bohu,“ zasyčel Dimarius. Jeho poslední slovo se nepřirozeně rozlehlo prázdným sálem a vrátilo se mnohonásobnou ozvěnou. Jakoby v odpověď na to se něco ukryté pod stropem – něco, co Xavir neviděl, jen mlhavě tušil – pohnulo a zavrčelo jako nějaká dravá šelma.

„A co ty?“ vyptával se Xavir dál. „Upsal ses téhle cizí rase, že? Zabíjíš svoje vlastní lidi. Pomáháš je přeměňovat v tyhle Voldiriky, jen bohyně ví, z jakých důvodů.“

„Dělám to pro jejich dobro,“ odpověděl mu Dimarius. Oči mu zažhnuly jako dva uhlíky, ale pak znovu potemněly, a z úst mu vyšlo několik obláčků černého kouře. „Umožní jim to dosáhnout velkých věcí.“

„Vůbec nevíš, o čem sakra mluvíš. Jako ostatně vždycky.“ Ta slova jeho bývalého bratra zjevně zasáhla, protože jeho zbroj se prudce rozžhavila.

„V budoucnosti nám ale ještě dobře posloužíš. Uděláme z tebe odstrašující příklad hanebnýho zrádce, který neměl být nikdy přijat do Sluneční kohorty, protože na to prostě neměl,“ provokoval ho Xavir dál. „Možná to Cedius tušil, co? Možná právě proto ti nikdy nesvěřil žádné velení. To proto ses rozhodl zradit, nás i jeho?“

„Zradit tebe byla dobrá věc. Jsi přece řezník od Baradijských vodopádů, vzpomínáš? Vždycky jsi zoufale lpěl na starých způsobech. Odmítal jsi přijmout nové věci, otevřít se lepší budoucnosti. Žil jsi v minulosti. Když někdo stojí v cestě pokroku, je potřeba ho odstranit. Byl jsi jen překážka, nic víc. Jen ubohý králův mazlíček.“

„Už tomu začínám rozumět. Takže jsi prostě žárlil, co?“ Dimarius se syčivě zasmál. „Ne všechno se musí točit jen kolem tebe, bratře. Ale pýcha byla vždycky tvůj velký problém. Z pohledu věčnosti a vesmíru jsi jen malé, bezvýznamné nic, ale to sis nikdy nedokázal připustit. A Cedius tě v tom jen podporoval. Jenže ať se ti to líbí nebo ne, ať si to uvědomuješ nebo ne – svět bude mnohem lepším místem, až ho zbavím tvé přítomnosti.“

S těmi slovy vytasil svoje dva meče a postavil se do střehu. Xavir ho napodobil. „Až budeš chtít, začni, zrádce,“ vyzval ho. Elysia pozvedla svůj luk, ale on jen zavrtěl hlavou. „Stáhni se až ke vchodu. Vy dva, vy s ní. Do tohoto nijak nezasahujte. Tohle je moje soukromá záležitost.“

Bylo to pro jejich vlastní dobro. Na rozdíl od nich totiž věděl, proti komu stojí. Žádný z nich by proti tomuhle muži neměl ani nejmenší šanci. Byl by vůbec zázrak, kdyby přežili déle než dva údery srdce. Ostatně, nebyl si jistý ani ohledně svých vlastních vyhlídek. Bude muset teprve zjistit, jak moc se za ta léta Dimarius zlepšil, případně jaké změny na jeho těle Voldirikové udělali.

Oba muži vykročili, aby se spolu utkali. Když se k sobě přiblížili, začali kolem sebe pomalu zleva doprava kroužit a přitom se ostražitě pozorovali. Dřív býval Dimarius agresivní a netrpělivý a vždycky šel do boje po hlavě a bez rozmyslu. Xavir pochyboval, že by se na tom něco změnilo, a proto se rozhodl čekat, až jeho bývalý bratr udělá svůj první útok. Svoji první chybu.

„Vypadáš unaveně,“ zasyčel rudě žhnoucí válečník.

„Jen jsem musel napravit pár věcí, co Mardonius podělal,“ pokrčil Xavir nepatrně rameny, aniž by polevil v pozornosti. „Za pár hodin budu zase čilý jako rybička, neboj. Ale je od tebe hezký, že se o mě pořád takhle staráš.“

„Asi tě hodně sere, co jsem udělal, co?“ ušklíbl se posměšně Dimarius.

„To se mě tak bojíš, že se tak zoufale oháníš slovy místo zbraněmi?“

Pomalu si uvědomoval, že se jeho starý přítel přece jen trochu změnil. Vždycky býval temperamentní a nedokázal moc skrývat svoje city, ale tahle podivně lesklá kůže s ním něco udělala. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst a prázdné černé oči tomu také nepomáhaly. Navíc se ani nedalo určit, kam se právě dívá.

„Pokud ale jde o tvoji otázku,“ rozhodl se Xavir zalhat, „tak ne, nejsem naštvaný. Přinejmenším ne na tebe. To spíš na toho, kdo ti tohle udělal. Tobě, a taky Mardoniovi. Na toho, kdo podle tebe sedí na trůnu. Tebe můžu leda tak litovat pro to, čím ses stal. Vidím, že jsou tady ve hře mocné síly, se kterými jsi zjevně uzavřel nějakou dohodu. Když tě ale takhle vidím, obávám se, že s výsledkem asi nebudeš moc spokojený, co?“

„Nezměnil ses. Jsi pořád ten samý arogantní idiot,“ odsekl mu popuzeně Dimarius.

Xavir jen povytáhl obočí. „O té aroganci se s tebou hádat nebudu, ale idiot rozhodně nejsem. Když jsem se dostal z vězení, měl jsem před sebou jednoduchý úkol – zařídit spravedlivý trest těm, kteří mě nechali zavřít a kteří zabili moje bratry. Postupně jsem ale zjistil, že svět se změnil. K horšímu, dlužno dodat. Že lidé trpí a že někdo se tomu musí postavit. Že někdo musí napravit, co zrádci jako ty a Mardonius napáchali.“

„A sebe jsi samozřejmě pasoval na místo tohodle zachránce lidstva a ochránce nevinných, co? Jako ostatně obvykle,“ rozesmál se Dimarius.

