A.Š. (sko) Anna ŠOCHOVÁ

ZÓNA

STATEČNÝCH

HOROROVÉ PŘÍBĚHY

(JAKO)

ZE ŽIVOTA

1

Autobus.

Když člověk vyleze na mráz, zachumlá se. Strčí nos do límce, kouká, aby neuklouznul, na nějaké krásy světa nanejvýš vyprskne, protože ho studený vzduch zaškrábal v krku. Aspoň nebudou chřipky, utěšovala se Jana chabě. Silnej mráz to spálí. Akorát měl nastoupit až od zítřka a hory sněhu nafoukávat s podobným ohledem. Přesně tak, protože zítra je VOLNO! Jana se báječně vyspí až do světla a vyleze jen proto, že se dobrovolně rozhodne.

Samozřejmě se právě před Hejštýnovic zahradou zrovna potřebovala míjet auta. Silnice jim nestačila, ti chlapi jeli jak hovada. Jana jentaktak uskočila, zapadla do návěje skoro po pás a samu sebe litovala, jak hnusně jí za chvíli bude čvachtat v botách. Po včerejší čvachtanici boty ještě nestihly vyschnout, v autobuse všechno roztaje a jestli do nich nalezl sníh i horem, Pánbu potěš!

No a je klid. Na zastávce odupala a ometla rukou, co šlo. Teprve potom zvedla hlavu a nálada se rázem zlepšila. Nad bílými korunami stromů, nad zemí, zalezlou pod duchnu, stoupalo do

nekonečna nebe. Nádherně hvězdnaté, co volá, láká a slibuje. Všechna města za horami,

v Německu i na českém jihovýchodě, stáhla svou nažloutlou záři a pokorně se zdržela rušení téhle temně sametové krásy. Živé, třpytivé a hluboké. Kvůli ní by Jana vydržela trčet i v té návěji.

Přeříkávala si, která souhvězdí ještě umí pojmenovat. Mráz přizvukoval a vítr snaživě funěl přes vršky sněhových vln. Napomenula ho:

„Dej pokoj, troubo!“

Blbnul, rošťák. Fouknul Janě do tváře hrst zmrzlých krystalků. Štípalo to jako blázen, ale nehodlala se vyrušovat. Není dneska Polárka nějak šejdrem? Moc času na zkoumání neměla,

autobus má každou chvilku dorazit.

Už ho slyšela. Zněl dost vzdáleně, tak nějak zlehýnka pod jasnou oblohou, dokonce i světla vypadala pod kopcem tlumeně. O to víc Janu překvapila maska čumáku, která vyplula ze stínu bílé aleje v zatáčce. Tohle je přece stará dobrá Bejbinka?!

Usmála se jí vstříc. Podívejme, autobusáci vytáhli z garáží posilu, která vypadala staře už za jejích středoškolských roků. Páni, dneska ji poveze autobus jak z pamětnickýho filmu! Spolehlivá stařičká Bejbinka došla při arktickém mrazu cti. Rázem se Jana cítila přímo svátečně. Trochu ztuhla strachem, když se autobus řítil dál ke křižovatce bez přibrždění. Nojo, tak to je nějakej zájezd nebo podnikovej odvoz a dovoz, ale stejně bylo příjemný zase takovou Bejbinku potkat… A přece staví!

Asi ji řidič rozeznal až teď, zastavil skoro na místě. Nebo je to těžkej frajer, co Bejbinku zvládá lusknutím prstů. Dveře se otevřely, nahoře před Janou byl dokonce chlíveček pro průvodčího. No páni! Tohle už opravdu nepamatovala. Nebo jo? Šofér mávnul dozadu, ať se usadí a můžou dál. Na sedadle za ním a na druhé straně od motoru bylo plno, strojek na jízdenky veškerej žádnej. Možná má fakt průvodčího a chtějí kecat. Však o ní vědí, případně zaplatí při odchodu. Hlavně, že je tu teplo. Teploučko, i skrze boty. Ne vedro, tak akorát. Pozdravila kulatou paní a sedla si vedle ní.

Paní hned spustila:

„Kampak jedete? Já do Řecka. Nikdy jsem tam nebyla. Moc se těším, víte? Budeme tam za

chvilku.“

Usmála se na padesátnici se zasněným pohledem. Asi trošínku blábolí samou nedočkavostí. Jana jí radost přála.

„To máte štěstí, já jenom do práce. Taky bych se někam podívala.“

„Ale kdepak, tady si můžete říct, kam opravdu chcete. Támhle pan Malina jede až do Ohia za vnoučaty. A děda Kobernů do Španělska, prohřát revma. Jenom naše Emilka nejradši jezdí sem a tam.“

Jana otočila hlavu, jméno bylo povědomé. Nojo, Bombarďáková Emilka, skutečně! Že si jí dřív nevšimla? Zase v nabraných silonových šatech, tentokrát sedí docela způsobně na válci nad motorem. Ona sice časem přešla na nějaké normálnější šatstvo, ale Janě zůstala v paměti přesně takhle: Průsvitné bílé šaty s mašlí v pase, balónkové rukávy, široká sukně a růžové bombarďáky s nohavičkami skoro ke kolenům. Ona se pod takové šaty nosívala spodnička nebo ještě líp kombiné, ale Emilka šikovně skloubila svůdnost a péči o zdraví. Měla ráda chlapy a musela je 2

krapítek víc honit. Dneska a navrch v lednu ta paráda vypadá ještě divněji, než jindy, ale motor Emilku hřeje odspoda, kolem teplo skoro pokojový - ať si, holka, užije.

Emilka Janě zamávala a roztáhla pusu k šestizubému úsměvu. Od těch svých čtyřiceti se vůbec nezměnila. Vlastně jí Jana tyhle šaty kdysi krutě záviděla. Byly jako pro princeznu, s taftovými kanýry na sukni. Možná vyšly z módy ještě v šedesátých letech, ale malá Jana nikdy nechtěla slyšet posměšky dospělých. Pro ni byla Emilka nádherným stvořením, i když při klábosení se šoféry vystrkovala širokou obombarďákovanou zadnici na zbytek osazenstva. Roky se neviděly. Je fajn, když pořád vypadá tak dobře… Jana by ji s chutí objala, čistě jen za to, že ještě žije.

Moment! Jak to?! Emilku přece už dávno přejel náklaďák dole u Pastvin. Zrovna to jaro před Janinou maturou. Jana se znovu rozhlédla po cestujících. Malina se synem v Americe? Jasně, že si ho pamatuje. Podobu mizerně, příběh jeho života o něco líp. Estébáci mu pořádně zasolovali, revoluce se nedožil. A paní Jírová vedle Jany přece učila na textilce. Když najednou začala marodit, byl z toho nádor jako hrom, spoustu bolesti, chudák, přechodila. Máma říkala, že jako bezdětná suplovala kde co, na sebe čas neměla. Až bylo pozdě. Přitom si taky mohla všimnout, že když některou v téhle oblasti bolí po čtyřicítce podbřišek, je jasná. Ve vesnici pomalu není baráku, kde by neřádil rak.

Což konečně navodilo jasno i v nepříliš fungujícím Janině mozku. Kdyby nemusela vstávat už na třetí dvanáctku, zapálilo by jí určitě naplno dřív: Všichni kolem jsou přece dávno v Pánu. A za oknem? Kde vlastně jsou?

„Zastavte!“

„Nono, paninko, nevřískaji mi tady. My jsme pohodový, víme?“

Emilka sklouzla po koženkové oblině dolů a způsobně usedla za řidiče. Udělala na Janu vyděšený obličej malé holky, se spodním rtem vtaženým pod zuby. No tak si Jana něco dovolila, asi byla drzá, ale co kdyby se už odtud nedostala ven? Jana vstala, aby řidič viděl, že to myslí vážně.

„Já, nezlobte se, ale – asi sem nepatřím.“

„Paninko, já to musim vědět líp, než voni. Já to tady kočíruju, vědí?“

Sice zrovna zatáčel a ručkoval po volantu, přesto obrátil k Janě přívětivý, kulatý obličej dobráckého strejdy. Paní Jírová zatahala Janu za bundu.

„Vždyť je nám tu pěkně, Janičko. Pan Václav nás doveze, kam kdo touží. Nebo všude, kde chtěli být ostatní. Vyberete si, uvidíte. Pořád přistupují další, každý má jiné přání. Já jedu do Řecka, na Akropolis. Pořád jsem o tom učila, ale viděla jenom obrázky. Šetřila jsem na dovolenou, víte.“

Janě se stáhlo hrdlo dojetím. Chudák paní Jírová, ten její všechno nastrkal tý mrše Fantový dřív, než v nemocnici zavřela oči. Prej ho museli honit, ani o mrtvou se nechtěl postarat. Urnu nechal v krematoriu. Sbírku tamhle pana Koberny vnuk rozprodal nebo vyhodil. Byla z toho ostuda, když v devadesátým přijel nějakej Francouz a sháněl se po unikátech. On starý pán dělal kdysi pro Baťu po půlce Evropy a měl nějaký dopisy umělců, prej i od Picassa. A hodnej pan Malina? Umřel opuštěnej jako pes v dědečkárně. Jana si znovu sedla. Paní Jírová spokojeně pokývala hlavou.

„Tak je to správné. Všichni máme nějaké sny. Kam byste chtěla vy?“

Jana zavrtěla hlavou. Byla sice ráno zblblá, ale do práce se těšila. Poslední služba před volnem, k tomu docela klidná. Pokecala by se ženskýma, večer prošla obchody. Jen tak, jestli nepotká nějakou maličkost pro radost bráchových dorostenců. Oni jsou nóbl, k Vietnamcům nebo do

bazarů nechodí, tak vždycky zírají, co tetka vesničanka zase sehnala.

„Já chtěla do práce. Jsem tam ráda, víte?“

„Chápu, Janičko. Člověk je v baráku sám…“

Rozuměly si. Jíra býval pořád někde v luftě, potom se skoro otevřeně přestěhoval k Fantovce.

Jana se po rozvodu vrátila do baráku, co si z něj brácha udělal chatu. I takhle končí podnikatelova manželka: Mužův bankrot, exekuce a samota. Když potřeboval dělat dluhy i v bordelu, přece jen to bylo moc. Je trpký myslet na bezdětnost jako na „štěstí“.

Patřila sem. Mezi všechny ty oklamané, využívané, vysmívané. Až na malou, malilinkatou

výjimku: Pokud věděla, ONA je živá. Je živá? Chytla se za pusu. Vyděšeně zírala na paní Jírovou.

Celé břicho jí ztvrdlo a studilo hrůzou. Paní učitelka tázavě zvedla obočí. Jana cítila slzy. CÍTILA.

„Jsem přece živá?“

„Děvenko, to přece není nic konečného. To se může změnit každou chvilkou.“

3

Tentokrát Jana vyskočila odhodlaněji. Přeběhla ke dveřím, chytla se tyče.

„Prosím, moc prosím. Jsem…“ Najednou se bála to vyslovit. Všichni zírají, co plácne. Styděla se před nimi, někteří to třeba o sobě ani nevědí. Ona nebude tím, kdo by je dorazil. Pečlivě hledala vhodnější výraz.

„Jsem jiná, víte?“

„Nojo. Ale výjimečně, rozumíme? Jestli stihnou vyklouznout na Nebesích skrze tlačenici, ať to maji. A příště, madam, nelezou dovnitř, když nevědí, kam jedou!“

„Děkuju, děkuju vám. Moc.“

Obrátila se do vozu, přelétla všechny tázavé obličeje. Nebesa, druhý konec Aše? Klidně, i když v tomhle autobuse má jméno zastávky na křižovatce dost divnou příchuť.

„Šťastnou cestu.“

Emilka nakrčila nos, jako by chtěla plakat. Jana se na ni dojatě usmála.

„Ráda jsem tě viděla, Emilko, moc ti ty šaty sluší.“

Slabomyslná chudera se rozzářila a hrdě dlaní rovnala nařasenou sukni. Dneska měla i zeleně kytkovanou podprsenku. Třeba nastoupí nějakej mladší mužskej, tak akorát pro ni. Pan Václav zastavil a prsty u hlavy pozdravil. Jana vyskočila ven dřív, než se dveře stačily úplně rozevřít.

*

Nebe plné hvězd. Zase vidí nebe? Zase je zpátky ve Studánce? Za starým hřbitovem se už temnota zvedá, rozednívá se. No nazdar, to ta jízda trvala zatraceně dlouho! Uvědomila si, že leží. Leží v hlubokém sněhu, prochladlá i uvnitř pod bundou. Vždyť přece z pangejtu vylezla. Nebo ne?

S břichem tvrdým a studeným, unavená jako po další šichtě, asi opravdu pořád leží a tamto se jí zdálo. Rty suché, zkusila je olíznout. Kolem profrčel náklaďák. Byla tak zahrabaná ve sněhu, že zahlédla jenom vršek návěsu. A kus sněhu, jak letí přímo k ní. Část zasypala i Janinu tvář. To by šlo, zkusila hned optimisticky najít dobrý chlup na téhle nemožné situaci. Jak pootevřela rty, sníh spadl dovnitř a blaženě ho rozpouštěla. Příšerná žízeň!

Zkusila se nadzvednout. Leda v duchu, ani se nehnula. Co je? Tak popořádku: Pravou rukou nemůže pohnout. Levá nějak ztuhla, taky moc neposlouchá. Pomaličku ji přinutila lézt pravačce na pomoc. Jauvajs! Možná je zlomená… Nejspíš určitě. Sakra! Loket nebo vejš, bolí to jak mrcha.

Jana se rozpomněla: jak se ta dvě auta natěsno minula, škrabala se hned z návěje. Vylezla, chtěla přejít.

Něco vylítlo ze zatáčky, lízlo krajnici a… Hodilo ji to na plot. Nejspíš přímo na sloupek, má ho teď někde za zády, nemůže tam otočit hlavu. Jak se pohne, sype se fůra sněhu. Leží nejspíš někde u díry, kterou zdrhává Hejštýnovic Bak. Blbej vlčák, zase někde obskakuje feny, jinak by dávno štěkal. Nebo byl u ní - nebo prostě cokoliv.

Je mráz, došlo Janě najednou. Je mráz, co při něm lidi usnou a ztuhnou nadobro. Nekoukala před odchodem na teploměr, ale přes mínus deset to bude. Taky je nějak moc líná a pofňukávala by jenom, že všecko bolí a samo se nic neudělá. Líně a pomalu se táhnou myšlenky, začínají se natahovat…

Najednou se srovnaly: Proto ji nabral autobus Bejbina! Autobus z nejlepších let života, kdy byla ještě malá, šťastná holka. Jenže Jana vystoupila a tím pádem bude v pořádku. Musí být, když ji řidič pustil ven. Pan Václav… Kde jen ho už viděla? Ten praštěnej způsob řeči… V hospodě, určitě. Ale ten je přece živej? Nebo ne? Fakt je nějakej řidič, ale spíš od traktoru nebo tak nějak.

Znovu se zkusila zvednout. Nohama hýbat mohla, ale jak se chtěla zapřít, břicho ji zradilo.

Zabolelo a hned vycuclo i tu trochu síly, kterou předtím měla. Jana se rozbrečela. V Bejbině bylo teplo, nic ji nebolelo… A odjela jí daleko, vracet se nebude. Přitom Jana už ví moc dobře, kam by se nechala odvézt.

Zaslechla hřmot silného stroje. Že by pluh? Kdyby se nadzvedla, zamávala, uvidí ji! Honem, je blízko. Zvedni se, poroučela Jana ztuhlé levačce. Od zlomené ruky šlehla bolest, Jana vyjekla.

Plácla sebou zpátky. Všechen sníh u plotu za její hlavou se sesypal a zalezl Janě za krk. Do tváře, přes čepici, fuj! Jak pohnula hlavou, část sněhu sklouzla, zbytek slízla. Konečně mohla zase dýchat. Zachraptěla, o křiku si mohla nechat zdát. Vtom na ni lopata pluhu hodila všechno, co odřízla z nafoukané nadílky téhle strany silnice.

*

4

Pan Václav Bejbal patří k těm, co dělají svou práci pořádně. Čistí asfaltky i s krajnicí. Metrová hradba sněhu po něm narůstá pěkně tam, kde může zůstat třeba do jara. Kdepak, po něm

nezůstávají ty vykrojené kolmé stěny, co se do nich osobáky zapichujou čumákem. Po něm je hezky volno od rigolu k rigolu. Na tomhle úzkém místě je to obzvlášť potřeba, dneska všichni jezdí jako blbí. Podle stop zas někdo měl co dělat, aby nezapadnul. Tamhle něco lezlo? Blbost, všude jenom sníh, Nejspíš tam byly starý, skoro zavátý stopy.

Za pluhem se objevila světla tiráku. Samozřejmě se hned cpal dopředu a v zatáčce měl co dělat.

„Vole,“ pravil řidič Václav. „Jestli mi uvízneš pod vrškem, dám ti přes hubu.“

Zkontroloval dílo v zrcátku. To by šlo: Jednolitý bílý val pohřbil mělký příkop, kus plotu i mez u pole. Toho napadalo! Takovýhle hromady i třídenní oblevu přežijou. Ale pěknej den bude, to jo.

Pan Václav pokýval hlavou a spokojeně pokračoval k Hranicím.

Tý jo, mamka měla pravdu!

Dostala jsem se do ráje. Dvě stě euro v kapse, letní výprodej v Německu a druhá nákupně nažhavená ženská po boku, co může být lepšího? Dana Řihánková mě s sebou vzala, třebaže známost s jejím švárou skončila a naše jakékoliv vzájemné city spadly někam k bodu mrazu.

Jediným kazem báječně vyhlížejícího odpoledne je přítomnost mrněte Leonky. Holčičky přesně tak úžasné, jako to její jméno. Jéžiš, než tohle v kalendáři našli, tak půlka vesnice málem nespala.

A druhá protáčela oči, že normální Deniska nebo Nikola by Řihánkovy nezabila.

Jojo, taky jsem z malého diblíčka bývala na větvi, ale už to mám za sebou. Ono to fakt bylo chytrý a roztomilý, ale myslím, že se z holky moc padalo na zadek. Teď už babičky nedovolí andílka proplesknout a žít se s tím nedá. Nejdřív by z té mršky ledovec roztál, ale tak po první hodině by i Jan Ámos vzýval Herodesa. Andílek napohled, což o to, jenže uvnitř naprosto nezničitelný ďáblík, to mi věřte. Dlouhatábské řasy, mile drzá, máma ji čančá, v reklamě i filmu by vydělala jmění.

Jak moje matka tvrdí, ochomejtlo se kolem mě před časem vdávadlo, jinak si ten můj dlouhý trans z rozmazleného mrněte vysvětlit nedovedu. Naštěstí přírodě sklaplo, rozum se mi vrátil a Leončina tetička nebudu. Ani matičkou podobnýho skřítka. Tohle tak mít doma! Právě jenom s vyhlídkou na ráj německého výprodeje snáším upatlané mrňavé Leončiny tlapky na očích, lízátko ve vlasech a nadšení matky, jak roztomilou holčičku má, no řekni!

Fakt VELMI roztomilá, Dani. Jenom přikyvuju mateřskému monologu, hlas by mne mohl

prozradit. Jestliže máma nezastaví auto na první povel, příšerně to zezadu zavřeští a následně se vzteká.. Já bych jí dávno lupla pár na zadek, Dana se provinile omlouvá za Leončino období vzdoru. Má o tom novou tlustou knížku. Mít dítě, to je věda.

Houbeles, má vítr, že by na ni malá žalovala. Tahám pusu do úsměvu a myšlenky na převýchovu rozmazlených fakanků strkám hluboko na dno dušičky. Kvůli prohrabávání hadýrků a bot a krámů do domácnosti dneska snesu i sedm Leonek!

Den se přece jenom povedl, moje úsilí nakonec slavilo úspěch. Sama nebesa ocenila, jak se zubím na to čertovo kvítko a dopustila na ně nevídanou únavu. Zpátky jsme stavěly čůrat jen jedinkrát a malá ještě u celnice chrupala nahlas.

Tak slaďounkého andělíčka bezvládného, toho opečuju kdykoliv. Ochotně jsem kočičku vynesla nahoru do pokoje a ukládala. Copak si to i ve spaní drží v kapsičce? Nojo, mělo mě napadnout, že byla hodná, protože při čůrání odchytla nějakou breberku! Dana by jí to sebrala, ať má vítr z babičekek jak chce velký. Ta ječí i kvůli housenkám.

*****

Jéžiš, fuj! Málem mě omejvali. No, tohle by Dana fakt nepřežila. Z kapsy vykoukla hlava veliká jako špička palce a teprve za chvíli mi došlo, s kým na sebe čučíme. Takovou kobylu jsem teda ještě neviděla. A rozhodně bych to JÁ, na rozdíl od normálních pavouků, myší a přichcíplých krtků, do holé ruky nevzala.

