www.palmknihy.cz

A talíř zaútočil

Ivo Štuka

http://palmknihy.cz/index.php?x=724

A talíř zaútočil

Kapitola 1

A talíř zaútočil

Ivo Štuka

Zrcadlo rubriky Povidky sci-fi sekce Neviditelného psa,

http://pes.internet.cz/scifi

Jup se pozorně zadíval doleva. Ne, nebyla to žádné chyba v přístrojích, žádný zrakový klam. Tečka se zvětšovala, protáhla se do čočkovitého tvaru, dostávala už zřetelné obrysy. Talíř se blížil.

Všelijakých řečí a zkazek o těchto podivných létajících aparaturách se Jup naposlouchal víc než dost, a1e dosud nikdy neměl příležitost seznámit se s talířem osobně. Nikdy neměl talíř jako na talíři.

Blížilo se to. Dost rychle. Barva připomínala nazrzlé zlato zapadajícího slunce, tak by je mohl odrážet lesklý kov, jenomže slunce nebylo v dohledu a ty třpyty si přístroj nesl s sebou, jakoby je vyzařoval zevnitř.

A blížil se rychle, plavnými zatáčkami, nenechával za sebou žádnou stopu po spálených plynech; musel tedy mít pohon založený na nějakém využití silového nebo gravitačního pole, klobouk dolů před konstruktéry.

Jup měl neodbytný pocit, že se mu všechno zdá, nebo že je v divadýlku, kde se hraje za průhlednou skleněnou stěnou, aby divák tím víc pocítil, že je mimo hru, že do ní nemůže zasáhnout. Přistihl se, že má téměř chuť zatleskat, jak je tajemný přílet krásně narežírován.

A1e přece jen se droboulince chvěl vzrušením, protože talíř už byl blízko, mlčenlivý, rudě zlatý, zářící zevnitř.

A tehdy se kulisy pomíchaly, divadýlko rupnutím přišlo o svou skleněnou stěnu, Jup byl jedním rázem vtažen do hry, ani nevěděl jak.

Neboť talíř zaútočil.

Kontrolní cesty jsou obyčejně strašlivá otrava. Kdysi, málem ještě v pravěku, se vydala hejna praotců v primitivních kosmických lodích na průzkum přilehlé části galaxie. Průzkumníci startovali plni očekávání, s jásavou předtuchou v srdci, že někde blízko narazí na vesmírné bratry, že si civilizace porozumějí - neboť rozum přece musí pochopit rozum - že se lidstva spojí a společně vyvedou z galaxie prvotřídní ráj.

Jenomže jaksi nebylo s kým se dorozumívat, s kým se uvítat slavnostní úklonou, s kým se spojit.

Lodi se vracely od sluncí vzdálených desítky a desítky světelných let - s prázdnou.

Nejčastější formou hmoty v kosmické pustině je žhavá plazma nebo led.

Pravda, na několika planetách jsme jakési stopy života objevili: chomáčky mazlavého slizu. S tím jste se mohli bavit asi tak, jako se bavíte s tlačenkou, když ji nimravě napichujete na vidličku. Dovedlo to jedinou věc - samo od sebe se třást.

Tehdy začala pustota vesmíru našim ctěným předkům docházet v rozměru jejich chápání: jako osamělost.

A naše vlastni existence se v těchto souvislostech ukazuje přesněji a míň romanticky - jako šťastná náhoda (nebo nešťastná?).

Jako by si vítr, omrzelý v nekonečné poušti, jednu dunu obrousil a ostrouhal do podoby květu, jen tak, pro nic za nic, aby řeč nestála. Bez nároků na obdiv obecenstva, protože to se nekoná.

Není tedy divu, že když v okruhu padesáti světelných let našli čtyři planety, na nichž se vyvíjel organický život do aspoň trochu slibnějších forem, byli celí u vytržení. A nechali tam dlouhodobě působící přístroje pro sledování a kontrolu.