„Ne,“ zavrtěl Xavir hlavou a jeho soupeř překvapeně zmlkl. „Celý svůj život jsem sledoval, jak moc proudí sem a zase tam, ale nejsem ten pravý, kdo by ji měl ovládat a řídit. Jestli mám umřít, tak budiž. Ale ještě předtím bych chtěl připravit toho zrádce Mardonia o korunu, co má na hlavě.“

Jedna z Truchlivých čepelí se v tu chvíli kmitla vzduchem, vedená rychlým pohybem pravého zápěstí. Obyčejný muž by byl na místě mrtvý, ale tohle byl Dimarius, který si svými schopnostmi vysloužil místo ve Sluneční kohortě. Jeden z jeho žhnoucích mečů se postavil blížícímu se ostří do cesty a místností se rozlehl zvuk, jako když perlík udeří do kovadliny.

To už se ale dal do pohybu i druhý rudý meč a sekl nízkým obloukem po Xavirových nohou. Marně. Černě oděný válečník ten pohyb viděl dřív, než vůbec začal, a tak vyskočil nahoru a doleva, čímž se útoku snadno vyhnul. Rovnou využil toho, že ho nemusel zablokovat, a pokusil se levačkou bodnout Dimaria do odkrytého předloktí. Manévr mu sice nevyšel, ale přinutil tím svého soupeře se rychle stáhnout dozadu a ustoupit. O okamžik později opět stáli proti sobě, připraveni k boji.

„To mi teda řekni,“ zasmál se Xavir pobaveně, „co ti vlastně ti Voldirikové dali výměnou za to, že ses stal jejich honícím psem? Jsi pořád stejně předvídatelnej jako vždycky.“

Místo odpovědi se dočkal jen série rychlých útoků. Z doutnajících mečů stoupal žár jako z kovářské výhně a rudé brnění žhnulo jasněji a jasněji, jak pichlavé poznámky rozdmýchávaly vztek v srdci muže, který ho měl na sobě. Xavir všechny útoky odklonil, případně se jim vyhnul několika rychlými půlobraty, a za celou dobu se horké meče ani nepřiblížily k jeho tělu.

Dimarius vztekle zavrčel. Nikdy nebyl trpělivý – a když přišlo na věc, ani jeho styl nebyl nijak uhlazený nebo propracovaný.

Pak Xavir zrychlil a začal na něj dotírat sériemi klasických útoků a výpadů, o kterých z minulosti dobře věděl, že s nimi jeho protivník měl problémy. Postupně je vyzkoušel všechny – začal Orlem, pak přešel k Obrovi a skončil Tančícím vlkem – a přitom pátral po sebenepatrnějším zaváhání, po sebemenší skulině v soupeřově obraně. Rychle pochopil, že žhnoucí brnění je lehčí, než vypadá, a že Dimariovi umožňuje být stejně rychlý, jako by na sobě měl lehkou koženou zbroj. Dobře ale věděl, že rychlost není vše, a brzy zjistil, že tuhé spoje jeho bývalého bratra omezují stejně, jako by tomu bylo u tohoto typu brnění běžné.

Jakmile si tohle ujasnil, přizpůsobil tomu svoji taktiku. Střídal dlouhé, vodorovné seky, které jeho soupeř musel blokovat rukama nataženýma do stran, s rychlými, přímými výpady. Truchlivé čepele pěly svoji smutnou píseň, jak jeden útok střídal druhý. Bez přestávky, bez oddechu dotíral na ohnivého válečníka. Široký sek vystřídalo krátké bodnutí, vysoký útok zase nízký, a tak stále dokola. Dimarius byl zatlačován vzad a jeho obrana byla stále zoufalejší.

Konečně Xavir zahlédl svoji příležitost a bodl jeden ze svých magických mečů do soupeřova lokte. Jenže z rány vytryskl proud žhavého ichoru a popálil mu levé zápěstí.

Oba muži upustili jednu ze svých zbraní a couvli od sebe.

Dimarius byl těžce zraněný a klopýtal k jedné ze stěn. Xavir si na okamžik strčil popálenou ruku pod druhou paži, ale pak se přinutil bolest prostě ignorovat a sehnul se pro svůj meč. Když ho měl, odkopl žhnoucí čepel daleko za sebe.

„Ubohý jako vždycky,“ odplivl si. Dimarius se mu postavil svým jedním mečem, ale Xavir jeho neohrabaný útok snadno odklonil, překlopil svoji čepel podél té jeho a rychle ho odzbrojil.

Dimarius se mu podíval do očí. „Stejně jsem tě…“ začal.

Xavir ale nezaváhal a bodl ho přímo do krku. Tentokrát už žhnoucí příliv čekal a uskočil stranou dřív, než ho mohl nějak zasáhnout. Bezvládné tělo se zhroutilo na zem, kde z něj vyšlehly plameny, a během pár okamžiků z něj zbyla jen kouřící, zuhelnatělá troska.

Xavir si klekl, upustil svoje meče a sevřel si zraněné zápěstí. O okamžik později k němu doběhla ustaraná Elysia. „Tvoje ruka… co se to s ní děje?“

Popálená místa zčernala, ale žhavé uhlíky v nich nezmizely. Místo toho dál zářily a přitom se podivně pohybovaly, jako by byly živé.

„Na tom nezáleží,“ zabručel Xavir. Příšerná bolest mu spalovala celou paži až po rameno. „Teď se musíme rychle dostat k Mardoniovi. Bude tamhle za těmi dveřmi,“ kývl hlavou směrem k jednomu z východů.

Spolu s Elysií, Jedralem a Tylosem jimi prošli a začali stoupat po dlouhém schodišti, jehož povrch pokrýval jakýsi podiv ný, pomalu tekoucí sliz. Xavir měl co dělat, aby udržel oba svoje meče v rukou, a přitom se ještě snažil ignorovat podivné tváře, vyrůstající ze stěn. Lidské tváře, jejichž ústa se pomalu, neslyšně pohybovala.

„Co je tohle za ďábelské čáry?“ vydechl najednou Tylos.

Xavir zprvu nevěděl, o čem mluví. Celou dobu se soustředil na to, aby dával jednu nohu před druhou a šel dál – pořád ještě mu zbýval jeden člověk, kterého musel zabít, a byl rozhodnutý svůj úkol dokončit za každou cenu.