Malá má zatím smůlu, sebrala jsem jí nějakou slušně velkou šroubovací kelímkovou ptákovinu od žvýkaček a opatrně tu potvoru nacpala dovnitř. Hezky plynule, jak jsem uvolňovala Leončino 5

láskyplné sevření tlapky. Jak říkám, já i pavouky z baráku vynesu, když mámě vlezou na oči, ale co s tímhle?

Zbytečně nic nezabíjím, maximálně králíky na oběd. Tak divná, obrovská potvora se mi docela eklovala jak na sáhnutí, tak i na volné vypuštění do světa. Taky by mohla vyskočit nahoru, to kobylky umí. Jo, tahle by určitě zamířila rovnou do obličeje. Fuj! Už se vidím vejskat a hopsat venku po louce jako idiot. Vlastně, jedna možnost by tu byla, napadlo mne bystře tak po

čtvrthodině chmurných úvah. Jedinou záchranu mám totiž hned vedle v baráku, šílence Martina.

Asi se mi prodloužilo nebo zauzlovalo vedení, že to tak trvalo. Nebo jsem byla příliš nadšená z nákupu a těšila se na rozbalování, třídění a huhlání mámy, co jsem vybrala za kraviny.

Samozřejmě, že jsem nejdřív podlehla nejpřirozenějšímu pudu, začala se převlíkat jako divá, než se máma vrátí, až teprve pád růžové nádobky na zem a zašramocení uvnitř mne vrátily

k myšlenkám na našeho místního Broukocvoka. Martin sice chová taky pár hadů, krokodýla a strakaté myši, ale nejvíc je lidem podezřelý kvůli chlupatým pavoukům, cvrčkům a děsně

ošklivým můrám.

Jeho máma každou novou potvoru popíše v krámě ženským, aby bylo vidět, jaký je chudák, ale že tomu sama občas nacpe moučné červy, to nepřizná ani náhodou. On totiž Martin taky kšeftuje a dost mu to nese. Jak máma říká, jí by sice žádná tarantule přes práh nesměla, ale Prášková by si pro koruny nechala i koleno vrtat, ta je schopná se k těm potvorám přece jenom přiblížit.

*****

Když mi Martin otevřel, fakt vypadal divně. Nezahlédla jsem ho tak čtrnáct dnů, ale jestli si za tu dobu aspoň občas něco sundal, o tom pochybuju. Nááhodou totiž vím, že paní Prášková číhá na každý odhozený kousek prádla, aby ho stihla vyprat, protože Broukocvok pouze připravenou hromádku k oblečení zdařile ignoruje, když může sáhnout po hrůze, kterou si zatím zabydlel. Já bych řekla, že se do postele vůbec nesvlíká, jeho maminka tvrdí, že se ráno oblíká po čuchu. No, možné je obojí.

Koukala jsem na něj a na chvíli zapomněla, co chci. Vypadal jako pako. V kudrnaté hnědé hřívě hobliny, rozdrbané utahané triko a na rameni leguána. Vlastním tělem chránil puch k udušení. No vážně, ten smrad z domu byl zdvořilejší, než celý Martin, stál za ním, čekal až domluvíme, a ani se nehnul.

Jak říkám, Martin chvíli stál a potom zavrčel. Došlo mi, že civím a podala jsem mu tu plastikovou nádheru. Sotva uslyšel, že je to kobylka, potěžkal to, poslechl si škrábání a zaržál. Mluvit už asi zapomněl. Zacouval zpátky a dokonce nechal otevřeno. V rámci nadšení riskoval, že mu všechen smrad vyvane a část Práškovic baráku bude vyvětraná. Nedalo mi to a protože opravdu bylo možné vstoupit bez dýchacího přístroje, plížila jsem se za ním.

Martin si zabavil dva kamrlíky se zvláštním vchodem a celou chodbičku, ale nevypadalo to tak hrozně, jako když míval všechno narváno v pokoji. Náhodou to už vypadalo jako malá ZOO.

Terária podél všech stěn, jak jsem zahlédla, v pokoji jen ta s breberkami na dvou řadách polic.

Já bych ho sice s tím vším odstěhovala někam úplně do chlívku, ale tohle taky bylo řešení. Když jsou v baráku s mámou sami dva a mají ho větší, než my, proč ne?

Než jsem se vymotala kolem terárek k vědátorovi, Martin už nádobku prosvítil, spokojeně tomu pokladu uvnitř něco broukal a položil do prázdného terárka. Koukala jsem, jak dlouhými

kleštičkami dokončuje otevírání. Víčko vytáhnul, terárko uzavřel síťkou a brejlil přes sklo, jestli mrška vyleze nebo ne.

„Živý to je, ale děsně nacpaný. Nemáš pro ně cit,“ napomenul mě přitom. Nesměle jsem podotkla, že tu kobylku sebrala Leonka v Německu a Dana by se zbláznila, najít to u ní v pokoji. Nááhodou jsem tím pádem zachránila nejmíň dva životy.

Podíval se na mě tak, že jsem se lekla, jestli mě nepředhodí nějakým ochranářům. Něco moc hloupého jsem musela plesknout, protože stejně opovržlivě jako Broukocvok na mne kouklo i leguání oko.

“Tohle je saranče, jasný?!“

No, to mi toho řekl. Přesto jsem přikývla, aby aspoň leguán pochopil, že se snažím. Leguán odvrátil hlavu, Martin se zašklebil. Naštvali mě v tu ránu oba. Otočila jsem se a rázně vykráčela ven. Aby bylo jasno, práskla jsem i dveřma. Jestli z toho některou krajtu kleplo, nezájem!

6

*****

Nazítří čekal Martin před vrátnicí továrny, skoro se klepal, jen ať mu prej ukážu, odkud ta mrcha sarančí je. Samozřejmě se mi přitom začal oupěnlivě věšet na ruku, zrovna když kolem nás přepochodoval Petr. Ten si nás tedy změřil! Nejradši bych se propadla do země. Fakt jsem si po něm už nic horšího nabalit nemohla! Zaskřípěla jsem zubama, zrovna, když Martin zase bručlavě zaškemral. Kdyby pohled zabíjel, byl by naráz tuhej… Po několika vteřinách mi ale došlo, že se od včerejška potkal s hřebenem a dokonce převlíknul tričko. Když vím, co ho to muselo stát za přemáhání a boje, vyměkla jsem a vraždění odložila.

Musel mi přísahat, že v autě žádnou žoužel nemá, aby směl předjet. Náhodou má sice docela starý klump, ale zároveň nějakou opravdickou americkou značku, polonáklaďáček, co si nechává

udržovat od machra Tomšíka. Ten prý přímo škemrá, aby to autíčko mohl Martinovi udržovat. Jak máma říká, chlapi potřebujou koníčka, aby si mohli hrát. Tomšík by za tohle auto i duši zaprodal, takže si docela váží aspoň téhle šance a veterán se blyští. Jo, nebylo marné se v tom vézt, připadala jsem si jako ve filmu. Snesla jsem přitom i bleskový kurz broukologie. Uznávám, ve fanatikově podání docela ušel.

On vlastně Martin není žádný blbec, ani jako chlap nevypadá špatně. Nevím, jestli se pravidelně přetahuje s krajtama nebo vzpírá terárka, ale najdou se na něm docela slušné svaly. I brejle si na cestu opucoval. Jednu chvilku jsem zalitovala, že nemám aspoň šest noh, aby si všiml, jak se mi sama vyhrnula sukně. Připadlo mi trapné ji stahovat a taky zase bylo vedro.

Byl z toho nakonec docela prima výlet. Sice marný, tak hnusná saranče se nevyskytla už ani jedna, ale jinak… Bylo mi Martina líto, jak smutně k večeru zvadnul. Přitom z kazeťáku pouštěl i nějaký chrastění, prý jako volání samičky nebo co. Utěšoval se jen tím, že ta Leončina potvora ještě poroste a dopřeje mu úžasná vědecká pozorování. Ten má radosti!

*****

Večer se vynořil Petr a hned dorážel. Uražená veličina, ale co si myslí?! Přece padlo konečné slovo, práskla jsem dveřmi a přestala ho brát na vědomí. Nebo si snad Péťa myslí, že budu zpytovat svědomí a pochopím, jakou jsem zahodila šanci? Jo, možná, pokud by nevybílil dvakrát za sebou hospodu a nerval se. Teď byl taky nalitej, ale jak jsem z něj ucítila hospodskou směs, začala jsem na tak ječet, že vzal nohy na ramena.

Máma v kuchyni ani nezvedla hlavu, dál nakládala maso do láku. Teď v horku vaření moc nedáme, jen tak přírodně osmahneme masíčko pro sílu a cpeme se zeleninou. Zdálo se mi, že jí dochází česnek, tak jsem donesla ještě dvě palice.

„Nebojíš se ho?“

Pokrčila jsem rameny. Už jednou jsem ho kopla do koulí, pravděpodobně se trefím znovu. Kdyby mě jedinkrát opravdu praštil, zničím ho jako třídu. Za každou cenu, i přes policajty, i kdybych se ve vsi víckrát nemohla ukázat. Fakt se mi dost zhnusil.

„Má barák dvakrát tak velikej, ty koně jim nesou…“

„Možná, mami. Jenže to je hlavně práce jeho táty a bráchy, Petr by radši montoval traktory než kydal hnůj. To je mi fuk, ale když se dokáže ožírat v pětadvaceti, jak bude vypadat za deset roků?

To mají moje děcka vidět stejnýho ožralu?“

Máma se nahrbila, jako kdybych jí něco vyčetla. To vůbec ne, náhodou je dobrá, že se táty zbavila docela včas.

„Možná to byla moje chyba.“

„Cože?!“

„No… Já se k němu moc neměla. Postel je důležitá, víš?“

Málem jsem se řízla. Civěla jsem na mámu s otevřenou pusou.

„To chceš říct, že ho ta druhá dostala na postel a ovládla přes sex? Alkoholika?!“

Máma vzdychla.

„No právě. Říkali, že pak pil jenom tak, normálně, zlitej už nebýval. Já ho nesledovala, zpátky nepáchnul.“

„To nás jako najednou setřásl obě? Já jsem pro něj taky vzduch jenom kvůli tomu, že – promiň, ale většinou za to můžou oba.“

Máma opatrně vršila maso v kameňáku a zalévala lákem.

7

„Měla bys tyhle věci vědět, abys dopadla líp. Já se vdávala s tím, že přijdou děcka a tak po třicítce mu aspoň jednou za měsíc dáš, než ho to přejde. I taková Horová je dneska ráda, že už se normálně vyspí. Aspoň to říká. Jenže v televizi mají dneska pilulky pro důchodce, že normálně taky spolu - TO. Nakonec to teda holt asi nebylo správně. Když jsem si vzala prvního chlapa a myslela, že to tak má bejt. Nechci, abys… No, potřebuješ z toho něco mít, aby ti chlap vydržel.“

Musela jsem mámu obejmout. Nikdy jsme o těch věcech nemluvily, prostě jsem se naprosto

všechno o životě dozvěděla bokem. Vlastně jsem si právě teď uvědomila, že máma pro mě byla odjakživa tvorem bez tělesných potřeb. Až dodneška.

„Mně se kluci líbí, mami, ale Petra nemusím. Už ne, fakt. Jak se na mě jednou opilej lepil, zhnusil se mi. Spíš mám vztek, že jsem do něj byla tak zblázněná, víš?“

„Zklamal tě.“

Jo, to tedy ano. Věděl, že nejsem z jeho pití nijak odvázaná, posmíval se mojí cole. Jenže já se opravdu nepotřebuju nalíznout, abych se smála, tancovala a dobře bavila… Mámina ramena se mi pod rukama pohnula. Už zase byla suchá, přísná a nedůtklivá, naše zvláštní chvilka zmizela. Skoro bych pochybovala, že k ní došlo. Odnesla jsem kameňák do sklepa a potom uklízela kuchyň.

Mlčely jsme, až před zhasnutím se na mně máma koukla:

„Ještě máš dost času, ale abys nepřebrala. Po pětadvacítce začneš bez chlapa stárnout. A já chci vnoučata.“

*****

Když už se Martin Prášek rozhodl pro mě přijít, samozřejmě se tam srazil s Petrem. Martin nejspíš vůbec nemá tucha, že jsme k sobě patřili. Nakráčel rozzářeně přímo přes silnici a parkoviště k bráně, hned na mě mávnul a vůbec si nevšímal, kdo po něm kouká. Taky rozdíl. Petr se k podniku plížíval, aby ho nikdo moc neviděl, u brány okopával šutříky, jako že tu je náhodou. Teď zaraženě odcouval až k plotu a koukal docela spráskaně. Což mi udělalo velikou radost a i když měl Martin včerejší triko a předvčerejší, docela otahané kraťasy, věnovala jsem mu vlídný úsměv.

Vůbec ho nezajímalo, jestli třeba nepotřebuju nejdřív nakoupit, hned mě zasypával novinkami a v podstatě odtáhnul k nim domů. No, mohlo to vypadat, že mě doprovází. Taky jsem hned chtěla pokračovat k našim dveřím, ale skoro zavyl, že to fakt musím vidět.

Být důvěrnicí amatérského vědce sice není nejlepší řešení horkého dne, ale nějak mě dokázal zblbnout či co. Opravdu se dá říct, že jsem rozuměla nadšení z dalšího přírůstku. Ona totiž k té Leončině obludce přilítla druhá saranče!

Tyhle potvory se tedy opravdu dokážou dorozumívat na kilometry daleko a co mi připadlo dost drsný, byla nějaká barva na tělíčku té nové mrchy. Martin už shání data, jestli v okruhu několika desítek kilometrů není nějaký výzkumák nebo hmyzí farma. Pořád to počítal a opravoval se, přemýšlel nahlas. Zkoušel nějak násobit poměr velikosti a normální dosah domlouvacích

schopností… Vlastně si vystačil sám se sebou a já mu ani nechyběla. Vlastně ano, vždycky otočil hlavu a zeptal se:

„To by mohlo sedět, že jo?“

Už od Petra jsem se naučila, že na nějaký technický věci, když vykládal o větrákách nebo motorech, nemusím vůbec dávat pozor. Stačí si vždycky honem vzpomenout na pár posledních slov a nějak inteligentně je opakovat. Martin na to nalítnul naprosto stejně. Jenom jsem si říkala, že je to trochu nebezpečný, když bydlí hned vedle, ale na druhou stranu mě taky zajímalo, že by si někdo tohle pěstoval uměle. Ne Martina, to saranče. Tu saranči. Třeba jako zbraň, likvidaci zemědělský konkurence nebo na zvýšení cen. No, Martin už chvílemi fantazíroval až moc.

Tu novou potvoru držel zvlášť, ve velké sklenici od okurek. Říkal, že by to mohla být taky nějaká jiná mutace a třeba by se navzájem napadly. Bylo mu fuk, že se toho štítím, to je riziko zdvořilého naslouchání. Jo, máma říká, že každá ženská musí něco vydržet. Přehánět to ale nebudu.

Držela jsem se docela daleko, když Martin hrábnul do třílitrovky a snažil se mi ukázat na ty podezřelé značky. Přitom ještě dovysvětloval přesídlování druhů a vliv změn na životní prostředí.

Vidím opravdu, co si myslím, že vidím?! Otevřela jsem pusu, zvedla ruku, ukazovala, ale Martin dál mlel a ještě se divil, proč tak koukám. Myslel, že nějak ty značky poznávám. Jenže já naprosto jasně a zřetelně rozeznala sarančí nožičky a hlavičku. Saranče si přidržovala Martinův prostředník a naprosto nerušeně nořila hlavičku do krvavé špičky prstu. Žere Martina zaživa!

8

Užuž bych ječela, když mu to došlo. Copak nic necítil? Ne, vážně ne! Konečně pochopil, co se děje. Mrsknul s rukou, ale ono se to drželo moc dobře. Někde tam už je v prstu přece špička kosti?!

Otočila jsem se a běžela zvracet na dvůr.

V hlavě mi přitom šel film, jak tyhle bestie zaplavují vesnici. Baby drbou u krámu, nohy jim v pantoflích rudnou krví, ale ony melou a melou hubama, až nemají na čem stát… Fuj. Studnu tam už neměli a dešťovkou zpod okapu jsem se umýt nehodlala. Vypadala dost zeleně. Vlezla jsem odvážně zpátky do baráku a podívala se, jestli mají koupelnu pořád na starém místě. Byla tam lékárnička, tak jsem popadla pár věcí a běžela zpátky za Martinem. Byl úplně paf, zíral na vyžranou jeskyni v prstu a krev nechal kapat na zem. Dokázal udělat jedinou rozumnou věc: Rozmáznul tu potvoru po podlaze! Možná obě, ta druhou jsem při letmém pohledu na terárko nezahlídla, ale víko bylo šouplé.

Hned, bez ohledu na bordel, jsem na tu ránu nalila všechen peroxid. Zavázala jsem tu ruku, nastrkala ho jako mimino do auta a drze sedla za volant. Byla to skvělá terapie šoku. Martin se hned za vsí dokázal sebrat natolik, aby mi nařídil zastavit a dál kočíroval tu svou kraksnu sám.

No, ona při řazení řvala o pomoc a taky sebou škubala, jenže my auto nemáme a můj řidičák je spíš pro jistotu. A že byl ještě za levno.

Doktorovi Martin zalhal o laboratorní kryse a slíbil ji donést k veterináři. Cestou zpátky mě dost krutě uzemnil. Podíval se na mě divnýma, jakoby horečnatýma očima. Myslela jsem, že ho

praštím, když zašeptal:

“Dovedeš si jich představit deset, sto nebo tisíc?! Čoveče, to by byla věc!”

Udělalo se mi zase zle, ale ovládla jsem se. Samozřejmě, že jsem si to dovedla představit. Hned při zvracení, ale to mu nemusím říklat. Bylo mi naprosto jasné, že ta potvora nebyla normální. A že se tady nevzala jen tak, spadlá z nebe. Těch deset kiláků od hranic, kde první saranči Leonka našla, nehraje roli, mohlo to přiletět z mnohem větší dálky. Jak Martin tvrdil, stovky kilometrů nejsou pro hejno žádný problém. Třeba v Maďarsku je taky mívají, nejen v Africe.

Opravdu si užíváme jako ve filmech. Tak dlouho si lidi vymejšlejí, až něco zvrtají. No a ty ostatní můžou klidně skončit ožraný jako Martinův prst. Až domů jsme mlčeli, Martin vypadal zasněně. Zkrátka cvok, zabořil se do problému a ztráta vlastního kusu masa ho nevzrušuje. Nebo mu něco píchli?

Doma jsem se s chutí podívala na divočárnu v televizi. Vidět Brosnana, jak zápasí s krutým živlem, působilo docela osvěžujícně. Láva, kamení, stržený most, desítky mrtvých, zavalení v dole

– naprostá pohoda. Skvělá v tom, jaká je to zároveň blbost.

Po práci jsem spáchala neuvěřitelnou věc: Dobrovolně jsem nakráčela do knihovny a četla si tam v tlusté knížce o kobylkách. Leonka skutečně sebrala saranči, s červenými a modrými skvrnami. Jenže asi o sedm čísel větší, než slušná sarančata mívají ve zvyku. Ta druhá byla podobná, pěkně zvrhlá, protože si pochutnala na mase! Způsobná sarančata jsou býložravá a dokonce slouží jako zdroj bílkovin, když lidem sežerou úrodu. Napadlo mne najednou, že Martin vlastně její kousání necítil.

*****

Nechtělo se mi tam, ale nedalo mi to. Chudák paní Prášková, byla dost vyděšená, že se Martínek zavřel v pokoji. No, to má komu říkat zdrobnělinkou! Ani se jí s ošetřením v nemocnici nepochlubil, řekly jí to ženské v krámě. Vůbec nic nejedl! Nic nechce, maminku dovnitř nepouští, všechnu havěť mu teď krmila sama… Tím pádem starostlivá maminka zjistila, že včerejší průšvih stojí za to. Mně ale Martin otevřel. Jenom kývnul a ustoupil. Hned jsem uviděla malou klec se čtyřmi ohlodanými mrtvolkami. Malé myšky, mláďata. Zase mi bylo zle. Proč si to vzal sem?

“Nemůžu tomu věřit. Ani nevím, jestli je mám být rád, že vlezla ještě ke krysám. Ty ji zabily.”

“Kde jsou?”

Sklonil hlavu. „Dal jsem je Kingovi.“

Alespoň někdo z toho má užitek, oddechla jsem si. Prosté a jednoduché řešení, nakrmit hada.

Potom mne Martin oblažil Úkolem. Měla jsem donést jednu krysu v malé kleci k veterináři.

Bude před Jednotou očkovat psy proti vzteklině a brát objednávku na králíky, krysu si může odvézt a jako přezkoumat kvůli vzteklině. Už mu prý volal.

9

Splachovací chlap, šílenej vědátor, příšerák jako ta jeho nejhnusnější havěť! Proč nenarazím na normálního kluka? Dvě stejně starý paka ve vsi se sto padesát lidma, není to příliš silná hustota výskytu?! Nemělo by se to pokutovat?