Jenomže každá z těch planet je jinde, v jiném zastrčeném koutě vesmíru. Už jste se někdy tloukli do posledního zapadákova na trati? Ospale klimbáte, ve voze jsou ještě dva tři stejní zoufalci jako vy, stejně pomačkaní, každou chvíli to s vámi drcne a praští vám to hlavou o stěnu, právě tam, kde je háček na kabát nebo nějaký šroub, spát se nedá, nic se nedá pořádně dělat, nepohodlí násobí nudu a nuda zase proměňuje nepohodlnosti v úplné mučení…a ještě k tomu cítíte v kostech, že na konci cesty dojde k nějak trapnému nedorozumění, na dveřích bude šikmo viset cedule Pro nemoc zavřeno.

S takovými pocity se šlo do kontrolních cest. Minulé kontroly totiž bezpečně zjistily, že nezjišťují nic. Nic nového. Nic příliš nového. Život si dá na čas, než přetvoří jednu formu v druhou. Lidské měřítko je i ve střídě generací na vývojový proces dost krátké.

Jediným povyražením cesty byl až let k planetě a samotná kontrola; nadsvětelná loď je příliš veliká na manévrování v jakékoliv sluneční soustavě, proto se do terénu posílal jednomístný průzkumný člun.

Jup se horlivě hlásil, byl z výpravy nejmladší, nikdy ještě starožitný létající talíř neviděl, těšil se na trochu zábavy.

Teď jí měl najednou tolik, že mu málem přerostla přes hlavu.

Neboť talíř zaútočil.

Vpravo visela obrovská šedobílá a ďubkovaná vypouklina měsíce, vlevo dole se modravě třpytila planeta a odtud talíř stoupal.

Jup měl už program setkání dávno nacpaný v automatech, proto se jen okouzleně a pobaveně díval. Jupovy automaty vyslaly disku rozkaz brzdit a zastavit sto metrů pod člunem.

Talíř vskutku přibrzdil, zakolébal se, jakoby váhal, jakoby se rozmýšlel - tahle věc naštěstí Jupa přinutila zbystřit pozornost - a pak se táhlým spodním obloukem rozehnal přímo směrem na výsadkový člun. Pár zlomků vteřiny, a obě tělesa se musí srazit!

Jup neměl čas na úvahy, na zapínání gravitační clony, na nic jiného kromě nejprimitivnější obranné reakce: levou rukou strhl pojistky a pravičkou vykopl člun šikmo do protisměru.

A ztratil vědomí.

Když se Jup ještě na mateřské lodi soukal do svého člunu, svatosvatě si umiňoval, že po celou cestu k planetě bude trestat náčelníka spojení, Orniga. Při nudném putování se posádka baví, jak umí; na lodi byli průzkumní piloti tři a vymýšleli si všelijaké nevinné kočičiny, jako přivařit dveře apod. Ornig se nejen vztekal, protože nesnášel vyrušování a své spojařské království považoval za území posvátné a nedotknutelné, ale začal piloty pronásledovat. Občas si je s kapitánovým svolením vypůjčil a zaměstnával je kontrolou nejpitomějších náhradních dílů spojovacího materiálu, které jakživ nikdo nepotřeboval a které se proto válely v nejšpinavějších koutech skladu.

Už k jejich vyštrachání bylo potřeba dávky zvrhlé fantazie. Když je pak přezkušovali a vymýšleli přitom metodu, jak Ornigovi pustit do panelů trochu proudu a přikovat ho k vysílačkám, náčelník spojení se obvykle za jejich zády vynořil jako duch a začal spokojeně pomlaskávat: Aspoň se vám, mládenci, nezkrátí žíly a budete společnosti trochu užiteční…

Pes jeden.

Jupovi, protože na něj připadla kontrola u třetí planety, byl tedy svěřen i tajný čestný úkol: zničit Ornigovi nervy.