Před sebou měli trůnní sál. Bylo to podivně pokroucené a zdeformované místo, úplně jiné, než jak ho znával. Právě zde kdysi dostal Truchlivé čepele. Právě zde sedával s králem Cediem a společně pili, smáli se a plánovali zářnou budoucnost pro celé království. Jenže to bylo kdysi.

Xavirovo tělo se křečovitě zkroutilo příšernou bolestí, která ho vrátila ze vzpomínek zpátky do temné reality. V tu chvíli zahlédl podivné, démonické postavy. Pohybovaly se na samé hranici jeho zorného pole, a když otočil hlavu, zmizely. Rozčileně zavrtěl hlavou, aby se zbavil všech halucinací, a silou vůle potlačil bolest.

Konečně viděl svoje okolí takové, jaké bylo doopravdy.

Na prostém ocelovém trůnu na opačném konci sálu seděla shrbená postava. Trůn samotný, stejně jako kdysi, stál na vyvýšeném pódiu. Osoba na něm se z té dálky zdála být celá černá a kolem její korunované hlavy se ve vzduchu kroutili podivní ohořelí hadi. Až na to, že to nebyli žádní hadi, ale podivné trubice, které ji spojovaly se skleněnou nádrží stojící za jejím pravým ramenem. Po levici pak měla výhled na celé město. Kdysi tam bylo krásné osmihranné okno, ale po tom nyní zbýval jen prázdný otvor obklopený rozpadajícím se zdivém. Za ním bylo vidět věžičky paláce, tyčící se jako osamělé ostrovy nad hustou mlhou dole.

Xavir cítil, že se jeho čas krátí, že mu život s každým úderem srdce proklouzává mezi prsty. Kývl proto na svoje společníky, ať na něj počkají u vchodu, a sám zamířil k postavě na trůnu.

„Dimarius je mrtvý. Už nezůstal nikdo, kdo by tě mohl zachránit. Přišel tvůj čas, Mardonie.“

„Xavir Argentum. Xavir Argentum. Xavir Argentum,“ ozval se najednou jakýsi hlas. Ohlédl se přes rameno po ostatních, ti se ale tvářili, že si ničeho zvláštního nevšimli.

„Ta věc ke mně mluví,“ oznámil jim a kývl hlavou k Mardoniovi. „Vy to asi neslyšíte, ale říká to moje jméno.“

„Tak moudrý. Tak hloupý…“

„Mardonie… koukám, že se z tebe stal ubohá troska.“

Věc na trůnu se zasmála. „Mardonius… Ano, pamatuji se na něj.“ Oči se náhle otevřely a postava se postavila nepřirozeně plynulým pohybem, asi jako když loutkář zvedne jedno ze svých pimprlat pomocí vodicích provázků. Jakási tmavá tekutina začala pulzovat hadičkami tam a zase zpět mezi jeho hlavou a skleněnou nádržkou. Když teď byl Xavir blíž, všiml si, že celá ta spletitá síť trubiček je hustě popsaná voldirikánskými texty.

„Ať už jsi, kdo chceš, máme spolu nevyřízený účty,“ prohlásil. Levou ruku měl jako v ohni a začínala zářit vnitřním světlem, stejně jako předtím Dimarius. Xavir v tu chvíli pochopil, že musí jednat rychle. Lhostejně mávl mečem a přeřízl pár hadiček. Na zem vystříkla podivná tekutina a pódium začalo divoce syčet a prskat. Mardonius v jeho hlavě zasyčel, ale pak se rozesmál. Vzduch byl cítit podivnou magií.

„Elysio!“ zavolal na svoji dceru, když ho bolest srazila na kolena.

„Co je?“ Během okamžiku byla u něj a ruku mu starostlivě položila na rameno.

„Je po mně,“ odpověděl jí. Nemohl si nevšimnout, že její dlaň je proti jeho rozpálené kůži prakticky ledová. „Přeměňuje mě to v to, čím byl Dimarius. Jen bohyně ví, v jakýho démona nebo nějakou podobnou voldirikánskou odpornost. Musíš tomu zabránit. Až ti řeknu, zabiješ mě. Použij na to jeden z těch svých šípů. Ten nejsilnější, jaký máš. Je naprosto nezbytné, aby ze mě nic nezůstalo.“

„Cože?“ vyjeveně na něj vytřeštila oči. „To nemůžu udělat. Odmítám…“

Xavir ji chytil za tuku. „Já ti rozumím. Omlouvám se, že jsme na sebe neměli víc času.“ Odmlčel se, jak ho zasáhly výsměšné myšlenky přicházející od Mardonia. Praštil pěstí do země, aby je potlačil. Celé tělo mu hořelo a cítil nepředstavitelnou bolest, ale nějak se mu podařilo pokračovat. „Jenže tohle prostě musíš udělat. Zemřu, ať tak, nebo tak, ale budu raději, když to bude ještě dřív, než se proměním v nějakou zrůdnost.“

„Jsi můj… táta. Nemůžu tě zabít. Prostě nemůžu.“

Její reakce v něm vyvolala bouři emocí, jakou si nedokázal ani představit. Byl to úžasný pocit a on si ho chtěl vychutnat, ale teď na to nebyla vhodná chvíle. Docházel mu čas.

„Zachráníš mě tím přes osudem horším než smrt,“ naléhal na ni úpěnlivě. „Pokud ke mně opravdu něco cítíš, uděláš to. Řekni, splníš mi poslední přání?“

Mlčela, ale z očí jí na zem kapaly slzy.

„Slib mi to!“ vykřikl v agónii.

Těžce polkla, ale pak přikývla.

„Teď jsi ty rod Argentum,“ pokračoval. Ztěžka si odepnul pochvy, ve kterých nosil Truchlivé čepele, a nechal je spadnout na zem. „Takže bych řekl, že všechno, co mi patří, je teď po právu tvoje. Postarej se o moje meče, ano?“ Znovu se zkroutil bolestí. „Budou… důkazem… tvých nároků.“

Obrátil se tváří k posledním dvěma ze svých společníků a kývl na ně. Odpověděli mu stejným způsobem. Nebylo třeba žádných slov. Ostatně, v tu chvíli snad ani nebylo co říct.