Samozřejmě jsem potkala Danu s Leonkou a ta se do “myšičky” zamilovala. Pojmenovat tvora správně mi před Danou připadlo trochu kruté. Ale jak malá začala otravovat, mělo to být. Prý ji musí nést ona! Že si myšičku půjčí a dá jí mrkvičku, aby neměla hlad. Dana jihla hned, že Leonka takhle miluje zvířátka z domova, jenom myšičky mít doma nesmí. Hned prosila, jestli bych Leonku nevzala na očkování, že ona v tom hicu nevydrží. Leonka hned udělala kukuč, že jsem skoro zapomněla, jak umí být protivná. Ta malá potvůrka si opravdu voře s celým světem! Ale proč ne, třeba jí Martin ukáže i ostatní potvory.

„Znáš mě, nebudeš odmlouvat,“ řekla jsem přísně a Leonka přikývla. Tudíž mi zůstala na hrbu nejmíň na hodinu. A chovala se podle toho, vzorné dítko k pohledání. Byly jsme hotové během pár minut, takže jsme šly k Martinovi. Když má tak ráda zvířátka a přitom na jejich vlastní koníčky může zatím koukat jenom z dálky…

„A dáš mi to pro strejdu?“

Nějak jsem nechápala, o čem žvatlá. Sice jsem právě mluvila o masíčku, co bych jí mohla udělat, kdyby opravdu měla hlad, protože lízátka ani žvejkačky nemám a nekupuju. Proč bych ale něco posílala Petrovi? Líná huba holé neštěstí, tak jsem zatáhla Leonku do stínu a zeptala se.

„No přece aby strejda přestal. Babička říkala, že kdybys mu dala, tak přestane magořit. Že jsi hloupá, protože bys mohla všech deset oblíznout. Ty se taky patláš jídlem?“

Zasmála jsem se a vysvětlila diblíkovi, že to babička myslela v legraci. Strejdovi nic nedám, protože si u mě nic nenechal a už se kamarádím jenom s ní a maminkou. Začala jsem Leonce vyprávět o Martinových teráriích a malá se už, zaplaťpánbu, na nic dalšího neptala. Dovedla jsem si představit, co stará Řihánková mohla všechno vykládat bez ohledu na supervnímavá ouška Leonky. Přitom mne napadlo, že jsem si brala ty hororové vize příliš k srdci. Ta žravá mrcha se nakonec možná dostala do správného baráku a já nakonec zmařila nějakou vyšší spravedlnost.

*****

Martin dlouho neotvíral, možná usnul. Jeho maminka byla pryč, takže jsme zkusily obejít domky a vejít dvorem. Punťu mají na řetěze, takže se ani Leonka nebála. Mně se ale nějak zdejší ticho bez slepic nelíbilo. Vořech asi utekl, řetěz ležel volně u boudy. Ne, neutekl, uškubnul se a roztrhal jim slepici! No nazdar, to jsme nepřišly nejlíp. Za špalkem se sekerou jim ležela výmluvná hromádka peří, malá by se mohla leknout. Strčila jsem holčičku blíž k domu a zavolala.

Konečně! Martin vylezl z kůlny, košili pocákanou od krve. V tomhle hicu flanelku přes triko?

No, měl možná horečku, opravdu vypadal hodně sklesle. Jenže Leonce to už nevymluvím. To je malér. Co mu mám říct? Rukávem přejel obličej, snad abychom neviděly slzy. Nojo, jestli psa zbil…

„Můžu Leonce ukázat zvířenu? Ona mi pomohla s tou myšičkou, doma to nemá.“

Uhýbal mi pohledem, ale hned ochotně pozval holčičku dovnitř, Šli napřed, já se ohlížela ke kůlně. Pes by se měl už vyplížit nebo skučet. A nic, ticho. Co v ní teda Martin dělal? Když popojdu ještě kousíček … Bože, ta spoušť! Všude krev a peří, aspoň z pěti dalších slepic. Starej Punťa že by takhle řádil? Nebo spíš nějaká kuna? A co je tamto? Zírala jsem na Punťův ocas pod poleny. Toho vořecha by přece kuna nezvládla. Spadlo to na něj nebo co? Lišky tu nikde nejsou…

Leonka! Její křik poznám vždycky. Skočila jsem ke dveřím, nalehla na ně, bouchala pěstí. On se tam s malou zavřel nebo co? Cvok pošahanej! Šla jsem už pro sekeru, vyděšená spouští, kterou tady spáchalo kdoví co.

“Co tak vyvádíš?! Je odemčeno, copak doma nemáte kliky?”

Koukali jsme na sebe rozpačitě. Naštěstí jsem k sekyře nedošla, ztrapnila bych se mnohem víc.

Jenže mě hned trklo, jak je malá teď zase divně ztichlá. Honem jsem odstrčila Martina a popadla zbledlou holčinu do náruče.

“Proč křičela?!”

Podrbal se ve vlasech.

“Chtěla vidět, jak King žere… A hned potom začneš ječet ty, málem bych se taky přidal.”

10

Radši jsme od něj vycouvaly. Leonka se mě držela jako klíště, ale než jsme došly na náves, začala mi vyprávět o červech, můrách a krysách. Zajímalo ji jenom, jestli myška nekousne Kinga

v bříšku. Martin jí slíbil starou hadí kůži, až se něco bude svlíkat a tím leknutí slušně vyvážil.

Navíc už doma viděla nějakou chcíplou myš v pastičce, tudíž měla jakési ponětí o životě a rychle se otřepala.

*****

Měla bych dělat něco normálního. Jednoduchého, to nejlíp čistí hlavu. Vida, mamka nechala lístek, že se má oškubat rybíz. No, dva kbelíčky desetilitráky mě nezabijou, jen lehce posílí. Za chvíli jsem si pobrukovala a drbala kuličky rychlostí kombajnu.

“Můžu pomoct?”

Helemese, Martin mimo brloh? Během té hodiny nebo dvou se docela vzpamatoval a taky na

horečku už nevypadal. Uvidíme, jak je platní v praktickém životě. Dostal další kyblík, okouknul systém a celkem se snažil. Trošku to přece jen vázlo, kdykoliv se naše pohledy setkaly Běhalo po mně horko střídavě s mrazem, protože na mne Martin koukal docela se zájmem. Přitom nejsem breberka a mám fakt jenom dvě nožičky. Což je míň nebo naopak víc, než bývá u předmětu svého studování zvyklý. No, vlastně jsem ho už jednou takhle zajímala, někdy v šesti letech, ale naše mámy nás pak pořádně zlískaly a hlídaly nás tak dlouho, že jsme vyrostli skoro jako cizí. Zato dneska, to musím uznat, jiskří mu očička a taky v hlase má něco…

“To se mi snad zdá!”

Mně taktéž. U našeho rybízu se zřejmě hodlá scházet naprosto každej. Proč Baron neštěkal? A nojo, Petr ho hned zpočátku naučil na buřty a ten všivák podplacenej už jen mrská ocasem. I když se sem přiřítí jako naštvaný bejvalý. Namouduši, Petr fakt vypadal, že se chce rvát a Martin docela klidně odložil rybíz a čekal, až začne. Primitivové! Odnesla jsem kbelíky k altánu a letmo zkontrolovala příruční zásoby vody.

Jako kdybych se snad měla klepat blahem, až si mě vítěz přehodí přes rameno a odvleče do houští.

Ale proč vlastně ne? Má to něco do sebe, dva funící chlapi, já pohodlně usazená na zahradní židli, zobající rybíz. Pomalu mi docházelo, že nejspíš nestojím ani o jednoho. Martin bydlí moc blízko a s tou jeho menažerií bych moc dobře nevycházela. Asi natočím vodu a rázem je zklidním oba.

Rvali se docela obstojně, šance vyrovnané, kbelík počká. Helemese, Martin s Petrem zametl, ale ten zase vstává a žene se zpátky. Martin si olízl krvavý hřbet ruky a nějak se zašklebil nebo co.

Petr najednou zbělel jako vápno. Neviděla jsem Martinovi do tváře, ale můj definitivně bývalý kluk se po něm ohnal tyčkou od malin a zdrhnul. Jako kdyby se jenom chránil? To je ale vůl.

Teď abych zklidnila vítěze a nějak vycouvala. Nebo přece jenom ne? Ta pranice mi rozproudila krev a Martin, když odmyslím všechno kolem, se mi zatraceně líbí. Otočil se pomalu ke mně, rty sevřené do úzké čárky. Vypadal naprosto šelmovitě, jako před útokem. Vstala jsem a nemohla udělat jediný krok. Jenom čekat, nádherně sladce slabá. Vůbec mi nevadily krvavé šmouhy na triku a puse, Petr vypadal hůř. Tomu tekla krev i odněkud z ramene nebo spíš krku. Pobavila mě představa, že by ho Martin kousnul. No trochu zblbnul u terárek, ale kdyby se to přeneslo i na oblast páření… Olízla jsem si rty a odněkud vybublal můj smích. Vítěz si znovu olízl krvácející hřbet ruky.

“Takhle se rve ušlechtilý milovník zvířátek?!”

Konec věty mi povadl a zapadl do trávy. Martin rozevíral oči, prohlubovaly se k nekonečnu a já pochopila řečičky o hadech a myších. Spaloval mne a mrazil zároveň. Opravdu jsem vnímala každý jeho pohyb, každý centimetr, o který byl blíž. Čekala jsem a třásla se, jako kdyby na mne přeskočila horečka. Skutečný dotek jeho prstů vzrušením zabolel k zešílení.

Vrhnul se na mě, přisál, pohltil. Vznesla jsem se, odpoutaná od pozemskosti. Byl jako hladový, skoro zuřivý a mě bylo fuk, že si mě vezme na trávě u chodníku. Zalehl mě a přivlastňoval si každý kousek. Kdyby teď přestal, snad bych ho zabila. Víc, ještě! Trochu jsem znejistěla, když se zastavil pod krkem, začal nějak žužlat prostor nad klíční kostí. Cože, mlaská?!

Zvedl hlavu, kolem pusy krev. To by ale musel mít… Zíral neuvěřitelně dlouho bez hnutí. Ne na mě, ale ke krku, odkud mi prýštily pomalé teplé stružky k prsům a vyhrnuté haleně.

„Nechám si tě.“

11

Něco vyplivnul do trávy, natřikrát slíznul mou krev a pomalu, skoro obřadně do mě vstoupil.

Ochromená závanem strachu, pochopení a nevíry, jsem vláčně přijala, co dělá. Martin sklonil hlavu a jemně olizoval místo, kde mi prokousnul kůži nebo co. Nebolelo to, naopak. Jako kdyby přitom zubem občas ťuknul do kosti, nevím, jak to popsat. Šimrání? Výboje? Dostal mě rychle do varu. Vzpínala jsem se proti němu, drtil mě v objetí a skoro dusil. Jak jsem tedy mohla křičet?

Otevřela jsem oči, ještě na mně ležel, zůstal uvnitř. Ochable mě hladil, ale chuť mu rostla. Otočila jsem hlavu, aby mi slunce nesvítilo do očí. V trávě hned vedle ležel kousek zakrvavené hmoty a o kus dál něco jako hromádka mokrých, vyplivnutých chlupů.

Jako někdo cizí jsem si nahmatala místo, které předtím krvácelo, a pochopila, že tam chybí kůže.

Ten pocit předtím nelhal, klíční kost byla holá, mohla bych si za ni třeba zatahat. Kdybych si tam viděla, nejspíš bych mohla ocenit, jak mi ji jazykem vyleštil… Tak to abych si ten ožužlaný kousek sebrala? Možná půjde přišít, připlouvaly ke mně mátožně praktické myšlenky, zatímco se Martin rozhýbával k další jízdě. Mamka měla pravdu, postel je ve vztahu fakticky strašně důležitá.

Něco takového mít, teda hlavně si udržet, to je věc… Nechám si ho!

*****

Starý hřbitov.

Neměla z toho radost. Kdepak, ani náhodou. Copak by kdo mohl mít povyražení z klacků,

sbíraných na hřbitově? Tereza Vechtrová moc dobře cítila, že by tady neměla být. Ono to bylo 12

divné, už když táta dostal půjčit hledačku a hned s ní šel sem. Ano, Terku taky zpočátku bavilo tahat poklady zpod hlíny a listí. Ale jenom v uličkách, jak to nejspíš někdo dávno ztratil a tak. Jako na chodníku. To ničí není. Pár penízků, nějaká věc na pásek, kozí podkova a kousek řetízku, co byl tak zaprasenej, že spíš připomínal tkaničku. Všude tu leží nejvíc černých střepů s kusy písmen.

Když táta hrábnul polní lopatkou dovnitř, do vysokého rámu z kamene, to ani máma skoro

nedejchala. Byl z toho otvírací srdcový medailónek, úplně zčernalý stříbro. Poklad! Tereza zděšeně hlídala, kdy z hlíny vyleze kostlivá ruka a bafne tátu za nohu. Nic. Ani duchové ne.

Mamka se za chvíli zasmála, potom taky do hlíny dupla, že se jako žádný mrtvoly tam dole nebojí.

Řekla, že si tu věc vyčistí a dovnitř dá jejich fotky. Táta tvrdil, že mu to známej udělá odborně, ale nejspíš to pak střelil v hospodě jako všechno. Teď sem Terka přišla od toho dne poprvé a ještě k tomu sama.

Duchové určitě věděli, na co právě myslí, protože najednou začali kolem dokola praskat, lupat a bušit. Udělalo se jí šoufl. Ale vždyť to je v ní, její srdce! Páni! Tak děsně se ještě nelekla. Klepe to až v krku. Ten se stáhnul, skoro škrtí. Terka ví: číhali. Je sama, vlezla jim do pasti!

Na jedinou si dovolejí, vybafnou a stáhnou ji dolů! Pod listí, do hlíny, kde malou tlustou holku nikdo nikdy nenajde. Za tátovo vysmívání, za to, jak odloupal z betonu ten kanón a potom ještě větev s kytkou, že takový věci frčej. A za flusanec na písmena a rozduplý nápis na skle … Je ale možný, že máma na tabulku nešlápla schválně … Slyšíte? Určitě ne schválně!

Terka v duchu lhala statečně, jenže ti kolem to hned poznali a šíleli pořád víc. Zprava, zleva, zezadu. Odkud skočí? Kam utéct?! Polykala, bylo jí do breku. Přešlapovala a užuž si chtěla dřepnout a čekat, ať ji klidně sežerou. Jenže v tu ránu se viděla před tátou. Bude řvát, jak blbý je vemeno. On se na vejmluvy může akorát vysrat. A potom jí naklepe špeky řemenem. Kdepak,

takovej průšvih radši ne! Máma říká, že za to nemůže, že je tak běsnej. Banka chce peníze, práce není. Můžou jim sebrat barák. Zato starosti, ty klidně můžou rozdávat. Tereza tomu prdlajs rozumí, má akorát držet hubu a krok. Musí vydržet i tohle. Přiškrceně protlačila mezi vzlyky:

„Hele, nechejte toho! Já vám tu přece uklidím, né?“

Zavřela oči a stiskla pěsti. Za tohle ji duchové zmlátějí, ale ono je to skoro fuk. Stála a čekala. Nic?

Fakt poslechli? Vítr se zastavil a nikde ani lupnutí. Oddechla si. Uvnitř zapípal protivný hlásek: Jsi blbá, Terezo, pitomá jak tágo, všecko dělal vítr! Každej strom tu má suchý větve, proto tě sem přece poslali!

Ukecala se tím větrem, ale běhala s každou hrstí co nejrychleji až ke krajnímu kaštanu. Až ke studni, třebaže na černou desku by to měla blíž. Ani kdyby ji sem táta přivázal jako ke stolu! Jo, mít tady vozík, už by byl plnej. Jenže ho má táta naloženej. Hm, ale odtáhnout tamtu tlustou větev ke studni, to by táta možná přijel autem? Včera sekal židle ze starý školy a nadával, že se nedostal do lesa. Zima na krku, topení žádný. Lavice už odtahali cikáni, zbyly jen tabule. Tátu štve, že se ty kravský krámy nedají tahat ani štípat.

Terka zkusmo nadzvedla holou suchou větev, silnější, než její noha. A to je co říct! Jo, šlo by to.

Potáhla, konec sčísnul kopřivy, ale byla mistr světa. Mamka bude mít radost! Vlezla do kopřiv odlámat větvičky, co by drhly o krajní pomníky. Zrovna o ty dva, kam někdo nosí svíčky. Máma říkala, že jsou dětský. Takový strašně mrňavoučký.

Hned se rozhlédla po další kládě. Už ji viděla, vzadu u těch holých hrobů, u kanonýra. Dokonce jsou tam dvě! Naběhla, odtáhla s funěním těžkou potvoru a vracela se pro třetí. Jejda! Tady se táta hrabal! Terku jako když polije. Lehká hnědá hlína byla určitě přerytá víc, jako by po nich ještě někdo přišel. Nebo se hrabal ven. Vyděšeně pozorovala důlky. Srdce vyskočilo do krku. Není to v pořádku, není to jako dřív!

Pomalu se shýbla pro silný kus, dlouhý jako polena, co táta tuhle v lese tahal z metru. Očima sledovala prašnou hlínu, která za těch pár dnů sotva oschla. Všude padá listí, proč ne i sem?! On určitě vylejzá a hledá, přehrabává svoji hlínu, znovu a dokola. Chce medailónek. Možná taky kouká na plivanec a střepy vedle. Terka polkla. On je sice v právu, ale ona? Kluci v autobuse říkali, že se na hřbitově hejbou světýlka, že se duchům něco nelíbí. Zrovna jak si odnesli medailon!

Táta říkal, že ležel nahoře, že není z mrtvoly, jenže: byl z hrobu. Neřekla o tom ani Martině. Terka znovu namáhavě polkla. V krku měla jak při hnisavé angíně. Ještě je světlo, mrtvák nevyleze.

Nebo jo?! Něco se hejbe, blízko! Bála se ohlédnout. Přesto nějak dozadu viděla. Slyšela najednou 13

všechno, jako ve filmu. Něco tam je! Fakticky. I když se nedá nerozeznat, co. Někdo tady dýchá, skoro za krkem. A zase blíž, skřípe sklo!

„Co tu děláš?!“

Vyjekla, nadskočila. Honem pryč! Jaúú! Obrubník hned za patami podrazil nohy. Tereza spadla zadkem do vedlejšího hrobu. Zezadu ji to chytlo, přes mikinu tlačily tvrdé prsty. Už ji drží, kostroun! Sežere ji!

„Koukej vstát!“

Tereza zírala na stín za stromkem. Čekala lebku, hnáty, možná taky maso, co teprve padá pryč.

Nemohla ani ječet. Ne, už nezařve, ani kdyby jí padali červi do ksichta! Nemá jak, nemá čím. Ani brečet nemůže. Jen ztuhle čekat. Už to přišlo blíž. Dosáhne na Terku, šoupne pryč. Roztrhá, krev postříká všechny hroby! Zavřela oči. Listy šelestí, lupla větev, zavonělo … Moment, ono se to cáká voňavkou?! Jéžiš, to je ta bába Štajnerová!

„Tak bude to?!“

Pořád ještě se srdcem v krku se chytla kamene a zkusila překulit. Přetahovala se o mikinu s tou mrtvoláckou prackou, ale už ji Štajnerka drapla za rukáv a zprudka pomohla vzhůru. Tereza se neodvážila ohlídnout. Nadzvedla poleno, jako by ji mohlo ochránit.

„Dě…děkuju.“

„Poslali tě na dříví?“

Štajnerka se nemračila, koukala normálně. Terka si rázem připadla trapná. Takhle se bát! Musí ale vypadat blbě! Trapně a směšně. Kdyby to někdo věděl … Přikývla.

„Když natahám to velký, může táta přijet autem a nebude cárat benzín … aaa … tady se to uklidí, že jo?“

Štajnerka kývla a Terce spadl kámen ze srdce. Zároveň zastudily pročůrané kalhoty. Jak dosedla do hlíny, rázem to vyteklo. Zase je pochcaná! Naštěstí se hubená bába otočila. Přes rameno Terce řekla, že toho natahala dost a má jít domů. Ta ani nepípla, myslela si to samé. Dotáhla dřevo na kraj a mazala domů. Až před brankou si vzpomněla na kaťata, stáhla mikinu, uvázala v pase a tak zakryla mokrý zadek.

*****

„Kde máš dříví? Vysrala ses na něj, že jo?“

Jakžtakž ze sebe vysoukala, že našla veliké kusy a přišla na ni Štajnerka. Táta měl zase běsnou náladu. Kopnul do prázdných flašek od piva. Asi proto, že byly poslední.

„Tys to tam nechala? Náno pitomá! Bába všechno sebere a ještě se ti vychechtá!“

Rychle stoupnul na studnu a koukal ke hřbitovu.

„Jo, už to vidim. Hele bábu, mašíruje domů, určitě pro vozejk. To ani náhodou! Lez do Máni, ať jsme tam dřív!“

„Já musim na záchod.“

„Chceš se ulejt? Di si třeba do prdele!“

Uf. Teď zjistit škody. Záchod byl volný, rychle stáhla všechny gatě. Tepláky od hlíny, to neva.