Hned po startu se do toho dal. První fáze: vyladit všechny vysílačky tak, aby pištěly. Druhá fáze: zapnout je na plný výkon a začít zpívat co možná nejfalešněji. Jup si k tomu vybral starý studentský popěvek

“Slyšte, pište, napište,

už mám z hlavy skladiště,

pořád samý Nej Nej Nej,

to radš budu pitomej!”

a hulákal, co mu hrdlo stačilo. Pak přišla na řadu třetí fáze, při které bylo nutno postupně vypínat všechny příjmové kanály, (ať si ten pes v lodním spojovacím centru nadává jak chce, k tobě to na člun už nedolehne, a kapitána my ukecáme, kdyby šel Ornig žalovat, ujišťovali kluci Jupa před odletem.) Tedy vypnout se z příjmu a potom pomalounku polehounku knoflíkem zeslabovat i vysílání. A cvak, konec. Ticho. Pan spojovací náčelník bude mít etér vygumovanej a pukne vzteky.

Všechno se Jupovi báječně povedlo.

Až na tu maličkost, že po útoku létajícího talíře byl bez spojení s lodí.

Mžiková mdloba z přetížení - Jup ji párkrát zažil při pilotních zkouškách, ale tehdy od starších kamarádů věděli předem, kdy to přijde a bylo to něco jako výsada, vyznamenání, mohli jste se s tím před úplnými nováčky vytahovat.

Teď se probouzel s černošedou clonou před očima, šedá přešla do ruda a pak se rozplynula. Pilotní výsada? Bylo mu zle. Měl pocit, že se mu někdo bez zájmu a bez ohledů hrabal ve vnitřnostech s pak je nechal zpřeházené.

Zamrkal, otevřel oči doširoka - a zhrozil se. V kabině měl neuvěřitelný svinčík. Všechny nepřišroubované předměty rychlení při úhybném manévru vymetlo a nastlalo je dozadu; na klíně i na sedadle měl Jup hromadu beztvarého haraburdí a střepů, vida,co se zřejmě všechno válelo před ním na pultě. Setřepal to se sebe a začal kontrolovat přístroje. Člun byl v pořádku.

A člun se hnal pryč od třetí planety, ven z planetární soustavy, přibližně směrem k mateřské lodi.

Moment, já utíkám?

Ovšem, talíř mě chtěl zabít. Způsob vraždy - gravitační stress. Stačilo by, aby téměř světelnou rychlostí proletěl těsně vedle mne, pak musí do jít k časoprostorovému ohybu a k takovým gravitačním skokům, že by to ze mne nadělalo třísky. Uhnul jsem tedy včas.

Otřel si bradu, zdála se mu pořád nějaká mokrá, a zjistil, že má na ruce krvavou šmouhu. Přetížení mu vymačkalo z úst, z nosu a z uší pramínky krve, teď už pomalu zasychající.

Moment, já utíkám? Abych si na mateřské lodi poplakal, že na kontrolu sám nestačím, abych se nechal tuze sladce politovat od Orniga? Pilota Kontrolní mezihvězdné lodi první třídy zažene nějaký automat, vyrobený prapradědečky?

Začal brzdit. A rozehrál obrazovky všech lokátorů, aby zjistil, co dělá útočník. Talíř teď byl napolo skryt pod měsícem planety, vytáčel dráhu zpět a rovněž brzdil.

Jup poručil svým automatům,aby talíř držely v dohledu, ovšem z bezpečné vzdálenosti, a sáhl na knoflík vysílačky. Pak ruku spustil zpátky. Napřed si to vyřídím sám a teprve potom podám zprávy, zbytečně bych je na lodi vyplašil.

Ornig zuřil tiše a systematicky. Nahrál si Jupův pištivý zpěv, potom slábnutí zvuků a nakonec ticho. Své výhrůžky, které adresoval člunu s vypnutými přijímači, ovšem nenatočil. Pak zavolal kapitána a pustil mu Jupův koncert: “Takové grázlíky bereme na důležitou kontrolní cestu. Jak mají potom její výsledky vypadat? A teď jsme s ním ke všemu bez spojení, ani pořádně nevím, kde je. Bude se vyhlašovat poplach? Pošleme za ním někoho?”

Kapitán mávl rukou a usoudil, že když někdo dělá klukoviny, neznamená to ještě že musí být kluk, kterého je nutno vodit za ručičku.