„Běž tak daleko odsud, jak jen můžeš. Je vezmi s sebou.“

Elysia zvedla jeho meče, zasunula je do pochev a pomalu zamířila pryč. Xavir sebral poslední zbytky sil a vyškrábal se na nohy. Přidržoval se přitom hadiček, které spojovaly Mardonia s podivnou nádrží.

Nic necítil. Už pro něj neexistovala žádná pomsta, žádný král, kterého by měl zabít. Žádné uspokojení v tom, že nakonec přece jen splní svůj závazek.

Cítil jen prázdnotu.

A pak také obrovskou lítost. Ta přišla ve chvíli, kdy začal rukama trhat jednotlivé trubičky spojující Marodnia s podivnou nádrží a do místnosti začala stříkat jedovatá, pálící tekutina. Tehdy definitivně pochopil, že ho nečeká žádné slavné vítězství, žádný triumf z vyhrané bitvy. Že nedokončí žádnou z těch mnoha věcí, které ještě chtěl stihnout. Nedalo se ale nic dělat. Teď z toho byla rodinná záležitost. Předal všechno své dceři a skrz ni bude žít dál.

Poslední myšlenka mu dala alespoň nepatrný záblesk naděje. To když mu došlo, že navzdory všemu a všem přece jen uspěl, byť jen částečně. Že nezahodil svůj život zbytečně a pro nic.

„Připrav se, Elysio!“ zavolal, co mu ještě síly stačily. Nepřirozené větry kolem něj se zatím změnily v magický orkán, v jehož svistotu slyšel nesmyslné zvuky a cizí slova. Vzduch byl nabitý nenávistí směřovanou na něj. Věděl, že se tu sbírají neznámé síly, připravené se na něj vrhnout. On ale nepřestával a trhal ty věci vedoucí z nádržky, jednu za druhou, další a další. Kolem se rozlévalo stále větší množství té odporné kyseliny a Mardonius sebou freneticky škubal a házel na všechny strany.

„Co jsi sakra zač?“ zařval na tu věc, která kdysi bývala králem Stravimonu. „Co jsi?“

Ke svému překvapení se dočkal odpovědi. Promluvil k němu sykavý hlas, přicházející od mrtvého krále. „Jsem něco, co si neumíš ani představit, Xavire Argentume.“

Mardoniova ústa se hýbala, jako by říkala to samé, ale nevyšel z nich ani hlásek. Ostatně, i když formovala ta samá slova, dělala to v jiných chvílích, než kdy je Xavir slyšel.

„Jsem vládce tvého národa, i když ho řídím ž velké dálky. Jednou ale k těmto břehům připluji a pak si vezmu, co je právem mé. Tohle tělo se mi podřídilo samo a dobrovolně. Duše jeho původního majitele nyní žije ve mně jako moje součást. Toužila po moci a takhle jí dostala víc, než si kdy uměla představit.“

„A co vlastně chceš?“ zeptal se Xavir. Nohy se mu třásly vysílením. „Proč tohle všechno vlastně děláš?“

„Čas,“ odpověděl mu hlas. „Věčnost.“ A pak se už jen smál a smál.

„Co se to z tebe stalo, Mardonie?“ naléhal Xavir. Cítil, že mu dochází dech i síly.

„Mardonius už není…“

Umírající válečník se rozhlédl po hroutícím se pódiu. Vnímal, jak se mu levá ruka nekontrolovatelně třese. A pak ji najednou necítil.

„To, co tu vidíš před sebou, je prázdné… Mardonius nikdy nebyl král nikdy král byl nikdykrál…“

Z Mardoniova těla se začalo kouřit, jako by hořelo zevnitř, a přitom se potácelo tam a zpátky. Skrz roztékající se kůži na hlavě bylo vidět lebku. Poslední zbytky rtů se utrhly a odpadly na zem, aby odkryly odporně zkažené zuby. Při každém pohybu se z něj sypal popel. Ve hře tu byla nějaká podivná voldirikánská magie. Otázkou bylo, jak dlouho tomu už tak je. Jak dlouho si mohl šílený král užívat svoje spojenectví s cizí myslí, než byl pohlcen a zničen?

Jak mohl kdysi tak vznešený Stravimon takhle klesnout? Jak mohla naše dlouhá a slavná historie vyústit v něco takového?

Xavir sebral poslední zbytky sil a oběma rukama sevřel Mardoniovu lebku. Jeho levačka zářila žhnoucí červení, která s každým okamžikem jasněla. Zařval a jediným škubnutím urval královu hlavu od těla. Zbytky krku odporně zabublaly a pak se najednou začaly nepřirozeně spojovat s Xavirovou popálenou rukou.

Z úst umírajícího válečníka vyšel smích, který nebyl jeho. To, co původně postihlo jeho ruku, se zatím rozšířilo do celého těla, které nyní žhnulo vztekem.

Xavir sebral všechnu svoji vůli a na okamžik si vynutil vládu nad tím, co z něj ještě zbývalo. Podíval se přes trůnní sál a jeho pohled se střetl s očima jeho dcery. Kývl na ni a rty zformoval její jméno. Pak mu celý výhled vyplnilo chladné bílé světlo, které smylo všechnu bolest a utrpení posledních pár minut, a on se –

Valderon, teď už opěšalý, se probíjel zbytky voldirikánské jednotky. Byl nezastavitelný a plný energie – dokonce i teď, po celém dni na bojišti. Oblohu barvily poslední zbytky červánků a planina pod městskými hradbami se přeměnila v odpornou krvavou bažinu.

Landril najednou zjistil, že má v ruce meč a že dělá to, co na celém světě nenáviděl nejvíc – špinavou práci. Navíc si byl naprosto jistý, že co nevidět zemře.

„Zaberte, chlapi!“ zařval Valderon. „Taktika je nám už k ničemu! Vrhněte se na ně, ať to prostě ukončíme!“

„To se ti… snadno řekne,“ odsekl udýchaný špicmistr. Vzápětí jen šťastnou náhodou uhnul nepřátelskému kopí, které mu mířilo na hrudník. Generál na něj vesele mrkl, zatímco svým magickým mečem uťal útočníkovi ruku a pak ho mocným kopnutím poslal pod nohy jeho kamarádům.