Jenže kalhotky jsou moc, ty máma pozná. Musejí se vyprat a vyždímat v ručníku. Chvíli zastudí, ale hlavně nebudou smrdět čůranky. Máma jde! Sakra, jak to zase ví? Vždycky Terku vyhrábne!

Honem zamkla a snaživě hekala. Máma zmáčkla kliku.

„Seš tam? Kam jel táta?“

„Pro dřevo, našla jsem veliký kusy.“

„No fajn. Co tam furt děláš? Nějak moc dlouho!“

„Kadim, mami.“

„Tak pohni, máš připravený nádobí!“

Kruci, jindy myje až večer. Průšvihu se dneska člověk nevyhne, kdyby se na hlavu postavil.

Naděje umírá naposled, říkává babička. Jak maléry začneš napravovat, pánbu pomůže. Pomohl.

Máma vyšla na dvůr, Terka přeběhla naproti s drze nahatým zadkem. Zamknout a fofr! Zrovna spoďáry ždímala do ručníku, když máma zavětřila znova.

„Co děláš v koupelně? Proč nejsi u nádobí?! Odemkni!“

Začala lomcovat dveřmi. Vztekle bouchala pěstí a vůbec neposlouchala, co Terka říká o mytí.

Vždyť to zas tak dlouho netrvalo? Sakra! Vlhké kalhotky se srolovaly na stehnech, zašprajcly a 14

nešly natáhnout. No tak! Máma už řve! Taky je slyšet Máňa a to teprv bude viks! Minule jí dal táta mokrý gatě do huby, nesměla blejt ani brečet. Ale vydržela, i když byly zasmrádlý.

„Mami, počkej, dyť nemůžu otevřít!“

Hned ve dveřích dostala facku.

„Spratku jeden! Co ty se máš co zamykat?!“

„Něco po mně lezlo.“

Dobrý! Výmluva přilítla, jako by ji někdo napověděl. Máma nedůvěřivě naklonila hlavu. Taky nebyla dnešní. Možná si Terka oddychla až moc.

„Ukaž.“

Tereza vyhrnula triko až ke krku a ukázala nad břicho.

„Nekecej, nic tam nemáš.“

Táta na verandě volal, ať sebou mrskne. Terka rychle stáhla triko a zrudla. Táta říká, že má tlusťoušský cecíky.

„Hele, vono se nám to stydí! Nejsi blbá? Mazej dělat! A pohni, voda stydne. Hele, Tondo, vona se před tebou stydí, zrovna se zamkla v koupelně!“

Jejich posměšky po Tereze lehce sklouzly. Pod tepláky hřály schnoucí spoďáry a počůrací průser tímto skončil. Jenže táta chtěl ještě pomoct a máma se naštvala, že Terina znovu prdí na nádobí.

Táta nadával, že měla něco cintnout. Tím pádem bude umejvat třeba do půlnoci, dokud se nebude všecko blejskat! Voda byla fakt studená, daly se umýt jen sklenice a hrnky. Jarem máma šetří, tak se mastnota z talířů rozblemcala úplně po všem. Bylo to hnusné, Tereza se štítila do vody i sahat.

Napadlo ji už mockrát, že tu vodu vyleje, ale lavor je děsně těžkej. Někdy se dá dolít horká voda, jenže k tomu je nutná návštěva, které se vaří kafe. Vždycky se ohřeje víc. Jak přišel zvenčí táta, dal pár pohlavků, zanadával, vodu vylil a myla zas. Ve studený, ale jaru táta dává víc a jde to líp.

Za trest nebyla telka, navíc šli rodiče ven. Udělali oheň, pekli si salám a Tereza u okna v ložnici poslouchala. Sice ničemu nerozuměla, ale normálně mluvili a nenadávali. Do patra k ní voněl salám a sbíhaly se sliny, protože měla zase jen posolený chleba, ale za chvíli vlezla do postele a spala docela dobře.

*****

Ráno šla odvázat Ronyho a málem zakopla o kus dřeva, co trčel z ohniště. Ale ne, vždyť to je ta velká kláda! Spálili taky skoro všechny malé větve. Proč?! Hrkly jí slzy do očí. Tolik se přece těšila, že mají dřevo do kamen! Teď, po ránu, jí ze včerejší dřiny bolí skoro celej člověk. Jéžiš, nechali tu hrnky! Hodila tašku k verandě, honem sbírala nádobí. Sakra, autobus zaprděl v zatáčce!

Jenže Rony by prkno shodil a za střepy by mohla ona. Jako vždycky.

„Rony, necháš to?!“

Vlčák s pytlíkem svačiny v hubě zavrčel. Jak se motala kolem hrnků, odtrhnul suchý zip a hledal.

Tereza sebrala bačkory, přitáhla si tašku a couvala k brance. Když Rony takhle vrčí, má děsnej hlad. Poslechne až tátovo mlácení. Jen aby nepřišla pošťačka, pes bude dneska pořádně vzteklej!

Málem nestihla autobus, jel úplně přesně. Když na dolní zastávce přisedla Martina, připomněla podpis v žákajdě. Tereze bylo fuk, že ho nemá. Už dvakrát se třídou do Německa nejela, tak co?

Nezblázní se ani potřetí.

Průšvih se nekonal kvůli žákajdě, počkal až na jídelnu. Martina vzala Terku sebou a dala jí svou polívku. Na obědách se všecko dojídá. I to, no, divný. Jenže vrchní kuchařka si pamatovala, že za Terezu nemají odminula placeno a hlasitě se začala vyptávat, kdy to jako bude v pořádku. Přede všemi. Cítila, jak na ni všichni čučí, holky ze třídy prskaly smíchy a ona nevěděla, jestli teda smí tu hnusnou drožďovku dojíst nebo jestli odtud musí pryč. Ona by jí Martina stejně jinou nedala, ještě tak mlíkovou nebo rajskou. Potom třídní Terku plácla do zad a řekla, ať to zbaští, že brzo pojede autobus. A potom jí ještě přinesla oběd. Určitě svůj. Nebo kuchařce vysvětlila, že nemají peníze.

Terka měla hlad, že i drožďovka byla prima, ale knedlíky válela v puse. Vůbec by nemohla říct, jakou měla omáčka chuť.

Málokdy se Tereza tolik styděla! Jako před týdnem, kdy viděla jednu paní ze vsi, jak vytrousila dvoustovku. Ono se to má vrátit nebo donést na policii, ale to by už nestihla autobus domů.

Žmoulala peníze v kapse, paní dva dny nepotkala a potom mamka brečela, že není na chleba. Zase ji vyhodili z práce, když nestíhá dělat. Jenže teď nezaplatili ani těch čtrnáct dnů. Terka jí donesla 15

dvoustovku a mamka hned poslala tátu do hospody, krám už byl zavřenej. Přinesl v kastrolu dvě porce guláše a když se to naředilo, ve zbytku omáčky se namočil tvrdý chleba pro Ronyho. Hlavně bylo dost cigaret, aby máma nebyla nervózní. Má je radši než prášky.

Jako na potvoru hned pozítří Terka tu paní potkala! Ty peníze jí vlastně ukradla, nejradši by šla jinudy, ale paní ji zastavila. Měla říct mámě, že zas berou ve flakonce, ať to přijde zkusit.

*****

Rony štěkal a vrčel jako zběsilý. Tereza se plácla přes bundu. Jak běžela k autobusu, vůbec nevzpomněla na odpaďák, kam se hážou svačiny. Nosila je Ronymu, ale dneska to nestihla.

Zrovna dneska! Už potřebuje čůrat, jenže jak otevře vrátka, Rony vystartuje. Porazí ji a zdrhne, aby našel žrádlo. Nebo zase naškubne bundu, protože bude hledat sváču.

Ne, domů nemůže. Tereza popošla podél plotu. Příkop je suchý, i kdyby skočila blbě, nezmaže se.

Tak hop! Močáku to neprospělo. Honem oběhla sad a u smeťáku naprosto přesně, načas a bez ucvrnknutí, přidřepla. Asi včera nastydla, už ve škole to dvakrát málem nevydržela! Ach jo. Když natahovala kalhoty, zahlédla Štajnerku. Stála na pěšině ke hřbitovu a koukala sem. Terka zrudla.

Bába ukázala prstem: Pojď! Tereza váhala jen chvilku. Sebrala tašku a hodila ji na záda.

„Nejdřív naděláte binec a teď i záchod?!“

Otočila se. A jéje, nějak to narostlo. Škodovky kvůli dílům pro Máňu, ledničky a věci z hromádek, co se nehodily. Hadry a matrace po deštích zasmrádly, ty jsou fakt blbý.

„No … já musela. Rony děsně štěkal a já potřebovala rychle …“

„Nemáš klíče nebo se bojíš psa?“

„Když on zdrhá a táta ho musí honit dole po vsi. Lidi nadávají a pan Jehan říkal, že příště Ronyho picne.“

„Kdy přijdou rodiče?“

Terka vyvaleně zamžikala. Vlastně viděla Štajnerku prvně na světle a zblízka. Není stará, vlasy pod šátkem jsou černé. Vypadá jen o málo hůř, než máma po pár nočních.

„Zapomnělas řeč?“

„Promiňte, já … Přijedou půl čtvrtou, museli na úřad.“

„Tak pojď ke mně.“

Klidně se otočila a šla. Cože? Terka vykročila, teprve když Štajner … paní Štajnerová zvedla z plaňky kožené oko. Hm, zavírá vrátka jako oni k sadu a na louku. Přilítla černá chundelatá koule a skákala radostí.

„Pojď dál, Fouska se bát nemusíš. Očichá tě a pustí. Natáhni ruku, výborně.“

„Vypadá divně. Ale je hezky chlupatej.“

„Černých psů se žlutýma očima moc neběhá, ale tím jeho zvláštnost končí. Vidíš, vrtí ocáskem, líbíš se mu.“

Verandou vešly do obyčejného pokoje se zelenými závěsy. Všechno, co bylo z látky, mělo stejnou zelenou barvu. Nábytek byl jako u babičky, ze zlatavého dřeva. Tak tomu babi říkává. Tereza si bála normálně sednout. Babi má všude taky chlupy, ale vždycky se nejdřív musejí složit.

„Co úkoly? Udělám ti čaj a můžeš si je napsat.“

Terka přikývla. Když skoro dopsala češtinu a natáhla se po hrnku, málem ho leknutím pustila. Paní Štajnerová v legínách a černé haleně zrovna přinášela karty. To ne! Visela na balíčku očima. Jen ať nezačne blbnout! Prosím, aspoň teď ne! Marně. Jako kdyby o jejím strachu věděla, měla paní Štajnerová paklík položený na dlani. Zatajila dech. Drží, drží … Sakra! Úplně bouchnul, karty prudce vylítly ke stropu a snášely se jako listí. Hlavně k Terčině židli. Teď se paní rozkřičí a vyhodí mě! Terezce bylo do breku. Průšvih horší, než ten o prázdninách u babičky.

„Já nechtěla.“

„Myslelas na ně, viď? Myslelas na jejich rozsypání a přitom jim zakazovala. Nebo jsi byla zvědavá a bála se, co udělají. Protiklady nesmíš dopustit. Naučím tě, co s tím.“

Terka nevěřícně pozorovala, jak si paní kleká a kouká na znamení karet, co se otočily nahoru.

„Babička nesnáší, když lítají. Nosí to smůlu. Řekla, že schválně foukám nebo dělám průvan, ale já opravdu nic … Asi fakt nosím smůlu.“

„Ale ne, spíš nezná pravdu. Máš zvláštní dar. Zdají se ti barevné a hezké sny? Lezou ti věci samy do ruky?“

16

„Nevím. Nic nepotřebuju hledat, ale u těch snů … Mamka říká, že hezký nejsou. Mně se líbí. Pořád lítám a procházím skrz věci. Často hřeju, když je někomu zima.“

„Dobře. Teď zkus karty odstrčit. Na dálku. Tak, jak sedíš, dlaní ve vzduchu. Hlavně mysli na to, aby šly ke mně. Jasně si přej vždycky jen jednu věc, chápeš?“

Poslušně natáhla ruku, jako by karty odstrkovala. Pomalu, pomaličku se sunuly pryč. Terka hekla a ruku přitiskla na břicho. Fakt to udělala?

„Výborně, ještě jednou, ať se složí do paklíku.“

Povedlo se. Kulila oči na složenou hromádku. Fakt je viděla, jak se dokážou otáčet a skládat! Jsou kouzelný? V tu chvíli zjistila, že napětí udělalo své. Přiznala, že zase potřebuje na malou. Paní se nedivila. Hned ukázala, kde je záchod a řekla, že má nosit pořádné ponožky místo silonek. A pít bylinky. Jo, hnusnej čurolog, určitě! Když s ním nedávno zalila kytky, tak chcípaly.

Domů se Terka vydala vyzbrojená kusem knedlíkové šišky. Statečně přikráčela k zadní brance.

Rony přilítnul, jenže mu přísně poručila stát. Zvedla pravou ruku a myslela to smrtelně vážně.

Rony sedl a nic, nevrčel. Vyplázl jazyk a čekal. I když chvíli zápasila s drátěným okem na vratech, Rony seděl, neutekl. No teda! Pochválila ho, podrbala a dala ten knedlík. Rony ho položil na zem a tázavě naklonil hlavu.

„No jez, troubo, vždyť šilháš hlady!“

Štěkl a popadl žrádlo, aby si to náhodou nerozmyslela. Uf! To se naučila věc! Ale pšt, našim ani slovo! Jak paní říkala, lidi takový věci nechápou. Nebo kolem nich udělají cirkus a všechno zničí.

*****

Když rodiče přišli, byla mamka úplně odrovnaná. Zapadla do sedačky, že se už ani nehne. Táta taky moc nemluvil, poslal Terku udělat kafe. I zapnout plyn! Vůbec si nevšimli, že luxovala a umyla jejich hrnky. Ona radši ani nepípla, protože jinak zapínat sporák nesmí a mytí ve studené vodě je blbost nebo za trest. Nad dvojkou z matiky mávli rukou. Ta je dneska už ve čtvrté třídě tak těžká, že ji normální člověk nechápe. Potom Terezu poslali uklízet skříň, kde má zaručeně binec jako vždycky. Než zavřela dveře, máma začala vykládat, že se jí vůbec tátovy nápady nelíbí. Táta vrčel, že je úplně pitomá, nechat plavat zlatej důl. Znovu začali tiše, zlostně mluvili jeden přes druhého. Tereza radši vyběhla nahoru. Načapat ji za dveřmi, bylo by moc a moc zle!

Přeskládala pár věcí a přitom znovu zkusila, co umí. Hýbala i prádlem. Jako dřív s tužkami nebo sešity. Copak to není čarování? Třeba dokáže víc. Například … udělá Kolbový beďara na nose!

Furt se šlechtí a Terce vysmívá. Začarovat tak Sportku, aby měli rodiče po starostech … Nejde to.

Jako kdyby náhle někdo zavrtěl hlavou. Byla sama, ale už věděla, že ani jedno z toho neudělá.

Neublíží ani nezbohatne. Třásla se jako zimou. Jejda, vždyť sedí na zemi, zase prostydne a bude čůrat jako koroptev! Ale už má hotovo, sejde dolů. Á jé, mamka mlátí nádobím! Je naštvaná.

„Co sem lezeš? Už je tam pořádek?“

„Ano, maminko.“ Když mamka bouchá i šuplíkama, musí být Terka děsně vzorná. „Nahoře je

zima, tak jsem si pospíšila, abych si dala čaj.“

Na čaj mamka věří. Přikývla, napětí povolilo. Zapnula sporák a Terce podala mastný pytlík.

„Na, vem si. Jsou včerejší, ale dobrý.“

Sláva, chytli něco ve slevě! To je vždycky moc fajn. Seděla na židli, vychutnávala koblihy a koukala, jak máma krájí salám na velkou pánev. Jů, ještě knedlíky a zelí!

„Vzala sis chleba?“

„Jasně, ale neměla jsem moc hlad, Martina mě vzala na polívku. Byla děsně hustá, drožďová.“

„Fujtajbl, to se ještě vaří? Nemohla jsem ten hnus ani cejtit, bylo mi vždycky na blití. Hele, slyšels to? Naše mladá sežere i drožďovku. Ta má snad kachní žaludek!“

Táta něco zahučel. Terka zrudla a kobliha hořkla. Jenže potom si všimla, že se mamka zas chová normálně. A docela spokojeně nařizuje vytáhnout talíře s příbory. Jídlo vonělo a mamka nandavala veliké porce. A jí přidala salám!

*****

„Warum?“

Terka se potila u tabule. Tohle slovíčko moc dobře zná! Warum, warum… Koukala po třídě, jenže všichni se jenom chechtali, Koníček střílel flusačkou, Falk něco dělal pod lavicí a Martina si ťukala na čelo.

17

„Warum?“

„Paniuč …,“ promluvila doopravdy a probudila se. Sen, ale pěkně hnusnej! Nebo ještě není vzhůru? Byla v pokoji, za pootevřenými dveřmi chrápala mamka jako normálně, ale u jejich postele stála cizí stará paní v tmavých šatech. Koukala na rodiče a Terky si nevšímala.

„Warum?!“

„Bitte, ich kann nicht…“

Nevěděla, co vlastně koktá, ale paní byla pryč. Terkou zaklepala zima. Čůrat! Má to úplně na krajíčku … Prolítla ložnicí rodičů, rozsvítila u schodů. Brr, zima, zima, rychle na záchod a zpátky!

Jak nahoře zhasla, lekla se. Světýlka! Běhala mezi stromy, osvětlovala hroby. Duchové! Ta paní byla z nich! Přitiskla nos na okno. Za chvíli to ale vypadalo, jako když auto rozsvítí světla a jede.

Dokola, zadem pryč. Mezi hroby zbyla tma. Terezka si oddychla, auto není duch. Měla by to ale vypátrat, stará paní byla doopravdická. Tichounce se plížila do své postele. Jé, kde je táta? Na noční přece nejel? Nebo už zase dostal práci?

Zbytek týdne byl zvláštní. Na dvoře jim složili fůru odřezků z pily. Táta si pochvaloval, že mají hodně na zátop i na opravu kůlny pro Máňu. Hned se do toho pustil. Máma Terce koupila

nádherný červený klobouk s mašlí, dvakrát upekla buchty s tvarohem a taky unikuřata. Ta jsou ořezaná od prsíček, ale nevadí, stehna jsou nejlepší. Terku doma čekával opravdický oběd.

Studený, ale s masem.

Rony si užíval granulí a kostí, žral a žral. Mamka se v práci udržela, přivezla i pár hezkých věcí po cizích holkách na Terku. Hrály si na módní přehlídky i s malováním. Ve dne bylo všechno fajn. V

noci dál Terka vídala starou paní, jak chodí jejím pokojem k rodičům. Stála nad nimi, někdy hrozila prstem, jindy tiše povídala. Jednou se chtěla zeptat, ale paní položila ukazovák na rty a zmizela. Pšt, tiše, tomu rozumí každý. Jí to nepatřilo.

Párkrát zahlédla paní Štajnerovou u hřbitova. Vždycky se dívala směrem k nim, jako by čekala na Terku. Nejdřív to nešlo, ale když táta dodělával vnitřek kůlny a mamka vařila, zkusila za ní jít.

Paní Štajnerová zavrtěla hlavou a rychle zamířila domů. Takže ne, na Terku paní nečekala.

Chovala se jako ten duch. Možná kvůli hřbitovu. Podezírá je? To auto v noci ale nebývá jejich Máňa!

*****

V pátek tam bylo zas. Teď nevzbudila Terku stará paní, ale mámino neklidné spaní. Rony vyl, jako když brečí. Terka neseběhla na záchod hned. Koukala a snažila se rozeznat, co se mezi stromy děje. Jak auto odjelo, uslyšela dole dveře a tátu. Asi taky nemohl spát. V tu ránu měla namále s čůráním. Táta ale ještě vyšel na dvůr, šup dolů ze schodů a bylo.

Dopoledne přijela babička. Mamka nebyla moc ráda, protože babička jen koukla na první dveře a řekla, že se štítí sáhnout i na kliku.

„Takhle ze tvý holky pořádná ženská nevyroste! Když se dneska štítí hadru a vody, zejtra se bude jen válet a patlat mejkapem!“

Mamka hodila po Terce očima a ta hned strčila ruce za záda. Ještě měla na nehtech rudý lak z módních přehlídek. No co, stejně je z holek poslední, kdo tam nenosí ani srdíčka! Chvíli s dospělými seděla u kafí. Babička se zeptala, jestli by neměla být venku, když je tam hezky. Chvíli už nepršelo a mamka konečně řekla, ať si vypadne hrát. „Podívám se na jabka, jestli ještě nějaký nejsou,“ zkusila Terka zvětšit prostor, který teď znamená „ven“. Na dvorku nebylo nic než bláto a Rony v boudě. Jim v sadu rostly jen letňáče a ty už jsou pryč. Mamka kývla a táta s babi ani neposlouchali. No jo, sakra, úplně zapomněla na krávy! Včera traktor objel zdejší kůly a natahovaly se dráty. Stádo vidět není, může být za stromy. Postávala na kraji. Co dál? Může si šáhnout, jestli už kope. Jo, celá nakřivo! Radši rovnou proleze. Opatrně, místama jsou louže.