Pro uklidnění svědomí kapitán oběma zbývajícím pilotům nařídil pohotovost (však za ni Jupovi po návratu poděkují) a s navigátorem se domluvil, že čas od času blikne na předpokládané místo setkání člunu a talíře dálkovým laserem, aby Jupa upozornil, že je hledán a že má znovu navázat spojení. A znovu zalezl do své kabiny studovat zpáteční trasu, přesněji řečeno podřimovat.

Jup si hlídal vzdálenost od talíře a promýšlel postup. Zlatavá tečka pod měsícem byla na hlavním lokátoru dosud nehybná.

Záznamy z minulých kontrol si Jup před letem probral důkladně: podobná situace se v nich nevyskytla ani jednou, a co hůř, ani se nepočítalo s její možností, Proč by měl taky robot útočit na svého pána a stvořitele? Protože se střetnutí nebralo v úvahu, nebylo vybavení průzkumného člunu taky příliš bojové. Ale některé přístroje by se daly použít jako zbraň. Talíř o zbrojen není. Nebo ne byl, když ho sem před tisíciletími posílali.

Jup urychleně probíral své vědomosti o tomto kusu vesmíru, zda by se s nich nedal najít důvod neočekávaného útoku. A pořád přitom kroutil hlavou, nikde nic podezřelého:

Malá žlutá hvězda, několik miliard let klidná, bez radiačních výkyvů. Pár planet a kolem nich nějaké měsíce, tři planety jsou v biopásmu. Na jedné se objevil rozčleněný bílkovinný život od mikrobů po zvířata. Ze zvěře se zvolna vyčleňuje jeden druh, který v posledním období (za čtyři kontroly, tedy v padesáti tisících zdejších let) nabývá humanoidních rysů. Staví se na zadní, začíná používat artikulovaných zvuků - a počátky řeči obvykle odpovídají počátkům myšlení - a kromě toho používá kamenné a kostěné nástroje. Udrží-li se tyto nepočetné a rozptýlené skupiny, mohly by se z nich postupně vyvinout myslící bytosti. Podobnou možnost má i jeden druh vodních savců, kteří rovněž mluví, ale u nich se pomaleji vyvíjejí končetiny a tedy schopnost k práci, která působí na zespolečenštění druhu a tím zpětně na urychlení vývoje. Podle statistického rozboru možné vývojové rychlosti na planetě by se dal s loveckými hordami navázat rozumný kontakt nejdřív po deseti až dvaceti kontrolních obdobích, s vodními savci po padesáti obdobích.

Kde by se v tomhle měly vynořit popudy pro náhlou agresivitu talíře, dumal Jup. Že by důvod byl někde v samotné konstrukci kontrolních automatů?

Pradědečci sem před padesáti tisíciletími dopravili deset disků. Devět je malých sběračů materiálu, desátý je centrála s rozsáhlým paměťovým ústrojím, uvnitř uzpůsobená jako adaptabilní automat. Tento velitelský disk informace zpracovává a podle případných změn v biologické situaci planety určuje metodiku dalšího průzkumu. Všechny talíře mají jednoduchý samodobíjecí gravitační pohon.

To je všechno samá nevinnost, proč tedy měl disk vražedné choutky?

Už to mám, oddechl si Jup. Talíř se zbláznil. To je ono.

Ať konstruktéři přísahají na dlouholetou životnost všech součástek v mozku robota ať se dušují, že rezervní obvody a bloky stačí vychytat případné obtíže, přece jen se asi stalo, že shořela nějaká důležitá logická vazba a z automatu se stal šílenec. Nebezpečný šílenec.

Tím spíš ho musím ulovit, usnesl se Jup, aby se zjistilo co a jak, kde je ten zkrat, aby na podobnou bláznivinu nedoplatila nějaká příští kontrola.

A vyladil si disk do středu obrazovky a pomalu se k němu rozletěl.

Pod obrovskou šedozelenou mísou měsíce se k sobě krouživými pohyby, jež připomínaly balet, zvolna přibližovala dvě tělesa: zlatavý disk a mlhově poloprůsvitné vřeteno člunu.