„Bohyně, smiluj se, kéž by to už konečně skončilo. Za chvíli tu bude tma jako v ranci.“

„Bitvy nekončí, když se ti to hodí. Skončí, až skončí, až bude rozhodnuto,“ zavolal pobaveně přes rameno Valderon a pár přesnými seky vyčistil prostor kolem nich. „Dokonce i ti… polomrtví, co ležej na zemi…“ Jak mluvil, sekem přes zápěstí dekapitoval dalšího Voldirika. „… bojujou do posledního dechu… aby nám pomohli.“

„No konečně!“ vykřikl Landril překvapeně, když se nad palácem daleko za městskými hradbami objevil oslnivý záblesk chladného bílého světla.

Domluvený signál od Elysie.

„Vidíš to, co já… nebo se mi to jen zdá?“ zalapal po dechu generál.

Všude kolem nich se Voldirikové hroutili k zemi. Probíhalo to tiše, bez nějakého křiku nebo nářku. Jako když vítr zafouká přes lán obilí a ohýbá klasy k zemi, přesně tak padaly zástupy bronzových válečníků do bláta. Během jediného úderu srdce všechny zvuky boje zmizely a výsledné ticho bylo takřka ohlušující. Zbytky Černého klanu se zmateně rozhlížely kolem. Stejně na tom byli i lidští vojáci z královských legionů, kteří nechápavě zírali na své náhle nehybné zámořské spolubojovníky. Pak napřed po jednom, a nato hromadně začali odhazovat meče na zem a zvedat ruce nad hlavu, že se vzdávají.

Z dálky bylo slyšet nadšené vytí rozjařených Dacianarců.

Do reality

Stravir zahalila temnota a město bylo tiché a prázdné. Nebyly tu žádné divoké pitky v hospodách a nočních podnicích, o kterých jí vyprávěl její otec. Nikde tu nehořely lampy. Lidé netancovali v parcích za zvuků bujaré hudby. Vzduch nevoněl grilujícím se masem ani pečícím se chlebem. Nebylo tu nic, jen ticho a temnota.

Palác i střed města vypadaly jako opuštěné. Na první známky lidské aktivity narazili až v chudinské čtvrti, krčící se za městskými hradbami. Tam se nahrnuli poslední přeživší Černého klanu, příliš vyčerpaní, než aby slavili svoje vítězství. Dacianarové dokonce odmítli do města vstoupit, protože věřili, že je prokleté. Raději se utábořili na jednom z kopců jižně od hradeb.

Jak se z něčeho takového máme vzpamatovat? Kde a jak máme začít s obnovou tohohle všeho? přemýšlela dívka.

Našel ji Landril, krátce po skončení bitvy a poté, co byly obří městské brány násilím otevřeny zvenčí pomocí mocné magie. Jakmile to bylo možné, vřítil se špicmistr dovnitř na zpěněném koni, následovaný Valderonem a Birgittou. Hnali se prázdnými ulicemi ke královskému paláci, jen aby našli Elysii, Jedrala a Tylose sedět na schodech před hlavní branou.

Truchlivé čepele, uložené ve svých pochvách, ležely na klíně dívky, která je nepřítomně hladila. Landril jí dal napít a pak, i když mu muselo být jasné, co se dozví, se jí zeptal na jejího otce.

„Zabila jsem ho.“

Špicmistr na ni vyděšeně vytřeštil oči.

„Tvůj popis událostí je značně zjednodušený a krajně nepřesný, byť ve své podstatě pravdivý,“ povzdechl si smutně Tylos. Pak jim vyprávěl, co všechno zažili, kdo byl ve skutečnosti Krvavý řezník a co se stalo s mužem, kterého kdysi znali jako Mardonia.

„Ubožátko moje,“ objal Landril dívku, když slyšel popis posledních Xavirových okamžiků.

Setřásla jeho ruce, jako by jí to bylo nepříjemné. „Zabila jsem ho. Byl to rozkaz. Jeho rozkaz. Jeho poslední přání. Nic víc v tom nebylo.“

Špicmistr se na ni napřed zamračil, ale pak jeho pohled změkl. „Neseš to překvapivě dobře, řekl bych.“

„A co bys chtěl, abych dělala?“

Na to raději neodpověděl. Věděl, jak se musí cítit, a nechtěl na ni zbytečně tlačit.

Problém byl v tom, že ani Elysia nevěděla, co vlastně cítí. Xavira většinu svého života neznala, ale přesto s ním byla spřízněná víc než jen krví. Za posledních pár týdnů jí pomohl najít samu sebe a pochopit její sílu a její potenciál. Jen díky jeho pomoci se smířila se svým odchodem z Jarratoxu a s tím, že se od svých bývalých sester vždycky tak lišila. Pomohl jí vyplnit prázdnotu, kterou cítila většinu svého života, jen aby svým odchodem vytvořil nové prázdné místo v jejím nitru.

Birgitta seděla v sedle svého koně a dívala se na ni. Nesesedla, nešla k ní. Chtěla dát Elysii prostor a čekala, až se k ní dívka sama rozhodne přijít.

„Jsi v pořádku, sestřičko?“ zeptala se jí něžně, když se tak konečně stalo.

„Budu,“ povzdechla si dívka. Pak najednou její hrdá, nezdolná póza povolila, a jako by se zhroutila sama do sebe. Čarodějnice rychle seskočila z koně a objala ji.

„Co sis z toho všeho odnesla, sestřičko?“ zašeptala jí po chvíli do ucha a poodstoupila od ní.

„Z čeho?“

„Z války přece. Z bojování. Ze smrti.“

„Že je to přirozené.“ Teď i Elysia ustoupila od své učitelky. „Vlastně si myslím, že jsem toho mohla zvládnout ještě o dost víc. Že jsem mohla být o hodně lepší.“

„Lepší?“ zavrtěla Birgitta hlavou. „Takhle bys neměla uvažovat, sestřičko. Naše bojové čarodějky jsou minulost.“

„Pokud tě zajímá můj názor –“ narovnala se Elysia a nasadila odhodlaný výraz – „tak je musíme obnovit.“

Birgitta překvapeně povytáhla obočí. „A proč si to myslíš?“

„Protože doba pohodlí a klidu pominula. Už si nemůžeme dovolit být měkké a slabé. Mnoho našich sester se vydalo vlastní cestou a v tomhle městě spáchaly nepředstavitelné odpornosti. Jen díky jejich pomoci mohli Voldirikové přeměnit tolik lidí na… vlastně ani nevím, co přesně se z nich stalo, ale na tom nezáleží. Je nezbytné, abychom tyhle Temné sestry vyhladily do poslední.“

„A na to jsi přišla jak?“

Elysia sklopila oči k zemi a chvíli váhala. Pak se odhodlaně nadechla, podívala se učitelce do očí a začala jí podrobně vyprávět o hrůzách, kterých byla během uplynulého dne svědkem. Nevynechala nic, ani jejich setkání s jednou z Temných sester.