Ohrazeno je skoro až k plotům, zadem od zahrady se nikudy jít nedá. Kudy asi paní Štajnerová půjde na hřbitov?

Terka se nadechla, prolezla dráty. V pohodě, proud ji nepraštil, bučení nezaslechla. Plížila se a rozhlížela, kdyby něco. Vloni tu měli bejka, co za tátou vlítnul až do jejich sadu. Občas je kravám jedno, že dostanou šlupku. Když jim v srpnu došla voda, některý nadzvedly hlavou drát pod proudem, aby ostatní mohly utéct. To byla u rybníka mela! Lidi od vody zdrhali, ženské ječely a parta puboušů mávala ručníky, že budou dělat koridu.

18

*****

Dům na prodej byl prázdný, ani cikáni sem nelezou. Jen děcka z okolí pro ovoce. Snad zbyla fialová jablka, zrajou dlouho. Hm, už jsou pryč, opadaly. Žerou je myši, ale našla přesně čtyři poslední pěkná. Tak a mazat zpátky. Když míjela hřbitov, hlava se jí k němu sama točila a táhlo ji to tam jako na provázku. Pěkná blbost! Objevit se naštvaná kráva, nestihla by Terka utéct ani na jednu stranu. Musí na kraj, ke drátům! Přesto se zas přistihla skoro v půlce pole. Fakt je to divný.

Viděla pár náhrobků pod stromy, jenže jinak než dřív. Možná někdo kopal poklady jako táta, možná shodil nějaké kameny … Otřásla se. Najednou stála u vrátek paní Štajnerové. Jak sem došla? Proč minula jejich barák? Paní zrovna vyšla ven a tvářila se přísně. Jako by ji čekala.

„Pojď,“ kývla po Terčině pozdravu a ukázala právě ke hřbitovu. Nerozhlížela se, šly normálně pěšinou. Terka měla sto chutí upozornit na krávy. Přitom si uvědomila, že spolu musely projít skrze dráty. Že by u Štajnerovic plotu ještě nebyly? Ti chlapi dělali i tam …

„Nestarej se o hlouposti a koukni, jak to tu vypadá,“ postrčila Terku dopředu. Ta ani nepípla, protože paní Štajnerová měla divně placatou tvář a studené oči. Už se nezlobí, už je rozhodnuto.

Terka uvidí něčí průser. Hodně zlý průser. Zírala tedy skrze nízké větve kaštanů. V šeru bylo opravdu něco špatně, jenže pořád nechápala, co vlastně vidí. Už předtím přece bylo jasné, že tam něco nehraje. Rámy hrobů … Pokácené náhrobky, kde jsou?! A ty černé kvádříky, co táta říkal, že jsou z mramoru. Jeden skoro uzvednul. A tohle? Přímo před ní nakřivo trčela vzhůru odsunutá deska. Naproti, za rámem, svítily vylámané kusy betonu. Nemohla se pohnout, paní ji pevně držela. Zakřičeli ptáci, vylétli skrz větve vzhůru. Byli divní, černí a velicí. Stromy od všech hrobů odkláněly větve a Terka byla ráda, že toho víc nevidí.

„Po válce lidi mrtvé nechali být, až před třiceti lety zmizel plot. Potom banda ožralů pokácela, co se dalo a skoro každý tady z kopce si odtáhl kus kamene. Dokonce i mramor je v několika

základech! Náhrobky se jmény ne, to až dnes. Všechno, co dva chlapi uzvednou.“

Terka si hřbitov moc přesně nepamatovala, ale když se rozhlédla, nebylo to nutné. Zmizelo toho moc, v listí viděla stopy skoro ke všem hrobům. Zbyly jen největší kusy mramoru a holé šedivé rámy. Zahlédla zlomený krumpáč a lopatu s krátkou násadou. Táta říkal, že jí bohatě stačí. Táta!

Mamka to o něm ví! Stará paní je chodila varovat … Ruce na jejích ramenou ztěžkly. Nejen paní Štajnerová, všichni tu vědí, co zrovna pochopila. Dusila ji hanba. Rozrýpanou zemí stoupal smutek. Těžce, namáhavě vytékal z ran. Mohla na něj sáhnout, ale pálil by jako oheň s mrazem zároveň. Vykoktala:

„Oni takhle pláčou, že jo? Všichni tihle duchové.“

„Ne. Tito lidé odešli v míru, nepotřebují se vracet. Je to horší, cítíme samu zemi. Ten mramor, prodaný kameníkovi, sice štěstí nepřinese, ale je prostým zákonem, že ze zla dobré nepovstane. Je tu mrtvá navíc, neuzavřená vina. Lidská chamtivost poničila svatost místa, rozryla mlčení. Starou křivdu teď smyje čerstvá krev!“

Tereza nechápala, co paní Štajnerová říká. Jako kdyby měla radost, úplně tu krev přivolává! Stály spolu strašlivě daleko od normálního světa, jako za zdí. Nebo vysoko nad stromy a domy.

Vyděšená Terka nevěděla, jak dolů. Paní rozpřáhla paže, zvedla oči.

„Ty sama cítíš, jaké je tohle místo! Mnozí lidé dřív cítili jeho sílu a uctívali ho. Nosili květiny a dary duchům a silám Země. Neorali je, nic sem neseli. Tisíce let! Až po první válce tady udělali hřbitov. Už byla moderní doba, mladí pověstem nevěřili. Mrtví se však stali obětinami.

Nedotknutelnými! První přistěhovalci to vycítili, nechali mé místo na pokoji. Ti další už ne.

Konečně zaplatí!“

„Udobříme tu zemi? Viďte, že to umíte? Uděláme, aby zlé smutno nevylezlo ven. Prosím!“

„Cože? Proč? Neměli mé místo znesvětit! Dobře to vědí, bídníci, zelení strachy čekají trest!“

Terezce vyhrkly slzy. Táta byl opravdu od rána divnej. Babičce taky říkal, že má hnusný sny. Ale něco, to nejhorší, se určitě stalo právě dneska v noci. Vždyť on o těhle věcech nic neví, pro něho je tohle místo zbytečně nevyužitý! Terka chytla paní za ruku. Úpěnlivě prosila:

„Musíme něco udělat! Vždycky se to dá zastavit! Třeba máte nějakej prsten nebo starej pergamen nebo…“

„Ne! Již vyhřezává hnis a spálí, co je určeno! Jednou to pochopíš. Budeš se dívat, jak trest za navršené viny drtí červí svíjení tohoto světa. Jenom pozoruj, stojíš nade vším jako já! Sám osud mi 19

tě přivedl. Já, Elchianor, tě budu učit, staneš se strážkyní po mně. O lidi se nestarej, mají, co chtěli!“

Elchianor vyrostla, oči jí hořely. Terka dál tiše slzela. Toužila pohladit okolní smutno, utišit Zemi, ochránit lidi, co nic netuší. Odvézt pryč tátu s mámou, nějak jim povědět, co provedli. Jenže před Ní to nešlo. Nedokázala ani říct, že žádnou strážkyní nebude. Copak se někdo může jenom koukat a čekat a těšit se na něčí tresty? Babi říká, že každý průser se s dobrou vůlí napraví. Jenže Tereza najednou moc dobře ví, že právě Ona, Elchianor, tady schválně vyvolává něco zlého. Nedočkavá a šťastná! Znovu pohlédla na hroby. Počkat, prý tu nejsou duchové? Odkud tedy chodí její stará paní? Elchianor o ní nic neví. Proč ne? Snad je tu naděje, snad pomůžou duchové!

Vrátím se, slíbila Terezka. Přijdu a budu tu s vámi, abyste věděli, jak je mi to líto! On táta nechtěl ublížit, on to nevěděl… Ruka na rameni ji už směrovala zpátky. Byl čas jít. Ohlédla se, znovu ji polilo horko a mráz. S ním hned pocítila, že před Elchianor musí mlčet. Jako kdyby se ve stínech mihla stará paní a ukazováčkem nařídila PST! Rony žalostně zavyl a Terku píchlo u srdce. Cítí nebezpečí pro mamku a tátu, určitě!

„Pes cítí, kdo a kde jsme. Jdi domů a kdyby ses přece jen bála, přijď. Pamatuj, že se všem stane po právu.“

Terka se otočila až u drátů. Elchianor šla jakoby nic, u vrat mávla na pozdrav. Fakt nemá zadrátovanou cestu? Jauu! Sáhla holou dlaní na ohradník. Drnčelo to loktem až k srdci. Tak Ona fakt čaruje! Projde skrz nabitý drát, co je kolem dokola! Ale k čemu to všechno, když nechá Zemi bolet?!

*****

Než se zula, slyšela Terka skrze dveře babičku. Zase vykládala karty, mamka ji pokaždé uprosí.

„ … tady vidím chamtivost, způsobila ohrožení. Hm, podle téhle karty z daleké minulosti. Nad tím je síla rodiny a taky naděje. Nevinnost může nebezpečí odvrátit. Pamatuj, holka, rodina je základ …

Á, Terka! Copak neseš? Taková jablíčka rostla ve farský zahradě. Karel na ně chodil…“

Chvíli se jen tak povídalo. Terka chtěla aspoň mamku nějak varovat, ale nešlo to. Vlastně pořádně nevěděla, jak a co říct. Po večeři šla babi nahoru s Terkou, prý kvůli žákajdě. Mamka za jejími zády zamrkala, že babi asi hlavně zkontroluje skříně. Jenže se dostaly jen do půlky schodů.

Babička tam stála, zbledla. Chytla se u srdce, zírala před sebe. Terka seběhla, ale babi nic, mlčky koukala dál. Na rozmázlou krev na zdi, fleky po schodech. Přes to byla vidět cizí rozcuchá holka v květovaných šatech. Objevovala se pomalu, měla přivřené oči. „Marienko, Maro…“

Teď teprve se babička Terezy chytla. Ta se zamračila na ducha: Takhle někoho vyděsit! Pomohla babi sednout na dolní schod, jediný bez krve. Ta Mara už byla celá, ležela na schodech a vypadala, že brečí. Byly k ní otočené zády a Terka najednou nevěděla, koho litovat víc. Babička se ještě ohlédla, ale už jen zavrtěla hlavou. Vstala.

„Něco se mi zdálo. Nahoru nepůjdu, chci se napít.“ Mara je dál sledovala a když otevřely dveře do obýváku, zešedla jako okolní zeď.

*****

Babička rodičům nic neřekla. Jenom, že je unavená. V noci přišla stará paní jako vždycky, ale jen k Terezčině posteli. Dala jí ruku nad hlavu, jako by ji chtěla pohladit. Terka se zvedla, chtěla ji odvést ke schodům. Třeba se nějak domluvějí, co s tou Marou? Paní však zůstala nahoře a krčila rameny, jako by nic dělat nemohla. Duchové proti sobě asi moc nezmůžou. Tak šla aspoň na záchod, aby nebyl malér. Při návratu se zastavila. Jak vlastně věděla, že schody zůstanou bez Mary? Proč se nebojí? Martina se klepala strachy, když kluci jenom vykládali o světýlkách. Ona by prý tak blízko hřbitova nikdy nebydlela! Vtom Terezka zaslechla divné zvuky. V obýváku se šeptalo. Babička mluví s duchama? Mara ji předtím vyděsila. Nepotřebuje pomoc? Opatrně

otevřela dveře. Babička vstala ze země.

„Nemůžeš spát? Pojď ke mně, do tepla.“

Terezka si úžasem div nesedla. Přísná babička, která nesnáší její počůrávání! Ale třeba jí řekne, kdo ta Mara je.

„Babičko, kdo je ta Mara? Proč tam byla?“

„No, to není zrovna pro malou holku v noci …“

20

„Babi, určitě něco víš z karet. Země na hřbitově pláče a hnis ze Země nadělá hodně zlého. Ale duchové ne, těch se nebojím.“

„Počkej, holka, co tu meleš o hnisu?! Tys Maru viděla? Ty víš ještě něco dalšího?!“

Babi najednou vypadala vyděšeněji, než na schodech. A Terezka radši dost přemýšlela, než něco řekla. Prozradila rozkradení hrobů, sousedku Štajnerovou, o staré paní nic.

„Zítra mi to ukážeš, ale té sousedce se vyhýbej. Asi umí věci, kterým nerozumím. No a teď zase, co vím já.“

Jejich dům postavili kolem roku třicet. Býval tu malý obchod, ti lidé ztratili jediného syna ve válce. Paní umřela ještě před odsunem. Po Němcích tu chvíli žil nějaký chlap a potom patřil dům statkům. Ubytovali tu babiččina bratra s jeho družkou, potom po revoluci to koupila jedna paní, ale nestačila platit. Dalšími jsou oni. Není to moc šťastný dům, Karel hodně pil a jeho Žofka se oběsila v lese. Marienka, její dcera, zmizela v šestnácti, prý utekla za hranice, když přijeli Rusáci. Byla o šest roků mladší, než babička. Karel pil pořád víc, až prý usnul na silnici a přejelo ho auto.

„Ale co když neutekla? Ležela tam na schodech, jako kdyby ji někdo děsně zmlátil.“ Babička vzdychla.

„Ani nevím, jestli mám chtít poznat pravdu. Karel Žofku mlátil, možná sáhl i na Marienku. Ale když se zjevila, žádá o pomoc. Říká se to. Já ji měla ráda, nesmím ji zklamat, aby se nezačala zlobit. Bývala to milá, veselá holka, vedla pionýry, děcka za ní nadšeně táhla … Nevím ale, co s tím. Radši budeme spát, co říkáš?“

„A babi… Nepovíš to na mě našim?“

„Tak to se opravdu neboj. Tonda tyhle věci nesnáší. Jeho učitelka se mu vysmívala ve škole, před děcky. Udala mne kvůli kartám esenbákům, husa. Přitom jsem jejich ženám taky vykládala.

Kdybych prozradila zjevení Mary, Tonda by zavolal do blázince. Máme odteď tajemství, ano?“

Terezka přikývla a přitulila se blíž. V noci otevřela oči ještě jednou. Naproti seděla stará paní a usmívala se. Ne, na ně. Spíš na malou černou knížku na stole.

****

Babička šla už za šera ven, na houby, protože les dobře čistí hlavu. Táta dotáhl cirkulárku od souseda, aby nařezal dřevo. Babi po návratu řekla, že se podívá na hřbitov, jestli se tam ještě dají vyrejpnout kosatce. Rodiče po sobě koukli, ale když ji neodradilo ani stádo krav, poslal s ní táta Terku. Krávy byly slyšet až u lesa, babi se jich nebála.

„Jestli je to, jak říkáš, ani sem nepůjdou. Zvířata jsou citlivá a krávy navíc moudré. Panebože!“

Babička stála před dráty, nataženými kolem krajních stromů hřbitova a vyděšeně pozorovala spoušť uvnitř. Potom prolezla dovnitř, chodila mezi hroby a plakala, protože to tady znala, když jezdila k bratrovi.

„Podívej, tohle taky rozvalili čerstvě, kámen odřel strom. Tady museli mít pajcr, beton pod deskou nevydržel … Ježíši! Nechoď sem! Bože, cos to dopustil!“

Pozdě. Terka pod odsunutou vypouklou deskou zahlédla něco jako hadr. Šla blíž. Bála se vědět, ale táhlo ji to. Musela se přesvědčit. Oči sklouzly po náhrobku. Johanna Schaller, 1871 - 1946. Ten bílý, nejhezčí hrob! Neměl nápis přímo nad hlavou jako ostatní, ale postavený až za rámem. Zabral kus uličky. Přesto někdo náhrobek svalil dozadu, až na strom. Z rozbitého rámu trčely dráty. Tak nebyl kamenný, ale z betonu? Na látce se daly rozeznat červené květy. Pod ní tenké nohy, které vypadaly divně. Moc hubeně a hnědě. Zato nahoře ležely přes tělo bílé kosti. Poznala je, vypadaly jako v učebnici. Předloktí, jenže rozlámané. Stín desky kryl hlavu. Nepotřebovala ji vidět. Babi klečela s rukama na tvářích, kymácela se a zdušeně plakala, že malou Marienku přece jen našla. To Karel, určitě on ji sem dal, mezi hlínu a víko hrobu.

Terezka zaraženě stála, nevěděla, co udělat. Vzpomněla na řeči Elchianor: Tady je ta mrtvá navíc, ona se má mstít! Babi konečně zmlkla. Vstala, přitiskla Terku k sobě, dala pusu na čelo. Pořád ji nenapadalo, co se dá říct.

„Už vím, co se musí udělat. Bože dobrý, aspoň, že ji sem dali mrtvou, ruce měla složené na prsou.

Jen růženec po Žofce chybí, Karel by jí ho určitě dal … Pojď, jdeme.“

*****

21

Táta zrovna řval, slyšely ho až na pole. Máma se celá bílá klepala a tvrdila, že nic nezapínala. Pila musela spustit sama. Dvakrát! Mohla tátu zabít. Táta křičel, ať nekecá a přizná barvu. Babi tvrdě zavelela: „Tondo, Marie, dovnitř! Terezo, ty taky.“

Uvnitř spustila kázání, že vylupovači hřbitovů jsou největší šmejd na světě. I ti Němci si zaslouží klid. Dřeli tu v zimě v létě a tahle vesnice byla jak městečko. Táta se ušklíbnul, že sudeťáci hajlovali a byli svině, ale babi ho utřela:

„Kecy! Nech sudeťácký strašáky na pokoji, před desíti roky jsi se pídil, jestli nemáme nárok na německý občanství! V tu ránu bys byl Němec a dělal v Hofu! Navíc stačí číst, tady se nejvíc pohřbívalo mezi válkama. Samí staří a děti. Polovina patří dětem! Je tam něco horšího než zlodějna: tělo Mary Tarolové. Půjdeš na policii sám, nebo to pozítří udělám já. Kompletně!“

Táta střídal barvy, potom bafnul Terezu za triko.

„Ty parchante šmírácká! Najednou ses sčuchla s bábou? My se můžem zbláznit, abys měla

všecko…“

„Necháš ji?! Ani se jí nedotkneš! Ráno jedu domů a hned přijedu pomoct. Marie, jíst zatím nebudu. Terezko, dones mi kabelku.“

Na schodech babička odříkala modlitbu za mrtvé a dala Terezce nahlas číst z Bible. Některé věty žalmu znala z filmových pohřbů. Babička se spokojeně usmála:

„Máš pravdu, to používá spousta lidí. Nechám ti svou Bibli. Tady máš založený Davidův žalm.

Kdyby ses bála, čti Marience jako teď.“

****

Té noci stará paní nepřišla. Terka s babičkou si ráno zamávaly na opačných zastávkách, autobusy jim jely současně. Martina obdivovala Terezčin klobouk a těšila se, jak bude Kolbová koukat. Jí se taky posmívá, kvůli brejlím. Terce byl názor Kolbice fuk. Je blbá. Ostatní se tvářili normálně, už nebyla blechatá chudoba. Terezka se zadívala přes ně, na schody ke dveřím. Třídní stála, asi hledala klíče. Jenže už není sama!

„Maro, ne!“ Víc nestihla. Učitelka se zapotácela, skutálela až dolů. Jenom ne do hlavy! Třídní padala pomalu. Terka s hrůzou sledovala hlavu, krk a ramena. Věci z kabely létaly kolem, ale tělo se poslušně stáčelo těsně před tyčemi zábradlí a hranami schodů. Křik všechny přibil na místo.

Terka shodila tašku a letěla. Zkroucená noha, krev na lokti, brýle šejdrem. Ale žije! Z nohy pod kolenem stříkla krev. Terka vytáhla kapesník. Měla čistý tátův, Kolbovkou vysmívaný hadrový šnuptychl. Zavázala nad kolenem, utáhla. Pod ním trčel kus kosti, dírami v silonkách viděla čtyři škrábance. Nekrvácely, vypadaly žlutě. Lidský sádlo, jak kost prorážela kůži předtím…

Nepřemýšlela, odkud to ví. Třídní sténala, koukala skrz Terku. Možná na Maru? Ne, ta zmizela.

Vtom se všichni probrali, začal frmol s dohady, lékárničkou a sanitou. Terka se vytratila na záchod. Seděla tam a nevěděla, jestli nezačne zvracet. Proč je Mara tolik zlá?! Co jí třídní udělala?

Rozbrečela se. Tohle bylo strašný. Co teprv provede tátovi a mámě?