V jednom okamžiku Jup znovu zaváhal, zda by se neměl obrátit a včas zmizet. Uvědomil si, že talíř jde do setkání se stejnou číhavou opatrností jako on sám, že situace zdaleka nepřipomíná lovce a zvěř, ale spíš dva kroužící lovce, kteří se chtějí ulovit navzájem. Takhle přece nemůže jednat mozek, který se zbláznil. Té bestii to myslí až moc dobře.

Ale v Jupovi se už probudily všechny pradávné a zapomenuté bojovnické pudy. Bolest v pomačkaných útrobách jakoby zmizela, zaschlou krev na bradě nevnímal, cítil jakési rozjaření a především dychtivost.

Pro jistotu poslal talíři ještě jednou kódovaný rozkaz k brzdění, vypnutí motorů a k přípravě na kontrolu. Protivník pochopitelně neposlechl,odklonil se od kursu, zvýšil rychlost, a tom okamžiku z něho vyklouzlo podlouhlé tělísko, které se bleskem hnalo na Jupův člun.

Magnetické lapače! Zabrzdit těleso! Půl kilometru pod Jupem raketka jakoby uvízla v neviditelné pavučině,nemohla se probít dál ke člunu - a vybuchla.

Malé fialovobílé slunce, které se s hltavou rychlostí rozlétá na všechny strany…

Jupovy automaty reagovaly včas a odhodily člun stranou. Přetížení pilota znovu pomačkalo, znovu ucítil v zubech krev a klel: jsem snad ovoce, aby ze mne vymačkávali šťávu na požádání? Indikátor záření mu však předváděl, že výbuch raketky měl termojaderný charakter a bylo tedy nutno vyklouznout z jeho oblasti a zesílit ochranné pole kolem člunu.

Pilot si uplivl.

A z talíře se už k němu hnala další puma.

Kdo tady koho loví?

Posunul magnetický lapač k nejvyššímu výkonu, odrazil druhou raketku směrem k měsíci, tam někde taky vybuchla, a začal si s pečlivou a láskyplnou zuřivosti talíř vylaďovat na střed zaměřovací obrazovky.

Jenomže z disku vyšlehl uzounký fialový paprsek, namířený k Jupovu člunu.

Tehdy automaty použily poslední havarijní možnosti, hmotové transformace do nulového pole, a kontrolní člun zmizel.

Kam se ten chlap ztratil? ptali se na lodi oba piloti Orniga a starostlivě povzdychávali (ovšem s utajenou vítězoslávou, Jup je machr, spojařovi už nervy tečou k pohledání). Ornig roztržitě mumlal, že ho to taky zajímá, každou minutu blikal dálkovým laserem ke třetí planetě, ale neozývalo se nic. Spojař se potil.

Po několika okamžicích se člun znovu vynořil z prostoru nicoty.

Jup byl zelený vzteky a strachy. V nulovém poli, tedy v neexistenci, ve čtvrtém rozměru, v jakémsi slepém střevě prostoru se octl poprvé a věděl, že to mohlo být i naposled. Zpáteční transformace není totiž úplně jistá, tato záchranná operace se používá jako krajní nouzový prostředek, není ještě matematicky dokonale zvládnutá, a prvek náhody v ní někdy vyvádí šeredné kousky. Už se několikrát stalo, že se z nulového pole vynořilo cosi jiného, než do něho vešlo, a tyhle příšery z ne-světa většinou končily sebevraždou. Anebo, říká se, že na planetě B 12 je jakási nemocnice, do které se nikdy nikdo nedostal…

… Jup se otřásl, ohmatal se a zjistil, že se do něj atomy naskládaly zpět jakž takž v pořádku, že si je přibližně podobný.

Měl už talíř ustálený ve středu zaměřovací obrazovky, zmáčkl tedy knoflík antineutrinového vrhače a zametl.

Prostorem, kde byl předtím disk, zavířila zářivě bílá jiskřička, ale dole to vykouslo ještě okraj měsíce, s touhle průbojnosti Jup zapomněl počítat, měl před očima jen nejbližší cíl a ten v momentě zmizel, nebyl, vypařil se, rozplynul se jednou provždy.