Birgitta tomu nemohla uvěřit a trvala na tom, že chce ty nádrže vidět na vlastní oči. Landril se k ní přidal. Dívka je proto odvedla na onen dvorek vedle hlavního náměstí. Starší čarodějnice se tam pokusila najít nějakou stopu po ženě, kterou tam viděli, nebo po její magii, ale marně. Zmizela i všechna těla vyjma těch, co patřila mrtvým válečníkům v bronzových zbrojích. Nenašli vůbec nic, dokonce ani za pomoci čarokamene. Prohledali celé místo do posledního koutku, dívali se do nádrží i pod ně, všude… Marně. Přesto Birgitta váhala. Cítila tam ve vzduchu něco podivného. Zbytky cizí magie, která záhadně zmizela.

Landril okamžitě nařídil nejspolehlivějším mužům z Černého klanu, aby pečlivě prohledali ulice i domy. Pokračovali v tom až do pozdních nočních hodin, ale nenašli nic než další a další mrtvoly, ať už zavražděné Voldiriky, nebo vlastní rukou.

Po Temných sestrách nebylo v celém městě ani stopy.

Přesto ale zbývala ještě jedna poslední věc, kterou chtěl špicmistr udělat, než dívce dovolí, aby si šla odpočinout. Požádal ji, aby ho odvedla na místo jejich závěrečného střetnutí s nepřítelem. Nemohl si nevšimnout, že je úplně odtržená od reality a že si absolutně neuvědomuje plný rozsah všeho, co za uplynulý den prožila. Neměla nejmenší tušení, jak obrovské množství Voldiriků svým lukem zlikvidovala, a odmítala myslet na to, jak vlastní rukou zabila svého otce.

Landril nevěřícně zíral na obrazy, které se před ním cestou skrz palác otevíraly. Bylo to neuvěřitelné, ať už šlo o mrtvé vojáky, zmrazená těla tří Voldiriků nebo příšerný masakr v dlouhé chodbě. Všechna místa pečlivě prozkoumal a všímal si přitom každého detailu, každé krvavé skvrny, všeho. Konečně došli k ohořelým zbytkům Krvavého řezníka a od nich po schodišti nahoru do bývalého trůnního sálu. Zhroucenou zdí tam profukoval vítr a mramorovou podlahu pokrývaly černé šmouhy, jako by tam šlehaly obří plameny.

A uprostřed toho všeho na trůnu seděla ohořelá, polámaná, bezhlavá kostra Mardonia.

Landril se k ní opatrně přiblížil, a v tu chvíli Elysia zaslechla hlasitý, hluboký zvuk bijícího srdce.

„Slyšíš to taky?“ zeptala se svého společníka.

„Něco tady pořád ještě žije,“ přikývl Landril zaraženě a přitom se obezřetně rozhlížel kolem. „Mardonius to ale není. Říkáš, že ho Xavir zabil přímo tady?“

Elysia pokrčila rameny, ale pak přikývla. Otcovo jméno ji zasáhlo jako rána pěstí do břicha.

Když Landril začal pomalu couvat od královy kostry, tlukot neviditelného srdce začal zrychlovat.

„Celý tenhle palác musíme zničit,“ rozhodl. „Čím dřív, tím líp. Doveď mi sem všechny naše čarodějnice, děvče.“

Když bylo po všem, vzala si Birgitta dívku stranou, aby se jí zeptala na něco, co jí vrtalo hlavou. „Který šíp jsi použila, sestřičko? Myslím úplně na samém konci.“

„Ten s nebeským čarokamenem. To proto z něj nic nezůstalo, chápeš?“

„Poslala jsi ho mezi hvězdy…“ vydechla Birgitta a věnovala dívce nečitelný pohled.

„Myslíš, že to byla chyba?“

„Ne,“ zavrtěla starší sestra hlavou a do očí jí najednou vhrkly slzy. „Jen, víš, právě mi došlo, že už ti nemám co nabídnout. Když uvážím, za jakých okolností jsi tohle rozhodnutí musela udělat, a že jsi pak dokázala zvládnout takhle nekontrolovatelný čarokámen a navést ho na cíl…“ Odmlčela se. „Možná jsem se skutečně zmýlila. Možná máš celou tu dobu pravdu. Možná budeme opravdu potřebovat víc sester se schopnostmi, jako máš ty. Svět se zbláznil. Je zlý, zkažený a nebezpečný. Pro prosté ženy, jako jsem já, v něm už není místo. Teď se ale musím vyspat. Musím si odpočinout, než se definitivně rozhodnu.“

Nad městem už pomalu vycházelo slunce, když Birgitta s Elysií konečně našly místo, kde by se mohly uložit.

Dostaly přidělený dům, který kdysi pravděpodobně patřil někomu hodně bohatému. Nyní byl opuštěný, i když zjevně ne ve spěchu. Bylo tu uklizeno a všechno se zdálo být nachystané na návrat původních majitelů. Dokonce i u krbu byla narovnaná hromádka dřeva. Birgitta se v něm rozhodla před spaním zatopit, zatímco Elysia si vlezla rovnou do postele, kde se přitulila k otcovým mečům, a během pár vteřin usnula.

Prospaly většinu následujícího dne.

Elysia vůbec netušila, jak je vyčerpaná, dokud se neprobudila druhý den pozdě odpoledne odpočatá a neuvědomila si ten rozdíl. Z okna měla výhled na značnou část města, ještě vlhkou po dopoledním dešti, která se teď v záři slunce oslnivě leskla. Vzduch byl průzračně čistý a po husté mlze, kterou se brodili během předchozího dne, nebylo ani památky.