O čtvrté hodině do třídy přišla ředitelka, pochválila Terku za pomoc. Všichni učitelé na ni byli hodní, až nějak nevěděla, co s tím. Na zastávce si lidi říkali, že z rybníka vylovili starého Fejfara a někoho odvezli s infarktem. Dneska byl moc špatný den, samé neštěstí. Terka šla domů jako svázaná. Dům byl prázdný, pila pryč a dříví nedotčené. Máma měla odpolední, táta přišel večer napitý z hospody. Na policii nebyl. Terce běhal mráz po zádech. Bála se, až drkotala zuby. Na zdech viděla šmouhy, ale čtením nezešedly a nemizely. Ať už se babička vrátí!

****

V úterý přišla ředitelka do třídy zase. Řekla Terce, ať se sbalí a odvezla ji svým autem domů, že maminka čeká. Táta měl totiž bouračku a leží v nemocnici. Ta jen sklopila hlavu a v břiše narostl studený kámen. Jede to pořád dál! Kdyby jela s tátou, tak možná … Třídní přece zachránila vaz, všichni říkali, že ji to nezabilo jen zázrakem!

Na stole před mamkou stál fernet. Byla u ní jedna paní z práce. Už volala babičce, že táta umřel.

Přímo na místě, ředitelka asi nevěděla všechno. Terka mlčela. Nebrečela máma, nebrečela ani ona.

Stulily se k sobě. Ta hodná paní pořád mluvila a mluvila, co všechno zařídí a slzela místo nich.

Taky ohřála polívku a přinutila je jíst. Po ní přišel tátův kamarád Korous, že taky se vším pomůže.

Přinesl další flašku a cigarety. Máma začala trochu mluvit, poslala Terku do postele. Terezka šla 22

do zatáčky schodiště, sedla si a hladila zeď. Prsty se dotýkala krvavých šmouh. Co tě usmíří, Maro? Táta už určitě jel na policajty… A v tom druhém autě byli dva další mrtví, dole ze vsi!

„Nechali ma tam, nehĺadali, aj oči som do tmy otvorila. Nevládala som sa pohnúť, zomierala v cudzom hrobe…“

Seděly vedle sebe. Tereza se odtáhla, Mara skryla tvář do dlaní. Už nahlas nemluvila. Přesto Terce ukázala všechny lidi, jak vypadali před lety. Kamarádky, kluk, kterého měla ráda, zlomyslný Fejfar, sousedi. Všichni mlčeli, když otčím bil její mámu. V hospodě slyšel, že Mara čeká děcko s vojákem, který dětem předváděl vlčáka. Proto ji tehdy zbil a ještě hůř ublížil. Opilý hned ani nepoznal, že všechno byla lež. V noci zkusila utéct, spadla ze schodů a on myslel, že je mrtvá.

Dokonce i mámin růženec jí dal do hrobu. Všichni mu pak uvěřili, že s nějakým klukem utekla.

Mara měla svou pravdu. Jenže lidí, které trestá, zbývá ještě moc. Nespravedlivě moc! Jak mohli vědět, co se stalo špatně? Třídní je přece docela fajn! To spíš měla strčit do hnusnýho Karla, to on jí ublížil! A táta? Vždyť byl nešťastnej, že nesplácejí barák, práce pro chlapy je málo. No, naklepal Terce párkrát špeky, ale když spolu opravovali Máňu, tvrdil, že je na to lepší, než kluk! Normální táta. Podívala se na Maru. Jak jí to vysvětlit? Pochopí to? Vypadala tak smutně, že Terka zase vzlykla. Mara natáhla ruku, jako by ji chtěla pohladit. Takže rozumí? Ale ne! Najednou je z ní Elchianor. Vysmívá se, svítí zlou radostí! Terka utekla, nahoře se ohlédla. Nic. Vyhlédla ven. Tam ji viděla. Zrovna zvedala paže pod stromy uprostřed kola ze svíček. Dělá to dál! Terku roztřásla hrůza. Skočila pod peřinu, tiskla k sobě bábinu Bibli. Drmolila přitom páté přes deváté. Kousky modlení, žalmu, cokoliv padlo na jazyk, dokud neusnula.

*****

Ráno do školy nemusela. Korous u nich přespal a potom odjel něco zařídit, aby je mohl vzít do Chebu k pohřebákům. Mamka ještě potřebovala spát. Terezka zkusila poslední, jít na hřbitov. Bála se Mary, ale věděla, že jinak to nejde. Ne jen tak obyčejně, nejlíp s kytkama. Otrhala všechno, co ještě kvetlo, i ozdobnou pruhatou trávu. Vzala to ze druhého konce hřbitova. Jak jim slíbila, hladila a obdarovala každý zničený hrob. Prosila u každého, aby se přestali zlobit. K Maře došla nakonec.

Jí dala Bibli. Místo toho, co říkala, že měla po mamince.

„Myslíš, že srovnáš všechny viny? Stojíš přece mimo, nech to být!“ Elchianor si stáhla šátek. Stála v černých šatech s rozpuštěnými vlasy, jako čarodějnice nebo zlá víla. Ano, přesně tak vypadala.

Vítr vlasy rozhodil a její tvář připomínala večer na schodech. Posmívala se a měla zlé oči.

„Hezké kytičky, Bible u mrtvé, všechno před tebou padne na zadek? Příliš málo, ty hloupá! Nic nezmůžeš, nic neumíš. Čekej doma, než to skončí!“

Terezka smutně poslechla. Když prolézala dráty na pole, Elchianor zase byla paní Štajnerová, sehnutá a v šátku. Byla otočená zády. Poslední šance! Terka se dotkla dlaní země.

„Pomoz mi, Země, zastav to! Pomozte všichni, prosím, moc prosím!“ Dál nemohla, znovu měla v krku knedlík. A musela jít.

*****

Pan Korous přijel, zrovna když mamka vylezla ze sprchy. Pojišťováky zařídil a můžou do Chebu.

Mamka se rozbrečela, jak je hodnej a do toho přijel autobus s babičkou. Viděla cizí auto, hned ztuhla. Odmítla jet s nimi, že radši zůstane s Terezkou. Dítě by stejně u takových věcí nemělo být.

Mamka šla najít něco černého na sebe a Terka se vytratila za ní. Pan Korous radši seděl v autě, babička mu ani neodpověděla. Tereza chvíli sledovala mámino hledání, potom šla k oknu na chodbě. Leknutí projelo až do nohou. Štajnerka jde zpátky! Honem se otočila k mamce:

„Mami, já jedu s vámi! Nebudu zlobit, fakt, že ne!“

Mamka nejdřív řekla, že je to blbý, ale potom kývla:

„No jo, babička má špatnou náladu, viď? Ale musíš nenápadně, nechci se s ní hádat. Potom se to nějak zvládne.“

Proběhla, když babi vyhazovala flašky a popelníky. Za chvíli mamka přišla, rychle vlezly do auta a honem odjeli.

„Ještě mi stihla vynadat, že se vdovy nemalujou. Já fakt nic nemyslela, jen jsem vzala rtěnku …“

„No, já v tom nic hroznýho nevidim. Jsi mladá ženská, pěkná, život před sebou! Tohle si vem, bude ti slušet.“

23

Terezka viděla, jak mamka bere řetízek s perličkami a křížkem. Děkovala, že na černém roláku vypadá moc dobře. Pan Korous mamku pohladil po sukni. Měl chlupy až na silných prstech a chvíli si mamku podržel jako něco svého. Ta se rozpačitě ohlédla. Terka mlčela, tváře celé mokré.

„Holka, nebreč pořád. Vzpomeň si, jak jsme se ho bály, jak tě mlátil … Abys věděla, vůbec to nebyl tvůj táta!“

„Nech ji, je malá, takový věci…“

„Ale vždyť je to pravda! Babka mi nikdy neodpustila, že jsem Tondovi nedala opravdovýho, jejího vnuka. Sekýruje a na Terce chlup dobrej nevidí. Je to fakt děsný neštěstí, ale barák nám zůstane, když se to z pojistky doplatí …“

Terku zabolelo, jako by dostala velikou ránu do hrudi. Vedle ní se objevila Mara. Natáhla ruku po maminčině krku. Řetízek! Proto měla Terka zůstat doma! Mara je přišla zabít. Vezme si zpátky, co Korous ukradl mrtvole! Jak vzpomněla na hrob, došlo Terezce ještě něco. Zrovna začali předjíždět kolonu aut. Jenže do protivky vjede náklaďák! Probrala se, odhodila Maru. Křičela na ni, natáhla ruce jako na odstrčení karet. Náklaďák vyjel nad obzor, Korous nadával. Mamka vyjekla, auto vylítlo na stranu. Otočili se. Jednou, dvakrát. Než Terezku spolkla tma, slyšela Elchianor. Kde se tu vzala? Proč křičí taky? Všichni jsou zmačklí …

*****

Probrala se v posteli. Babička seděla na židli, hladila jí ruku, uvázanou na straně. Terezka jela očima vzhůru po hadičce až k pytlíku s nějakou vodou. Jako v nemocnici.

„Bohudíky, holčičko, bohudíky! Už dva dny … Maminka leží kousek vedle, taky bude v pořádku.“

„Paní Štajnerová … taky tam byla …“

Babička se zarazila. Pustila Terezinu ruku. Dala jí napít džus a řekla, ať hezky odpočívá a povídala o Ronym. Další den konečně Terezku na vozíku dovezli za maminkou. Byla hrozně bledá, pravou ruku v sádře, do druhé dostávala krev. Kolem toho zápěstí měla Mařin řetízek. Pořád ho drží, říkala sestřička. Koukla, jak rychle krev kape a pohladila Terezku po hlavě.

„Před chvílí byla vzhůru, ptala se na tebe.“

Zrovna přišla babička, dala Terce pusu, tahala z tašky limonádu a banány. Znovu pohladila mamku po tváři. Teď odveze Terku zpátky a potom se vrátí Marienku omýt. Terezka mlčela. Marienku?

Hleděla na ruku, obtočenou růžencem. Ve své posteli se otočila k oknu. Už neměla slzy. Je sama.

Bez táty, co ani nebyl její, bez mamky, co už není její, bez babičky, která našla svoji Marienku.

Nezbyla ani Elchianor. Ano, je sama a může za to. Neměla na Maru vykřičet, kdo ji opravdu zabil a teď čaruje, aby byla zlá. Elchianor o ní přece věděla, to Elchianor ji nechala umřít! Potom se kouzla přetočila a všechno je jinak. Pod převrácenou deskou Mařina hrobu umřela paní Štajnerová a v autě se všechno pomíchalo. Terezka dnes totiž ví mnohem víc, než by věřila nebo chtěla. Jako kdyby sáhla na kliku a otevřela dveře. Jejda, babi si svoje uřeknutí uvědomila a jde sem! Nesmí nic poznat! Nikdy, ona ani Mara.

Terka zamávala ke dveřím a poslala pusu. Povedlo se, babi Vechtrová odešla. Tak to už bude pořád. Všechno naoko. Ať se stane cokoliv, rozhodla se Terezka zůstat doma. Nechá ty dvě, ať ji jako vychovávají. Dítě přece samo nic nezmůže! S povzdechem natáhla ruku. Víčko petláhve se odšroubovalo a limča plnila skleničku na stolku. Trochu ucmrndla, ale nevadí, dějou se horší věci.

Zpátky láhev zalezla bezchybně. Sklenka vklouzla do Tereziny dlaně. Na okně se pohnul stín, podobný přikyvující hlavě nějaké staré paní.

Schůzka s bráchou.

Když Marcela zahýbala do Březové, nebylo to ono. V hospodě Albo sice hlučeli chlapi a do toho řvala televize, jenže normálně. Zato v herně měli rachot. Zahlédla dva chlápky, co se strkali mezi dveřmi a přidala do kroku. Vevnitř to taky vřelo, něco třísklo. Užijte si to, hoši, ale beze mne, ušklíbla se.

Konečně! Na stezce pod korunami stromů bylo mnohem líp. Marcela se nadechla a rázem byla v jiném světě, daleko od města, dojíždění a zkoušek. Vrátila se do časů bitev, průzkumů a taky 24

hledání pokladů. Prolezli tady s bráchou kdejaký zasypaný sklep. Bůhví, proč tady kdysi zbořili kus města a nechali to zarůst. Děcka řádila a vykopávala střepy v naději, že budou mít stejné štěstí, jako parta od Kamenky. Tam se na smeťáku nacházely věci! Jenže ti parchanti nikoho nepustili ani kouknout. Skutečný poklad se ale stejně nenajde jen tak. Anebo člověk ani neví, že poklad našel. Táta měl třeba radost z kusu starý pušky. Později se ukázalo, že byla dvě stě roků stará. Jojo, on i tenhle kousek divočiny, dvacet metrů široký, má svoje.

Vzdychla si. Pořád bráchu neviděla a už by se měl ukázat. Nejmíň čtrnáct dní ho neviděla a dost jí chyběl. No vida! Zahlédla pohyb mimo kužel světla a přidala do kroku. Bezstarostně, podél zdi, až ke schodům v kamenné stěně. Pavlíkovo místo, už čeká…

„Máš cígo?“

Sakra! Marcela se spletla a na okamžik ji ovládla jen ta otázka, jak se jí tohle mohlo stát. Ten podivný zjev zatím zastínil lampu a děsně smrděl. To stačilo, aby pochopila omyl v jeho úplném hnusu. Ježíši, zrovna zase dejchnul! Když zkusila uhnout, jednou rukou ji strčil, přitiskl na kameny zbytku zdi vzadu a funěl přímo do tváře. Marcele se zvedl žaludek. Jestli bude blejt, zasáhne to oba. A jak se zná, bude tím pádem blít jako Amina furt. Kruci, Pavle, kde se couráš?!

„Se nevofrňuj… By sis dala ráda, že jo?“

Sáhl jí do rozevřené bundy. Chtěla ruku odstrčit, jenže ji znovu bafnul za ramena a narazil na kameny. Hlava jí břinkla o placák, o něco níž se Marcele do zad zarazil trčící kámen. Dost velký, aby vyrazil dech. Rázem, jako když ochrne. Necítila ruce a skoro ani nohy, připadala si naprosto hadrově. Nesklouzla k zemi, ten hajzl si ji spokojeně přidržel a pokračoval. Bzukot v mozku a hvězdičky kolem hlavy Marcele na moment přehlušily prožitek intenzivního ždímání obou

bradavek. To ji jako chce podojit? Idiot. Tlačil se jí mezi nohy. Dokázala suše konstatovat, že TO

fakt zkouší udělat. Jeho tento … péro, žádostivě zarývané pod pupkem, Marcele zvedalo žaludek ještě víc. Jako by se do ní hodlalo provrtat zrovínka tudy. Pořád je ztuhlá. Krucinál, přece tomuhle hovadu nedovolí všechno?!

Probrala ji pazoura přes pusu. Kousla, dostala facku a znovu ji přirazil záda na zeď. Jau, vole!

Nemohla mluvit, ale stejně neznala dost správných nadávek, které by zasloužil. Omílala jak blbá těch pár nevýrazných starých známých slabáren a na víc se nezmohla. Bylo to k vzteku, nemoct ho ani praštit! Alespoň stehna tiskla k sobě.

Vtom jí ruka padla na kraj bundy. Jasně, už věděla. Teď dostaneš svoje, hajzle! Olizoval jí zrovna kůži pod krkem a byl si naprosto jistý, že si v pohodě užije. Dokonce Marcelu sunul víc do stínu.

Pomaloučku vytáhla dlouhý čalounický špendlík. Brnění přestalo, už měla cit v prstech. Ne moc síly, ale cit ano. Otočila špendl v prstech, stiskla a bodla. Znovu! Zajel jako do másla. Skvělý! A ještě! Začala se smát.

Strnul, nechápal, zvednul hlavu. Ještě jednou! Budeš mít z ledviny cedník, vole. Zamířila na hlavu.

Uhnul v poslední chvíli, škrábla ho po nose. Zařval, chtěl praštit. Mrskla sebou do strany, trochu to před zdí vybral, ale přesto na ni nalítnul. Zakopl Marcele o nohu, svalil se, ohmatával škrábanec.

S naprosto chladnou rozvahou zamířila svůj superšpendlík nad klesající hrbolek pod poklopcem.

Zápěstí pracovalo samo. Lehkým švihem jak injekci muskulárku - Fik ho tam! Džíny by tak lehce neprorazila. Hned uskočila a utekla o kus dál.

„Kurvaáá!“

„Drž hubu!“

Najednou měla strach, aby někdo nepřišel. Bordel u herny vzadu dozníval, mohli by sem přijít.

Proto znovu nevykřikla, jen zavrčela - a taky to stačilo. Hajzlík se plazil ke schodům, odkud předtím vylezl. Život je pes. Kdyby nečekala bráchu, nevlezla by mu takhle přímo do náruče jak blbá. Tohle máš u mě, brácho! Odtud normálně občas vyskakujou parchanti a přepadají, to se všeobecně ví. Ale dá se to včas zaslechnout nebo jít na druhé straně u plotu. No nic. Hlavně, že ho zvládla, ne?

Marcela teď násilníka, hajzla oslizlýho, klidně a nezaujatě hodnotila. Párkrát ho už viděla potloukat se na zastávce před Albem, vždycky v takovýchhle teplácích a tmavé mikině. Typickej nemakačenko. Sakra, ještě v něm nechala svůj špendlík! Co teď? Má si ho vytáhnout? Co kdyby ji znovu chytil? Pozorovala, jak se hrabe pryč, jak šátrá po kalhotech. Zavyl, když brnknul o žlutou hlavičku. Bála se, ale bylo jí jasné, jak moc ho potřebuje nějak uzemnit a špendlík si vzít zpátky.

25

Hele, u plotu je klacek! Kus větve akorát do ruky, možná dost pevnej. Stačí jedna přes hlavu a hotovo. Marcela si beskově vezme svoje zpátky. Když už ten špendlík konečně dokázala tak bezvadně použít, přece ho neztratí? Máma přece říkala, že další nemá. Marcela potěžkala klacek v ruce a odhadovala, kam bude nejlepší zjeva praštit. Ve filmu jde rána vždycky dozadu nebo přes čelo. Na stranu ne, z toho bývá malér.

Teď musela Marcela pár kroků zpátky k hovadovi. Fixírovala ho očima, najednou nádherně klidná a nad věcí. Jen aby něco nechtěl zkusit. Jenom sáhni, parchante, pracky ti přerazím! Druhý krok byl pevnější a také pocítila příjemné mrazení. Teď rozhoduje ona. Kam praštit, jak, slyšet ho dál hekat nebo nechat, až třeba začne prosit? Mohl by prosit, skučet strachy… To jo. Chtěla to slyšet.

Moc potřebovala zažít zrovna tohle. Představovala si dopředu, jak se svíjí a napadlo ji, že ho nejdřív může taky kopnout.

„Počkej, Macku! Já ho tady nechci.“

Marcela spustila klacek a otočila se. V tu ránu jí bylo fuk, že se tady někde poblíž posunuje nějakej úchyl. Pavlík! Usmála se.

„Taky ses mohl ukázat o něco dřív. Ten hajzl hnusnej…“

„Vždyť víš, že nemůžu vždycky,“ bránil se rozpačitě. „Máma dneska začala vyčítat pozdě a bylo to hodně dlouhý. Náhodou, měla bys ocenit, že jsem se uvolnil a přišel dřív, než vytáhla fotky. No, poradila sis sama, ale už ho nech.“

„Má můj špendlík. Ten obrannej od mámy, víš?“

Otočil se ke zhroucené postavě. Bylo dobře vidět, že dřív posiloval a vůbec. Chlapík zaskučel a fofrem zalezl do tmy. Pavel pokrčil rameny.

„Určitě ho sám vytáhne a zahodí. Zejtra si ho přijdeš najít. Když tak ti ukážu, kde leží.“

„Tak jo,“ neochotně Marcela souhlasila. Opřela se o klacek, opravdu jí dobře sedl do ruky. Zkusila vyjednávat:

„Mám ho fakticky nechat takhle a jít? Se mi nezdá…“

„Už zapadnul, za chvíli se skutálí ze stráně k chodníku. Policajti ho seberou jak přezrálou hrušku.“

Uchichtla se. Přezrálá hruška! Spíš shnilotina, smrdí podle toho. Pavel hodil hlavou směrem dopředu.

„Jdem domů?“

Z chlápka už nebylo vidět víc, než kus roztřesené nohy. Spokojeně přikývla. Ten má skutečně dost.

On by mu stačil Pavel sám, stojí tady na světle v celé své kráse. Brokovnice mu ustřelila půlku hlavy a jak se pohne, zbytek se v ráně dost divně natřásá. Je zvláštní vidět dovnitř rozbité hlavy a domýšlet se, co lampa vevnitř zrovna osvěcuje. Jenže brácha je prostě brácha, s tím člověk zvládne leccos přežít. Vlastně právě kvůli němu mohla jít na zdrávku. Po Pavlovi jí totiž dneska nemůže vadit už naprosto nic. Ještě, že duchové nesmrděj´.

Pokecali si jako dávno ne. Prošli stezkou až k prvním vilkám, kde začíná opravdová ulice.