Dole na šedobílém měsíci pomalounku pršel prach do nového kráteru, hlubokého jak trychtýř, naprosto nepodobného ostatním plošným dolíkům.

No nazdar, za tuhle výzdobu měsíce dostanu pěkné požehnání, řekl si pilot unaveně, ale s hlubokou úlevou, že si to ještě může říkat, neboť je k říkání dostatečně živ.

––

Detektor blikal, ale Jup měl přivřené oči, nevnímal teď na chvíli kolem sebe nic, detektor se tedy ohlásil zvoněním. Automat plechovým hlasem přetlumočil tuto výzvu: jsme už počtvrté světelně ozářeni z kvadrantu B 217/20, volá mateřská loď. Proč nejsme na spojení?

- No jo, zavrčel Jup, jen se nepřetrhni, bedno, vždyť já vím. A zapnul přijímač. Zaburácel nad ním Ornigův hlas: Voláme kontrolní člun, voláme kontrolní člun! Obnov spojení! Co se tam děje, jsi na kontrole nebo zařizuješ ohňostroje? Proč se bouchá, nepotřebuješ pomoc?

-To tak ještě, odvětil pilot, - jen zachovejte klid, já jsem taky klidnej. Byly komplikace, už je po nich. Vracím se.

A znovu vypnul příjem i vysílání.

Neměl teď nejmenší chuť brebentit a odpovídat na dotěrné otázky (zvláště Ornigovy), ostatně měl dojem, že si některé otázky nejdřív musí odpovědět sám sobě.

Zaprvé:

Se zničením velkého disku jsou perfektně zničeny všechny výsledky dlouhodobého sledování planety, protože malé disky jsou jen sběrače materiálu a paměťovou aparaturu měl jedině talířovitý agresor.

Zadruhé:

Pokud si pamatuju - a Jup si pro jistotu urychleně ještě jednou přehrál údaje o vybavení hlavního talíře - tedy bezesporu pradědečci do průzkumných strojů nemontovali žádné zbraně. Jen ochranu, využívající proměn silového pole.

Zatřetí:

Z toho vyplývá, že talíř musel obě řízené střely a laserový radiační kanón nějak získat. Buďto je dostal ctí a darem nebo je ukrad.

Začtvrté:

Talíř musel mít komu ty zbraně ukrást. Vyloučí-li se málo pravděpodobná možnost, že by do této sluneční soustavy - a proč právě do ní, když její okolí je prokazatelně pusté - že by sem tedy přivandroval někdo zdaleka, z neznáma, a podarovával létající talíře jadernými raketami, pak zbývá už jen možnost druhá. Že se totiž průzkumný stroj ke zbraním dostal u přirozeného zdroje.

Tedy u zkoumané třetí planety.

Zapáté:

Stačí jen pokračovat v logickém odmotávání klubka, aby vyšlo najevo, že navzdory všem odhadům našich vědců se vývoj na třetí planetě mimořádně zrychlil. Za poslední období mezi kontrolami se zdejší život dostal od kamenných nástrojů k raketovému pohonu, laserům a jaderné energii. Nad čímž by se dalo jásat.

Zašesté:

Jásat se nebude. Protože první reakcí talíře, když mne spatřil, bylo vypovědět poslušnost a zaútočit. V disku je zamontován adaptabilní mozek. Stroj, který se dovede přizpůsobit. A přizpůsobil se: naučil se zpupnosti, agresivitě, zabíjení.

Zasedmé:

Ze všech předcházejících faktů, je zřejmo, že obyvatelstvo třetí planety technicky vyspělo s hrozivou rychlostí, ale přitom si podrželo své základní divošské zvyky a mravy. Ať si říká kdo chce co chce, jaderná puma nemůže být obranná zbraň, není to prostředek ochrany proti jakkoliv nebezpečnému přírodnímu prostředí planety, může to být jenom a jedině útočná zbraň lidí proti lidem. Tedy lidí při veškeré úrovni techniky ještě zvířeckých.

Logický rozbor dospěl k logickým důsledkům. Jup si povzdechl a obrátil všechnu pozornost k planetě.