Palácové věžičky čněly k nebi vysoko po její pravé ruce, zatímco směrem doleva se město svažovalo k hradbám. Na ulici bylo pusto až na dvojici vojáků, kteří chlebovými drobky krmili hejno holubů.

„Co normálně dělají lidi, když válka skončí?“ zeptala se a přitom se poškrábala na boku. Celé tělo ji bolelo, ale nehodlala si stěžovat. Odvedla pořádný kus práce a byla pořád ještě naživu – a všechny ty naraženiny a odřeniny jí tu skutečnost důrazně připomínaly.

Birgitta už byla také vzhůru a s povzdechem dívku objala kolem ramen. „Mám-li bejt upřímná, tak vůbec netuším. Navíc tohle nebyla normální válka, a upřímně, nemám pocit, že bysme ji skutečně vyhráli. Jen jsme zastavili to, co se tu zrovna dělo. Jenže to není konec, obávám se, ale jen začátek. Takže technicky vzato, tahle válka ještě neskončila, jen nám dopřála chvilku oddechu.“

„Stejně bysme si měly sehnat něco k jídlu a zjistit, co je novýho.“

„To zní jako skvělý plán, sestřičko.“

U dveří jejich domu stáli dva vojáci, titíž, co je před chvílí viděly krmit holuby. Ukázalo se, že je tam postavil Landril, aby hlídali dům a jeho dvě dočasné obyvatelky. Kousek stranou seděl v proutěném křesle Tylos a podřimoval, svůj magický meč opřený o zeď na dosah ruky.

„Kde je náš špicmistr?“ zajímala se Birgitta.

„V kamenický gildě, madam, dvě ulice vocaď. Když půjdete doleva, tak to nemůžete minout,“ odpověděl jí vyšší strážný. „Zřídil si tam dočasný velitelství. Je tam s ním i generál Valderon. A taky dacianarská královna.“

„A co ty, Tylosi?“ nedalo to čarodějnici a bouchla koncem své hole do křesla, ve kterém si hověl. „Ty tady děláš co přesně?“

Černoch se elegantně zvedl na nohy a potlačil zívnutí. Elysii neuniklo, že oba vojáci ho obezřetně sledují, jako by z něj měli strach.

„Omlouvám se za své nevychované způsoby, mé dámy. Já zde toliko plním svůj slib. Xavir mne totiž cestou do tohoto města požádal, abych chránil Elysii, kdyby se mu snad něco stalo. A právě to nyní dělám, již od jeho včerejšího skonu. Křeslo a tito dva pánové mi zde toliko dělají společnost.“

„Jedl jsi vůbec něco?“

Černoch s úsměvem kývl na oba strážné. „Zde tito činorodí vojáci byli tak laskaví, že objevili nedotčenou špižírnu a v ní něco málo jablek.“

„Radši koukej nechat těchhle hloupostí,“ vyštěkla na něj Birgitta popuzeně. „Chápu, že ctíš rytířský zásady a svůj slib, a rozhodně tě to šlechtí, ale tahle holka je víc než schopná postarat se sama o sebe.“

„Přesně,“ přikývla Elysia. „A stejně tak umí sama za sebe i mluvit, víš? Tylosi, moc ti děkuju a z celýho srdce si vážím toho, co děláš. Vím, že jsi byl mému otci věrným přítelem i společníkem, ale tohle opravdu není nutný.“

„Stejně nemám, kam jinam bych šel,“ usmál se na ni vřele Tylos a bezmocně rozhodil rukama.

Dívka se otočila k odchodu a přitom na jednom z domů zahlédla znak cechu pekařů. Smutně se usmála při vzpomínkách na to, jak jí Xavir vyprávěl o jejich legendárním umění.

„Rovněž nemám nic lepšího na práci,“ dodal Tylos po chvíli, jako by ho to zrovna napadlo. „Dovolíš-li mi tě doprovázet, budu tím nejšťastnějším mužem pod sluncem.“

„No a co když se vydám na cesty? Bude tě vázat slib mému otci i pak?“

„Xavir byl vznešeným, čestným mužem, který mi zachránil život víc než jen v jednom smyslu toho slova. Pokud se toužíš vydat na cesty, byl bych ti nesmírně vděčný, vezmeš-li mne s sebou.“

„Koukám, že tě asi nepřesvědčíme, co?“ povzdechla si Elysia. Hluboko uvnitř ale byla černochovi za jeho nabídku vděčná – svým způsobem pro ni představoval spojení s jejím otcem. Dokud bude s ní, bude s ní skrz něj i Xavir.

„Je mi líto, ale můj názor je pevný jako skála,“ usmál se Tylos zářivě. „Navíc se blíží zima a noci budou dlouhé a nudné, nicméně muž mých kvalit ti může v takových chvílích nabídnout kvalitní rozptýlení. Dozajista si zamiluješ poezii z mé domoviny.“

„U Zdroje!“ neudržela se už Birgitta. „Jestli řekneš ještě jediný slovo o těch vašich básnících, přísahám, že tě vlastnoručně zabiju.“

Valderon si zřídil pracovnu v nejvyšším patře cechovního domu. Seděl pohodlně rozvalený v křesle, nohy ležérně pohozené na dlouhém stole. Spolu s ním tam byli i Landril, Lupara a dva divoce pomalovaní Dacianarové, které Elysia neznala. Jedral stál kousek stranou opřený o stěnu, ruce založené na hrudníku, a slunce mu svítilo na čerstvě zjizvený obličej.

Celá místnost byla zařízena prostě a účelně, zjevně to byl soukromý přijímací salonek nebo jednací místnost. Vzduch byl cítit zatuchlinou, jak tu dlouho nikdo nebyl a nevětral.

Na stole stála karafa s vínem a poháry a k tomu pár načatých kol sýra a nasolená šunka. Doprostřed toho všeho pak Landril postavil sošku bohyně a natočil ji tak, aby se dívala na něj.

Když Elysia vstoupila, všichni se postavili, aby jí vyjádřili úctu. Na takové chování nebyla zvyklá. Zatímco nevěděla, kam s očima, Tylos přešel přes místnost a postavil se vedle Jedrala.

„Už ses vzpamatovala z toho všeho, čím sis včera prošla?“ zeptal se jí Valderon a nabídl jí židli po svém boku.