Marcela se uklidnila. Všechno je v pohodě, na bráchu byl vždycky spoleh. Vždycky. Kromě toho dne, co zalezl do sklepa zrovna tam u schodů a zastřelil se. Kvůli holce, vůl! Ale aspoň, že se občas ukáže. Mámě ne, to se prej nedělá, už ze slušnosti ne. Taky to asi nemá kluk lehký.

Zamávala Pavlovi a vlezla do vrátek. Když se to tak vezme, měl svatou pravdu: Dalšího ducha tady fakt nepotřebujou. Ale ten super špendlík se nesmí ztratit! Mámu by to mrzelo, nic lepšího na obranu vyděšený slabý holky snad ani neexistuje. Jak se dneska hodil, ale těžko kdy Marcela přizná. Stejně je príma mít staršího bráchu!

26

Elixír.

Danu pořádně bolely nohy. K nejmizernějším zážitkům jinak bezvadného léta bezesporu patří zásobování. Dneska stát frontu v řadě nacpaných zástěr, no není to šílené? Chumel drbajících bab způsobuje běs i bez dusna a šumotu úžasných novinek. Dokážou podrobně rozebrat I počet kroků od vrátek k baráku. Zkrátka, dost blbej kolorit, opravdu.

Klasická drbárna Daně mohutně lezla na nervy, i když se občas opravdu něco dělo. Na Strašíně se například vyboural mladej Prouza. Což o to, nerozmlátil auto poprvý, žejo, jenže von vám, pani, pořád dokola vykládá o polenu, co mu vběhlo pod kola! Prej ale lízlej nebyl, dali mu dejchnout.

Čtvrtá bouračka na tom samém místě za tři dny budila v dusném krámku nejbláznivější dohady.

Jenom ufouni už tady drbnám chyběli. Samozřejmě těm rozjetým hubám nedalo, aby něco

nezkusily hodit na Čarobábu. Tohle šuškání za zády Dana fakt milovala nejvíc. Občas hodně tlumené, s rukou přes pusu, aby jako netušila, že drbou o nich. Přitom jasně cítila, jak je vzrušuje drbat právě před ní. Očička se jim blejskaly a tváře rudly, kdykoliv po nich přejela hraně nevšímavým pohledem.

Dana měla všeho brzy tak akorát, honem nakoupila a vypadla z krámku jako cukrář. Honzovu babičku, chudáka, přejelo auto poměrně nedávno, ale šplechty vesničanů na nic ohledy nebraly.

Taková žumpa bezohledných žvástů! Tady mají Dana s Honzou žít? Naštvaně rázovala k chalupě, ale pochod s taškou ji vůbec neuklidnil. Honza pilně zápasil s Ipou na střeše kůlny a tak na ranní drbárnu došlo až po obědě. Pokrčil rameny.

“Lidi záviděj, no a co? Nic novýho, kašli na to. Babi uměla s bylinkama a hlavně, ještě já ji pamatuju jako hezkou ženskou! Chlapi se olizovali jako kocouři, ale nechytal se nikdo. Měli se s dědou k sobě až do konce jako za mlada. Navíc sama vidíš, jak dobře zařízenej barák měli. Nic z 27

toho se na vesnici neodpouští, ani první záchod s čističkou. S námi to nebude lepší, leda bych chodil do hospody a občas všem platil pivo.”

Pánbu chraň! Bohužel nic na tomhle světě nejde snadno. Jeli sem žít do krásné přírody a na zbytek světa nepomysleli. Dana sice domorodce k životu nepotřebovala, ale žít vyloženě jako odlišný druh? To znamená vyděděnec. Co až přijdou děti? Copak by je zdejší společenství přijalo? Dana záviděla Honzovi bohorovnost, s jakou věci házel za hlavu. Měl tím pádem daleko klidnější život.

Podlehla svému vnitřnímu škubání a vyšla na procházku lesem podél svahu, směrem ke Strašínu.

Bůh suď, kde ten kus lesa vzal své jméno, z Honzy o tom nikdy nic nevytáhla.

Po poledni lehce sprchlo a sluníčko se činilo, aby vysušilo trávu podél cesty. Dana utrhla stéblo a uvědomila si vlastní nervozitu. Proč? Zaposlouchala se do zvuků lesa. Divné. Nikde nic, ani ptáci nechtěli pozpěvovat. Kvůli jinému člověku to nebylo. Cosi viselo ve vzduchu. Neviditelná deka, před kterou měla Dana sto chutí přikrčeně mazat zpátky. Cítila, že na ni padne a zaboří ji hluboko do země, rozdrtí a převálcuje. Nono, možná jde jen o takový ten otisk nějakého maléru, někoho tu kdysi přepadli nebo tak něco. Něco o tom nedávno četla.

Ále co, jeden by měl ukázat trochu odvahy, když tu chce žít, ne? S dalšími hrdinskými kroky Danu napadlo, že právě teď dostane odpověď. Možná podrobnější, než chtěla, ale couvnout nechtěla. S

bušícím srdcem a rostoucí úzkostí ostražitě sledovala okolí.

Divné hromady si všimla včas. Nešlápla na to, jen lehce vyjekla. Zkoprněla, když postřehla pohyb.

A pochopila, že pod slizce lesklou černou masou s ostře zelenými puntíky prosvítají bílé chlupy a vyceněné zuby psí mrtvolky. Vždycky se děsila takových nálezů, ale rozeznat na tom stovky obrovských slimáků?! Směrem k ní se po jehličí pohnul tmavý pramen. Slimáci? Tak rychle? Fuj, kdyby dolezli až k ní… Bože, co když vědí, že tu je?!

Ustoupila stranou. Pramen srovnal směr. Zároveň zahlédla další rameno zprava. Chce ji to obklíčit!

Otočila se a pádila pryč. Už vůbec nepotřebovala pronikat do tajemství Strašína. Rozhodně by radši potkala ufouny, hejkala, upíra atakdále. Cokoliv, co se dá popřít zdravým rozumem. Jenže dvaceticentimetroví slimáci semknutí tělo k tělu jako vlnivé poleno jsou příliš neodvolatelní a skuteční. Sehraní, jako by je řídil někdo… Blbost! Nemají přece nárok na víc, než pár nervů?!

To je tedy návrat k přírodě a venkovská idyla! Musejí s Honzou pryč, co nejdřív a co nejdál.

Honem, dokud je čas. Pokud si vzpomínala na všechny ty nedoceněné filmy o zešílevší přírodě, nesmí se varování zanedbat. Kdo uteče, není sežrán!

Dana upalovala ze všech sil, zadýchaně ze sebe jakžtakž vysypala, co se děje. Jenže Honza nic, klídek, pohodička. Což tentokrát Danu vytočilo k nepříčetnosti. Rozječela se. Honza konečně zareagoval. Popadl Danu za ramena a zaklepal s ní jako s hadrem.

“No tak se uklidni, nic se neděje, sakra! Je to normální, slyšíš?! Nikomu ani muk, všechno připravím, ale potřebuju pomoct!”

Otupěle a nechápavě sledovala, co Honza dělá. Úplně zmagořil. Vytahal ze sklepa kbelíky s víkem, drbal je rejžákem, kutil u kameninové kádě a v mezičase házel kontrolní dotazy. Daně docházelo, co vůbec nechtěla vědět: Honza se těm potvorám zrůdnejm vůbec nedivil!

Až za hodně dlouho byla Dana schopna rozumět, co si bručí pod fousy, ale moudřejší z toho nebyla. Co z toho, že zapomněl na čas, že tam dlouho nebyl, že nemá dost octa a přesličky?!

Odmítala prosté pochopení, že by snad mohl chtít ty puntíkové mrchy slizské sbírat. Nebo tak něco. A s čím že mu má ona pomáhat?!

*

“Nejni to žádnej výlet, Danko. Musíš mi pomoct, sám to nezvládnu. Dědu dostali úplně, mamce přitom zchromla noha. Jenže to je holt riziko podnikání. Když si uvědomíš, že budeme zajištění na dobrých patnáct roků, to za trochu námahy stojí, ne?”

To po mně nemůže chtít, to mi přece neudělá, šumělo Daně mozkem. Šla za Honzou jako svázaná, rozdělená mezi strach z TOHO a hrůzu o něj. Dokázala mu asistovat při kladení pastí ze džberů a kbelíků, ale za hranicí keříků, u hustší smrčiny, tam se už postavila na zadní. Honza si povzdychnul, objal ji, ukecával a špital, že to prostě muší bejt, že to jinak nejde. Jeden dycinky běhá jako volavka a druhej to nadělení likviduje.

“Jsem tu s tebou, zlatovlásko, já tě nedám! Hele, cestičku ti voberu vod větví, šícko vohlídám, ale jinej tu néjni.”

28

Věděl, jak na ni. Když patlal šílené nářečí, byl tak, tak… Mizera, co to po ní chce?! Odvedl Danu zpátky na kraj lesa a zpracovával, dokud přece jenom nepovolila. V tu ránu ožil a nářečí pustil k vodě. Spokojeností skoro předl.

“Jen počkej, to bude fofr, až za náma poženou! Jsou tady všude, ale v nebezpečí se rychle slezou.

Nebo když jim jde o žrádlo. No tak, neklepej se, jako jednotlivci jsou přece úplně bezbranní…

Jenom je nepodcenit, prevíty! Ber to třeba tak, že hlídkujeme a chráníme místní lidi. Toho čokla si určitě chytili, já sám jako kluk viděl i ožranou kozu. No a můj děda… Neboj, to byla náhoda, šel tehdy na houby, nelovil. No, možná chtěli i Prouzu. Kdyby vylezź auta, měl malér. Hele, není ten čoklík támhle? Tý bláho, těch letos je!”

*

Daně bylo opravdu filmově. Má jako být návnada k sežrání, stejná jako kompars katastrofického filmu? Pořád doufala, že to Honza stopne. Připadala si jako loutka a jenom se modlila, aby to všechno byl nakonec jeno příšerně nablblej fór. Jenže ty Honza neprodukuje. V tuhle chvíli Dana byla ochotná připustit, že BOHUŽEL. V tomhle lese, stále zřetelněji, naprosto chyběly triky a možnost odložit část úprku na jindy. Bylo jí špatně a podlamovaly se jí nohy, zatímco zírala na prameny, lijící se trávou směrem k nim.

“Hele…”

Vědělo to o nich? Slimáci jsou přece mnohem blíž, než je viděla Dana předtím.

“Utíkej!”

Honza zařval, že by sebou jindy škubla. Teď nic, tuhla dál. Nevládla už ani prstem. Zírala na pohybující se skvrny na tmavém tělese. Bylo to ohromující. Už rozeznala jednotlivá tělíčka, klouzající shora dolů. Jako převalující se provazec?

“Dančo, dělej, neriskuj!”

Dva a dva krajní prameny se slévaly do mohutných chapadel. Užuž ji obtečou ze stran, začnou uzavírat kruh… Jdou po ní, opravdu! Konečně se Daniny nohy rozeběhly. Sotva a třímetrovým náskokem. Bože, to nezvládnu! Když se ohlédla, místo chapadel se vlnila jednolitá černá skvrna, sotva dva a půl metru za jejími patami. Ze stran se přidávaly další fleky, trpělivě čekající na většinu. Nelezly jí do cesty, nechaly ji proběhnout, jako by společný lov znamenal větší zábavu.

Dana běžela. Utíkala. Zdrhala. Klopýtala na vyčištěné cestě bez větví a kamenů, slyšela vlastní jekot a zároveň brečela, že už víc nevydrží. Viděla se už ohlodaná jako nedělní kuře.

Honza nikde. Je v tom sama?! Utekl? Snad se o sebe opravdu postará… Proč jen, sakra, musí právě ona poslechnout každou Honzovu pitomost. Hrát si na návnadu hladových slimejšů! Odpornější živočiši neexistujou a zrovna oni dostanou Danino novomanželský masíčko?! Najednou jí bylo líp.

Už míjela kbelíky a barely, slyšela za sebou nějaké klapání. Honza?

Před volnou loukou se zase ohlédla. Slimejši nějak nebyli. Že by to vzdali? Fakt! V trávě se skoro ztrácel zástup o šířce zhruba dvaceti číslech, zpomalený, váhající - to je už brnkačka… Bác! Honza poslední dvoumetrový šlahoun slimáků nadvakrát podebral kbelíkem a zaklapnul. Tak

jednoduše?!

Se zatajeným dechem Honzu následovala Dana zpátky po svých stopách a přihlížela pečlivé

prohlídce barelů a utěsňování vík. Bůh suď, ve kterou chvíli došlo k převratu v Daniných myšlenkách. Snad, že pochopila, že v tak vrchovatých a neprodyšných nádobách to musí být naprosto šílené. Jestli je to aspoň tak inteligentní, jak měla dojem… Po úlevě a vítězné spokojenosti Dana pocítila slabost u žaludku. Přece jen je hnusný, že se mačkají neprodyšně uzavření, drcení váhou ostatních… Jako by viděla dovnitř. Možná slyší jejich mlaskání a šelestění?

Prosby tisíců mučených…

Honza si Dany nevšímal. Vzal nejmenší kbelíčky a bez milosti obsah dosypal do sedmi největších, zaplnil až po vrch. Několik horních zkusilo vylézt, ale už je zmáčkla je hrana přiraženého víka.

Kdyby alespoň ostrá! Dana se oklepala, jako kdyby zaslechla křik. Sice si to hned vymluvila, že se mýlí, že slimejši nevydávají opravdické zvuky. Opravdu, slyšet byla jen troška mlaskavého plácání. Dusili se a drtili vlastní vahou bez výkřiků, sykotu, jakéhokoliv znatelného projevu utrpení. Tím hůř to nesla. Jak byla ráda, že si Honza konečně otřel pot a hlásil hotovo!

*

29

“Jediná výhoda je, že tyhle potvory drží spolu. Můžeš se vsadit, že už tady nikde nenajdeš ani kousek. Teda, kousíček jo,” zvedl Honza během přednášky půlku tělíčka, rozkrojeného při rázném zavírání, “ale živýho nic. Chceš?”

Dana bleskurychle obšťastnila kořeny vedlejšího smrku obědem, zatímco Honza snivě přežvykoval puntíkaté soustíčko. ” Hmmm! Stejně máme štěstí. Letos se ještě nerozcourali moc daleko, měli jen jedno centrum. Máme je najednou a navíc nevymysleli žádnou levárnu. Ještě byli čerstvě líhlí, víš?”

Dana se marně pokusila dalšími zvratky obšťastnit vyvrácené kořeny břízy. Už neměla, co

vydolovat a dávila naprátdno. Po chvíli to vzdala, otřela pusu do kapesníku a šla za decentně odvráceným Honzou. Sedm plných barelů obešla uctivým obloukem. Aha, Honza se neodvrátil, aby ji nerušilk, ale proto, že tahal z báglíku hadrové tašky. Jen se pootočil a kývnul:

“No fajn, pomůžeš mi sbírat střepy.”

Bože, to ještě neskončili?! A jaké střepy, proboha?! Rozhlížela se, šla za Honzou a marně dumala, jestli to nebude o ekologii, protože tím směrem kdysi měli Němci skládku. Než tu byl les, stál tady statek. Konečně uviděla, co měl Honza na mysli. Desítky, možná stovky střepů, rozeseté jako…

jako – Daně chybělo přirovnání. Páni, ty jsou fakt zvláštní! Na jedné straně viděla u každého pěnový povrch, rozpukaný a zbarvený jako kůra, na druhé tence blanité komůrky. Dohromady to musela být obrovská oblá věc… Jako skořápka obrovského vejce. Tak dva, možná tři metry vysokého. Kde se tu mohlo vzít? Dana znovu zažila pocit průniku iluzorního světa fantastů.

“Musíme dělat, zlato, nehraj si!”

Honza spěchal, aby ještě za světla dotáhl kořist do sklepa. Sotva Dana zkusila nějakou otázku, odbyl ji jako děcko. Jako by zbytečně otravovala a nechápala, co všechno se děje pro její dobro.

*

Konečně večer našel Honza dost času a chuti vysvětlovat. Nebo spíš odezněl jeho pracovní zápal a všiml si Daniny zamlklosti? Až teď blahosklonně ženušce vysvětlil dvousetletou historii jejich chalupy a hlavně velikých kamenných nádob ve sklepě. Další tři, o kterých zatím Dana nevěděla, jsou totiž zapuštěny do země a skryté pod prkny.

“Copak bys nechtěla zůstat mladá a zdravá dalších patnáct, dvacet roků stejně jako dneska? Až se nám slimáci uleží, můžeme lidem prodávat mazání na všechny nemoci. Pochop, ty jediná se v tom celá můžeš koupat! Stačí dvakrát do roka.”

Fajn, Dana prozíravě nevečeřela, takže byla schopná naslouchat bez přerušení. Honza měl přímo vědeckou přednášku: Nazelenalé blanky ze skořápek staví krvácení, rozpraskaný povrch zase osmirkuje i železo. Málo platné, Daně se přitom pořád dělalo zle při pomyšlení na způsob, jakým k tomu blahu přijde. Sice se hned potom s Honzou skvěle pomilovali, jenže rodinné tajemství ve sklepě nedovolilo Daně usnout. Vrátily se jí dojmy z lesa, jako kdyby přece jenom něco z tichého mlaskotu a šelestění znamenalo řeč.

V noci vstala, zapálila petrolejku a lezla po dřevěných schůdkách dolů. Možná sem letěli odněkud z vesmíru, když dopadají každých patnáct roků. Malí ufounci… Rozhodně je hrozné, jak skončí!

Copak by dva tři mohli ohrozit svět?

V kádích ležela jednolitá, nehybná masa, i ty jejich puntíky zmatněly. Dana se otočila ke stolu.

Jeden kbelík se Honzovi do kádí nevešel, snad něco přežilo alespoň tam. Cítila se strašně, opravdu jako spoluvrah. Šťourala opatrně vařečkou na prádlo mezi nehybnými tělíčky. Jestli nepomůže, aspoň neublíží… Zajásala, když se jeden nešťastník chytil dřeva. Zvedla vařečku k očím a zaváhala. Co dál? Zatím si věděla rady, ale jak ho sundat, kam strčit? Nijak roztomilá žoužel to není, sahat po tom nehodlá.

“Co blbneš?”

Trhla vařečkou, tím slimáka mrskla na svou košili. Hned tam sáhla. Honza zařval pozdě, dotkla se ho a on, mrcha, okamžitě kousl. Smetla ho, ale i v mizerném světle viděla, jak za ním letí stříkanec krve. Jediný Honzův dupanec problém živého slimáka vyřešil, ale Dana zírala na díru ve svém prostředníku. Vykouslo to půl cenťáku! Ještě necítila bolest, ale tušila, že zezelenala. Honza bleskově hrábnul po kožené rukavici, vytáhl dalšího slimejše, uřízl mu předek. Zbytek chvíli kousal, žužlal a převaloval v puse, aby kousek té slimejší kaše nacpal do rány. Už se usmíval a Danu konejšil.

30

“Za pár dnů to bude dobrý. Nesmíš je nikdy litovat, oni fakt jenom žerou a množej se, nic víc!

Tyhle jsem nám nechal bokem kvůli speciálnímu použití. Počkej, hned pochopíš…”

Zalovil ve kbelíku, odřízl špičky a vecpal Janě do úst rovnou slimáky dva. Nedovolil, aby je vyplivla.

“Nene, polkni to. Máš zpoždění, lásko, mně už stačí jen jeden.”

Převalovala to na jazyku a litovala, že ji Honza pevně drží. Takovej sajrajt… I když, konec konců, gumoví hadi chutnají podobně. Jenom nemyslet, oč právě teď běží… Hmm, Honza ji už netiskne, ruce mu sjely níž, objímá a hřeje jak kamínka. I Daně se rozlévá po těle teplo, příjemné… nutkavé.

Ano, je to stále báječnější. Každý dotýkaný kousek Daniny kůže jde Honzovi naproti, Dana už cítí lehýnké tepání v podbřišku… Rozhořel ji naprosto všude. Sám plál jako vích a hasit museli neprodleně.

Asi tak za svítání, když se navzájem vyhasili snad v každém koutě domku, Dana upřeně pohlédla na svého muže. Poprvé po několika hodinách byla tak dlouhého pohledu do jeho očí schopná.

Stačil ho zachytit dřív, než jej plně zaujala Danina levá bradavka. Znepokojeně povytáhl obočí.

“Copak, lásko, zlobíš se kvůli tý vidličce na kredenci?”

“Ani ne, ty ses potom napíchnul víc. Můžeš mi ale vysvětlit, proč jsi nám, krucinál, na tohle nechal jen půl kbelíku?!”

Ženský se prostě nezavděčíš.

Jízda.

Všechno mi vyšlo akorát. Jarní prázdniny začaly týden po zkouškách, hned v pondělí mi na radnici dali řidičák a táta měl samé jízdy osobákem. Hned z té první do Chebu esemeskoval dědovi, že během mého řízení šediví, ale dost přeháněl. Víc, jak devadesátkou, jsem tu zatáčku neříznul.