Zapjal analyzátory a prohlížel si ten líbezný, modravě zářící srpek, zavěšený v černi, omotaný jiskřivými pavučinami mračen, probleskující do kosmu temnou modří oceánů a hnědozelenou barvou pevnin. Vyhlíží to hezky, usoudil. Odtud, ze vzdálenosti měsíce, žádnou civilizační činnost opticky nevidět. Ale infradetektory na palubní desce prozrazovaly, že planeta nese mnoho ohnisek silnějšího tepelného záření, počítač se pokojně ustálil na nesrovnatelně vyšší hodnotě radioaktivity v atmosféře, než vykazovala poslední kontrola, a navíc planeta projevovala intenzivní činnost v širokém spektru rádiovln.

Teprve teď si Jup povšiml jednoho červeně pomrkávajícího políčka v palubním panelu. Co je, optal se automatu, protože se mu nechtělo luštit cifry.

- Člun je chvílemi ohmatáván směrovaným krátkovlnným zářením. Z planety nás zaměřují.

Jupa zamrazilo. Po zkušenostech s létajícím talířem měl pozorností od modravé třetí planety právě tak dost.

Zapojil se na příjem a ohlásil, že se s výsledky kontroly, poněkud nečekanými, urychleně vrací k lodi. Požádal, ať se loď stejně urychleně připraví ke startu, protože je nutno zmizet; čím dřív, tím líp. Jaksi tu není útulno, o čemž přináší důkazy.

Nařídil automatům nejvyšší rychlost ke zpátečnímu letu a protáhl se do sprchového koutu, spláchnout ze sebe krev a pot.

Když se vrátil na sedadlo, byl už kdesi za oblastí velké šesté planety, ovinuté svítivým prstencem, a červené políčko na panelu už neblikalo. Dostal se z dosahu “tamtěch” lokátorů. To ho rozveselilo a znovu si vzpomněl, že by měl ještě po rádiu potrápit Orniga, ale neměl do té povinnosti chuť. Začal si prozpěvovat potichu a pro sebe.

Den na to se ve všech dennících na třetí planetě objevila na prvních stranách vzájemná obvinění, že nejmenovaná, ale dobře známá mocnost nedodržuje úmluvu o demilitarizaci kosmu. V prostoru Měsíce prý vojenské kruhy dotyčné mocnosti (v každých novinách byla míněna jiná) provedly dva termojaderné výbuchy a jednu zkoušku nové anihilační zbraně, v jejímž důsledku byl porušen povrch měsíce, ač je prohlášen za území nikoho a všech. V blízkosti výbuchů byla zaměřena kosmická loď, takže nikdo se nemůže vymlouvat.

A do místa nového měsíčního kráteru jsou okamžitě vysílány vědecké výpravy, proto že je nutno ověřit, jaké nové zbraně tam protivník použil.Ať si nikdo nemyslí, že na neznámou zbraň bude mít dlouho monopol: protože našim vědcům její princip zase tak neznám není.Všechny státy se navzájem obvinily ze zbrojní horečky a současné oznámily dvacetiprocentní zvýšení výdajů na vojenské účely, čímž se posiluje obranyschopnost země a tedy mír.

Zatímco po těchto hlasitých novinářských výpadech následovala tišší diplomatická výměna nót a ještě tišší činnost špionážních centrál,- na mateřské lodi, vzdálené už dvaapůl světelného roku, pokračovala výměna názorů. Oba piloti dokazovali, že je nutno se k té zatracené třetí planetě vrátit a rozšířit průzkum, Jup byl zásadně proti. Vyžadoval návrat, zásadní posouzení situace, protože je to situace nová, a tedy se musí použít i nových průzkumných metod. K jeho názoru se přikláněl kapitán a kupodivu i Ornig.

Jup bouřlivě debatoval, ale nezapomněl přitom jedním ze svých čtyř očí sledovat na hvězdné mapě, jak při té hádce vzdálenost lodi od třetí planety roste.

(Toto je slíbená dosud nepublikovaná povídka z rukopisu sbírky Nález na Bílých kamenech /1968/ Ivo Štuky.)

Table of Contents

Kapitoral 1