„Jsme čerstvé jako rybičky,“ odpověděla mu Birgitta.

„Elysio?“ zajímal se Landril.

„Dost v pohodě na to, abych do toho šla klidně znovu.“

Špicmistr se usmál. „Tvůj otec žije dál skrz tebe a v tobě, zatímco jeho duše je již s bohyní.“

„Je něco novýho?“ přerušila ho Birgitta. „Spaly jsme až moc dlouho na to, kolik důležitých věcí se teď děje.“

„Ten odpočinek jste si víc než zasloužily,“ ujistil je Landril. „Pokud jde o tvůj dotaz, tak co víme, město je bezpečně v našich rukách. Podařilo se nám zajmout celkem patnáct Voldiriků, kteří se po bitvě pokusili ukrýt v paláci. Podle toho, co jsem z nich se svými mizernými znalostmi jejich řeči dostal, by měli patřit k těm původním, co sem připluli přes moře. Většina těch, co s námi bojovali pod hradbami, byli kdysi občané tohoto města, které přeměnili v těch nádržích, co jsme se na ně včera dívali. Čímž potvrdili všechno, o čem nám Elysia vyprávěla. Vzali lidi, jako jsem já nebo vy, a nějakým způsobem je přeměnili v něco jiného. Pokud někdo kladl odpor nebo pokud byla proměna neúspěšná, použili je na výrobu těch obřích zrůdností, co na ně narazili Dacianarci. Jinými slovy, většinu včerejšího dne jsme strávili masakrováním našich vlastních lidí – byť ve své podstatě již mrtvých a transformovaných v něco jiného. Podstatný je pro nás ale fakt, že tihle noví Voldirikové byli nějak spojeni s tou věcí, co žila v Mardoniově těle. Proto když jí Xavir urval hlavu a přerušil spojení, mohli definitivně zemřít. Musíme ovšem počítat s tím, že Voldirikové mají přes přístav Phalamys na severozápadě pořád ještě přístup do Stravimonu. Jinými slovy – pořád ještě před sebou máme spoustu práce, než tahle válka skončí. Tohle spojení musíme přerušit za každou cenu.“

„U Zdroje,“ povzdechla si Birgitta znechuceně, „to vážně nezní moc povzbudivě. Jaký jsou vaše plány pro příštích pár týdnů?“

„Musíme znovu osídlit město,“ pokrčil špicmistr rameny. Podíval se na Valderona s Luparou, ale ti oba zjevně čekali, že bude pokračovat.

Elysii napadlo, že tohle jejich vědomé spoléhání na Landrila bude hrát zásadní roli při utváření nové podoby království – a že si na to špicmistr nejspíš nehodlá stěžovat.

„V první řadě musíme do města dostat všechny, co z něj během uplynulých měsíců uprchli. Budeme tu potřebovat znovu vytvořit fungující společnost, což samo o sobě zabere pěkných pár měsíců. Pokud jde o válku, tak naším hlavním cílem bude likvidace předsunuté základny Voldiriků v Phalamysu. Kromě toho si budeme muset posvítit na jejich jednotky, co se ukrývají kolem města a pak v lesích na východě a severu země. Hlavně kvůli těm jejich mágům, těm cestovidcům, co jsou mezi nimi.“ Narovnal se a vážně se podíval napřed na Elysii a pak na Birgittu. „Obávám se, že bez vaší pomoci to nezvládneme.“

„Takže je budeme honit jako lovnou zvěř?“ ušklíbla se Birgitta. „Pokud je to potřeba, jdu do toho.“

„Já ne,“ ozvala se Elysia. Všichni na ni upřeli překvapené pohledy.

„A co máš teda v plánu, jestli se smím zeptat?“ povytáhl Landril obočí.

„Temné sestry,“ pokrčila dívka nevzrušeně rameny. „Chci je najít a zabít. Všechny.“

„Myslím, že to je dobrý nápad,“ přikývl pomalu špicmistr. Pak se znovu zamyslel, zatímco jeho prsty bubnovaly do stolu složitý rytmus. „Jsem si jistý, že jsme o těch čarodějnicích neslyšeli naposledy. Jejich role v tom, co se tu stalo, je na můj vkus dost nejasná. I tak si ale myslím, že jejich podíl na přeměně našich lidí ve Voldiriky byla jen drobná epizoda v mnohem větším plánu. Ale co ty? Dokážeš je najít úplně sama, bez pomoci?“

„Nebudu sama,“ pokrčila dívka rameny a kývla směrem ke stěně, kde stál zamlklý černoch. „Tylos půjde se mnou.“

„Pak jsou tu ještě další sestry jako my,“ ozvala se nečekaně Birgitta. „Odešly z Jarratoxu současně s námi a ze stejných důvodů. Myslím, že bysme je měli najít a zkontaktovat. Jejich pomoc by se nám mohla zatraceně hodit.“

„Tak dobře,“ zvedl se Landril ze židle, přešel k oknu a zahleděl se na prázdné ulice dole pod ním. „Když jsem se nechal zavřít do Pekelné brány, myslel jsem si, že celý tenhle nesmysl skončí během pár týdnů a že přitom přijde o život jen pár darebáků, co si to beztak zaslouží. Spletl jsem se. A to nemluvím o tom, že jsme pořád ještě na začátku. Bojím se, že nás čeká ještě mnoho dalších bitev. Že zemře ještě spousta dobrých lidí.“

Valderon shodil nohy ze stolu, postavil se a přátelsky ho poplácal po rameni. „Víš, špicmistře, v tyhle věci měl Xavir pravdu. Tady tohle, ten nekonečný koloběh boje o moc, válek a smrti… Nikdy to neskončí. Nikdy.“

James Abbott

NIKDYKRÁL

Z anglického originálu The Neverking,

vydaného nakladatelstvím Pan Books,

an imprint of Pan Macmillan v Londýně

v roce 2017,

přeložil Martin M. Boček.

Jazyková úprava: Eva Hartová.

Korektura sazby: Eliška Pospíšilová.

Obálka: Tibor Pastrnák.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1

jako svou 778. publikaci.

Sazba: Tomáš Kropáček.

Lito obálky: Trilabit Praha.

Tisk: CPI Moravia Books.

První vydání, Praha 2018.