Náklaďák na mý půlce před Frantovkama byl horší, ale příkop jsem jenom líznul. Když ve středu chtěla máma s malou do školky, byla to už naprostá brnkačka. Ochotně jsem vstal, naložil je a pomalu vyjel. Ženské v naší rodině totiž chronicky nesnášejí rychlou jízdu. Máma se sice zatím držela, ale vždycky vidím, jak se na zadní sedačce choulívá. Říká tomu embryonální poloha. I při ploužení po Aši! Aspoň, že si zatím rukama nekryje hlavu, to už by byl fakt vrchol.

Tentokrát u lesa mrkla na tachometr a řekla, ať přidám. Prej rozumně čekám louži v zatáčce, ale už je dost světla a vidím, že je asfalt v pohodě. Nestih´ jsem to. V pangejtu se narovnala mladá ženská. Celkem hezká, než se otočila a ukázala díru v hlavě. Šlápl jsem na brzdu. Za ní vykoukl chlap, dost zvalchovanej po celým těle. Máma mi stiskla ruku na řadící páce:

“Neboj se přidat, dělej!” napjatě cedila slova skrze zuby a já si přitom uvědomil, že malá vzadu zůstává v pohodě. Notovala si koledy, jako by venku naprosto nic divnýho nebylo.

“Jeď!”

Musela mě bouchnout do stehna, abych sešlápnul plyn. U pomníčku pod borovicí se už taky něco hnulo, tak jsem přišpendlil oči k prostředku silnice. Tohohle jsem poznal, už mi bylo všechno jasný. Akorát jsem nečekal, že ho ten náklaďák tolik rozmačkal.

“Všechno snesu, ale klouby vyvrácený na druhou stranu mi prostě nedělají dobře,” věcně komentovala máma. “Buď byl úplněk nebo čekají přírůstek. Jsou neškodní, skoro přítulní, ale vidět je při mávání taky nemusím. Jeden cyklista, například, má problémy s břichem… Při šedesátce už detaily nevidíš.”

Polykal jsem naprázdno. Máma má holt slabší oči. Jak říkala, za ranního šera vidí dost blbě.

Nevím, jestli mi dělali špalír na uvítanou, ale v půlce lesa byl pangejt zase plnej. A pestrej.

Všechno na mý straně! Fakt kvůli mně nebo byly smrťáky jen v jednom příkopu? I dva kluci tu stáli, ani se nepamatuju, že bych o nich něco věděl. Fotky z nehod jsou drsný, ale když to člověk vidí na těch zlámanejch nohách vrávorat… Přidal jsem ještě víc. Malá vzadu zmlkla a vážně pronesla:

“Jede fakt dobře, co říkáš, mami?”

“Máš pravdu, broučku. Teď zase ubere před esíčkem a potom už budeme u města.”

31

Konverzaci jsem přestal sledovat, když proti mně vyjel kamion. Samozřejmě prostředkem, ale strhnul jsem to k polňačce a nepřišel ani o zrcátko. Zatroubil, až když mizel vzadu v kopci. Má ale blbý reflexy!

“Vůl jeden,” škytla vzadu ségra.

“Ne, miláčku. Nebuď hrubá, pouze věcná. Tohle byl idiot,” opravila ji mamka. Znovu se dotkla mojí ruky.

“Někomu ulítnul bordel, vem to skoro k příkopu.”

Viděla to dřív, možná i čekala. Levé kolo nadskočilo. Přejelo něco víc, než nafouklej igeliťák.

Pořád ještě bylo hodně šero, ale na psa to bylo zatraceně velký.

“Jeď, tady je už klid. Zpátky se pocvičíš přes Pastviny. Vyřaď, za cedulí je třicítka.”

“Koho jsme přejeli?” zajímala se mrňa vzadu. Uvažoval jsem podobně, ale slovo měla máma.

“Pytel s odpadem. Vždyť víš, že kolem vrat projela tatrovka, než jsme vyjeli ze dvora! Nevšimla sis rozlítlých petlahví všude po trávě?”

“A jó. Ten tírák to rozmáznul a my se nemohli vyhnout.”

“Přesně tak, beruško. Hele, dávej pozor na děcka! Jedeš moc rychle, tady všichni lezou do silnice.

Ještě zpomal! Za rohem vždycky stojí Avie. No, dneska jenom dodávka, ale měls fofr, co?”

Poslouchal jsem automaticky a byl docela rád, že mě máma nenechala samotnýho. Ségru jsme totiž jenom vyložili před vchodem. Zamávala a začala se vítat s děcky. Při jízdě zadem čekala další lahůdka: Dlouhá mělká louže na hrázi Dolního rybníka.

“Já věděla, že přeteče,” libovala si máma a nutila mne projet. “Je to sotva do půlky kola, omyjeme spodek.”

“Mami, ty si poznala, že…?!”

“Samozřejmě. Ten trouba Piri si zas ustlal na silnici nebo blbě stopoval. Sakra, zůstaň na svý straně! Tady zastav, měl by jet školní autobus, dál se už nevyhnem. Tak, máš čas na dotazy.

Nechceš si přesednout? Nebo promluvit? Bylo to, jak říkáte vy kluci, docela hustý.”

Věděl jsem, že jak pustím volant, všechno si natvrdo uvědomím. Pořád byla šance, že ještě spím anebo to nějakým zázrakem není pravda. Radši jsem přečkal autobus, vyhodil blinkr a pomalu vyjel. Máma zase začala trochu dirigovat, ale o tamtom ani slovo. Na kopci při odbočování se něco vespod šoupalo po hromádce štěrku.

“Tohle dělá táhlo ruční brzdy, musí se zas přichytnout. Zastavíš na dvoře. Můžeš sjet po čumáku a otočit až tam.”

“To je dobrý, už jsem couval.”

“Je provoz,” upozornila mě máma na šňůru světel, prokmitajících mezi stromy proti nám. “Přesně stíháme, tak dělej!”

Bylo to spíš o fous. Nevím, jak poznala, že první jede trabant, ale vyšlo to. Zajel jsem před garáž a zůstal sedět. Moc rád bych se už probudil, ale pořád nechytačka. Máma vyskočila, shýbla se a ukázala, ať zůstanu, kde jsem. Oběhla auto a hrábla pod podlážku.

“Už je to dobrý, byl to jen kus bordelu. Táhlo pořád drží nahoře.”

“Hele, mami…” zarazil jsem se. Příliš nenápadně držela něco za zády. “Co to bylo?”

“Nic… Nic nemám.” Nikdy předtím tak mizerně nelhala. Když zvedla dlaně, automaticky jsem koukl na zem za ni. Vzdala to a ustoupila. Nezkusila to ani odkopnout.

“Zahákla se ukazovákem. Je úplně ztuhlá, vidíš? Byl tam už dlouho, fakt za nic nemůžeš.”

Shýbla se a zvedla to právě za zkroucený ukazovák. Ruka pod zápěstím vypadala tlustě a končila dlouhým kusem holé kosti. Vypadá to blbě… Zíral jsem a nevěděl, co dál. Pes přestal skákat na uvítanou a natahoval se, aby dosáhl. Dorážel a ňafal jako při žrádle.

“Tohle ne, Tomíku, dáme granulky. Hele, nestůj a ještě tam chrstni kbelík zpod okapu. Pro jistotu.

No jo, ale co s tímhle?”

Cítil jsem, že ještě dlouho jíst nebudu. Nechtělo se mi ani mluvit. Co taky říkat, že jo. Máma si pohupuje něčí urvanou rukou a brumlá lítostivé řečičky o místním feťákovi, co chodil okolo a když nebyl sjetej, u vrat dokonce zdvořile pozdravil. Potom zase vykládá, že zakopat to nechce, aby sem Piri nechodil, vrátit mu to dost dobře nejde… Leda fofrem zpátky. Ježíši! Málem jsem sebou seknul. Máma pustila tu… ten zbytek, podepřela mě a aby na to nešlápla, čutla to ke kůlně. Jak se Piriho ruka převalila, zaškubal malíček. Víc už nevím.

32

Než jsem se probral na pohovce v děcáku, byla zpátky a víckrát jsme o tom nemluvili. Akorát se už nezúčastňuju rodinnýho rejpání, když se mámě po ránu nechce vyjet autem do školky. Taky nerad jezdím za šera. Vidím je všude a rychlost nepomáhá. Aspoň, že placatej Piri spokojeně mává hnátem, co mu máma stihla vrátit. Vesele se zubí a je docela v pohodě.

Pod podlahou.

„Neseš to dobře,“ pronesla tiše Tereza Válková, když se snachou osaměla. Mirek šel s Mírou juniorem šťourat do útrob rodinného auta. Bledá Nikola pokrčila rameny.

„Já to tak neberu. Nebylo to první a asi ani poslední, ale drželo se tentokrát docela fest.“

„Nebylo to poprvé?“ podivila se tchyně. Nikola sklopila oči a sáhla si pod pupek.

„Nechci o tom mluvit, mami. Někdy se to prostě stane a prášky proti početí žádný brát nechci.

Další děcko by byl docela přepych, ale kdyby přišlo, co bych nadělala? Stejně se to teď profláklo jen proto, že mi v práci zavolali sanitu. Normálně to ze mne vypadne jako silnější … To.“

„Prosím tě, neriskuj. Hlavně choď k doktorovi, s tímhle nejsou žerty.“

„Samozřejmě, mami.“

Nikola odpověděla tak, že bylo jasné, jak na doktory kašle. Matka Válková si vzdychla. Nestarala se dřív sama o sebe o moc líp, než dneska Nikola, ale přece jen… Najednou ji napadly jakési dávné souvislosti.

„Poslyš, stalo se ti to někdy předtím? Ve městě, v bytovce? Víš, třeba se tady na baráku pokaždé nějak strhneš…“

33

„Prosím tě, mami. Vždyť nemáme králíky ani slepice, záhony Mirek vždycky zryje, nákupy se vozí autem. Spíš tu mám míň dřiny, než dřív. Asi už mi to nejde od přírody, vždyť je mi už něco přes třicet.“

„Vidíš, to mi nedošlo,“ přikývla Válková. „Pořád tě beru jako tu rozesmátou holčinu, co se s ní Míra vehementně kamarádil už na gymplu. Ty roky letí, to je k nevíře!“

„Jo, to jo. Mami, říkala jsi, že Marta Kubů u sebe nechává huhňavýho Kadlece? Vždyť ani nemá práci… To jako myslí vážně?“

Tím bylo téma potratu ukončeno a dál ženy pokračovaly revizí novinek v životech těch druhých.

Potom se stará Válková šla projít po okolí a mladí chystali grilování buřtů v altánu.

****

Stará Válková, sama už si tak taky říká. Vydala se spořádaně po silnici do horní vsi, ale když prošla mezi chalupami k louce, zastavila se a otočila. Je všední den, nikdo z chalupářů nedorazil, nikdo nebude koukat, kam se Tereza pustí dál.

Podlezla drát, který občas na pastvině zadržuje krávy, obešla smetiště, ukryté pod vysokým bezem a hrušní. Stará proláklina, díra po domku, rozebraném včetně základových kamenů, už byla skoro plná suti a odpadů. No ovšem, ani rozlámané eternitové čtverce v binci nechybí, přitom to má být nebezpečný odpad, protože eternit obsahuje azbest či co. Na kterém domě je to měli? Zaclonila si oči a rozhlédla po baráčcích před nedávnem renovovaných lufťáky. Ano, na všech střechách tu byly, jasně si to teď vybavovala, jen různě porostlé mechem. Množství odpovídá jediné střeše, ale která tady skončila, se už nezjistí.

S povzdechem začala hledat zdivočelé kosatce. Byl to už takový její zvyk: nejdřív hledala skleněný střípek, tím odřízla stonky několika květin, z kapsy vytáhla kousek mašle. Přitom si pobrukovala staré písničky. Neumlkla, ani když se shýbla pod větvemi rozložitého kaštanu a opět prolezla mezi dráty do přítmí hřbitova. Teď se teprve narovnala, nadechla, přejela očima trosky hrobů.

„Jsem tady. Za celý život jsem nedokázala o moc víc, než sem nosit kytky. Snad je to tak lepší, protože zapomnění vás chrání líp, než tlupa policajtů. Aspoň někdy.“

Váhavě zamířila k řadě vyrovnaných betonových desek. Nebyly na tom hůř, než minule. Snad se už vlna vykradačů z devadesátých let vyřádila. A ti další, co kradli kusy leštěného mramoru, zaplaťpánbu pohrdají mohutnými bloky betonu. Nic se nezměnilo ani na rodinném čtverci

Neumannů, který ji zajímal nejvíc. Jenom kus pomníku, položený za hrobem do hlav obruby, se víc zanořil do tmavé hlíny.

Tereza Válková zkoumavě prohlédla zelený trs dlouhých lístků sněženek. Brzy už zalezou, ale zároveň dokazují, že tu nikdo nerýpal. Brouček může spát klidně… Položila sem kytici kosatců.

„Co tvoji lidi kdysi pěstovali, to ti obětuju pro radost.“

Posadila se na obrubu a pohladila hlínu.

„Že v tom máš prsty, viď? Zlobíš se na všechny, co chodí nad tvým prvním hrobečkem…“

Vzdychla a rozhlédla se. Nikde nikdo, mohla zanotovat osvědčenou broukavou, která spolehlivě tiší všechna mimina v její náruči. Asi přitom vypadá jak praštěná, ale nějak cítí, že to takhle, aspoň takhle má být. Možná to tehdy měla udělat jinak… Ach Bože, tehdy!

****

„Teri, tomu neuvěříš! Pojď se mrknout.“

Nahlédla do pokoje, kde Honza vytrhával prkna. Pořád podezíral kutila Tomeše, od kterého dům koupili, že sem nacpal škváru nebo bůhvíco, protože v rohu opakovaně hnila prkna a vypadalo to na houbu. Konečně se odhodlal pro rázné řešení. Navíc se toho už po fuškách v okolí naučil dost, aby zvládl i podlahové topení. Všechno zpod prken vybere, zabetonuje to tu a hotovo!

Teď tedy Tereza měla obdivovat, jak dobře jejich předchůdce odhadl. S tím vstoupila do

nejlepšího pokoje v domě, kde její Honza už zvládnul obnažit skoro třetinu plochy.

„Že jsem to neříkal! Hele, i kusy rozlámaný hobry sem cpal. Ale je tu něco jinýho, podívej.“

Tereza nebyla z těch, co kvičí při pohledu na myši. Tahle navíc byla tuhá, jak zákon s kumatoxem kážou.

„Hele, docela čerstvá! Tak tahle mrška nám tady smrděla! A já jako blbá lezla po čtyřech a hledala ji za nábytkem!“

34

Tereza vrtěla hlavou. Letošní léto bylo zvláštní, myši se cpaly do sklepa a dokonce i sem do obýváku, ačkoliv je jiné roky mnohem rozumněji zajímala zahrada nebo vedlejší pole. Ještě nikdy nemusela během plného léta sypat otrávenou návnadu do děr, které si prokousaly do prken a lišt podél zdí. Vždycky to byla záležitost až konce září.

Honza beze slova ukázal kolem. Tereza přidřepla a zatajila dech. Před ní z prachu vystoupila hotová civilizace. Některé stezky byly dost široké pro dvě myši, do jiných zase ústily vlezy do pelechů. Terezino pohostinství, pečlivé zasypávání všech přístupů, mnoho myšek uspalo přímo v nich. I hromádky zásob si ještě stihly natahat… Žilo to tu a umíralo celé myší věky, kostřičky starých předchůdců se střídaly s vysušenými váčky srsti a těmi nejnovějšími mrtvolkami, ještě poněkud nadmutými. Kupodivu tu ale nikde nebyly vidět mouchy.

„No, řeknu ti, že ten tvůj nápad, že je jako budeš krmit, byl naprosto skvělej. Když teď vidím, co jich tady bylo, s pastičkama bysme fakt nic nesvedli. Navíc je vidět, že do pelechů s mrtvolkou nic dalšího nevlezlo. No, teď to všechno vyhážu a bude pokoj úplně!“

Tereza ze své pozice zahlédla vyvýšeninu. Že by nějaká krysa? Zvedla se a popošla blíž. Honza ji sledoval a beze slova vytáhl zpod prkna obdélník těžké hobry, který to zakrýval.

„Do pr…“

Nechápali, co by to mohlo znamenat. Ovál, který nenarušila jediná myší cestička. Honza do boule zkusmo rýpnul hrotem lopatky, kterou tu měl na smetí. Nic, bylo to tvrdší, než plast.

„Mám vzít rejč nebo krumpáč?“

Byla to řečnická otázka, ale nehýbal se z místa. Tereza, jako by jí někdo vedl ruku, sáhla po kladivu.

„Zkus to.“

Poslechl, ale nejdřív to jenom oťukal.

„Ty vole, je to dutý,“ vydechl. Podíval se na Terezu. „Já ti ani nevim, jestli chci vědět, co v tom je.

Na zlato bych to tady fakt nešacoval a všecko ostatní mi smrdí.“

„A vyloupnout to rýčem?“

„Jo, máš pravdu. Třeba to nebude těžký.“

Polkla. Měla strach. Napadlo ji, že by v tom třeba mohla být kočka, takové věci se dřív strkaly do základů. Slýchala, že ta bydlela nějaká bylinkářka. Přemýšlela, co s tím udělají. Hlavně aby na to ona nemusela šahat…

„Fujtajbl!“

Honza pustil hobru, jako kdyby ho pálila. Díval se do očí své ženy skoro zoufale. Podívali se na sebe. Co teď?! Policajty? Terezin pohled neudržel, pořád mu klouzal dolů, kde jasně z prachu vyčníval oblouk malé lebky. Tereza vyskočila, vůbec nedbala na to, že se jí pantofel boří do vymřelých myších sídlišť. Utíkala ven, jako kdyby ji kostřička mohla kousnout. Honza se

vypotácel za ní. Doběhla k pergole a tam se otočila, jako by jí někdo napověděl:

„Víme to jen my. Míra bude ještě týden pryč, nemusí vůbec o ničem vědět. A bráchové sem

přijedou až za týden. Komu by prospělo oznámení? Jenom by se toho chytnul nějaký Blesk a napsal nesmysly. Nakonec by lidi mysleli, že je to naše.“

„Co chceš dělat? Hodit to do popelnice?! Někde to popeláři přeberou a jsme v průseru. Tahanic bysme se ale bát nemuseli, policajti přece poznají, že je to starý…“

„To ani náhodou! Lidi toho nakecají, nic se nesmí říkat! Jak bych vypadala mezi ženskýma? Ještě aby po letech říkaly, že na tom něco mohlo být, že jsem zabila děcko…“

Otřásla se odporem. Svých potratú měla dost a najít mimino byla fakt pořádná sprosťárna. Tamto první si nechat nemohla, Míru pak donosila jentaktak – a teď má v baráku tohle!

Honza se drbal ve vlasech.

„Hobry tam mohl dát Tomeš, ale taky ještě Němci. Tomše se už nikdo nezeptá, když na jaře umřel.

No a jestli se dobře pamatuju, byl vdovec.“

Tereze bylo do breku. Život si dala do pořádku, má děcko a muže, jakého by jí nejradši nejmíň dvě děvky zespoda odloudily. Teď tohle… Unaveně si sedla. Na tohle by bylo dobré si zapálit, jenže Honza všechno kouření vyhodil. Aspoň sirku vytáhla z krabičky u krbu a kousala do dřívka.

„Honzo, kdo to udělal, je už po smrti, ať ti nebo oni. Proč se do toho ještě máme nacpat my?

Vyndáme…“

35

„Ani se toho nedotknu! Jestli chceš, postarej se o to, ale nechci nic vědět, jasný?“

Přikývla a Honza si přisedl na lavici.

„Prosim tě, jak by sis to představovala?! No, je fakt, že by se nám tu hrabali policajti a votravovali… Odkryju to, najdu nějakej pytel… nebo krabici? Můžu ti to tam strčit lopatou.“

Znovu se tou představou otřásla.

„Stejně se nám sem někdo nacpe, vem na to jed. Lidi vyčuchaj, že se něco děje.“

Tereza pokrčila rameny. Oči jí trochu plavaly, jako vždycky, když šlo o dítě. Ona mohla mít jen jedno jediné, marné pokusy o další označovala za andělíčky. Neměla šest potratů, jenom si šestkrát na pár týdnů přitáhla svou touhou cosi shůry – a nepřesvědčila to, aby zůstalo. Ale tohle je něco jiného, může jim to rozhodit celý život!

„Dej si kafe, lásko,“ pobídla manžela a bez rozmýšlení vyšla do patra. Z komory vytáhla kousek koberce pod kolena. Srdce jí bušilo, když se blížila k tomu místu. Zdálo se jí, že na ni malá očnice kouká zvědavě, v jednu chvilku jako by se lebka malounko pohnula. Tereze vyskočilo srdce až skoro do krku. Ne, nic se neděje, byl to jenom její vlastní strach. Opatrně rozložila kovral, poklekla a sfoukla špínu z oblé kosti. Pod ní se zabělalo - Vápno? Panebože… To ale vysvětluje, proč nikoho neudivil zápach. Nemělo by se to celé ale tím pádem úplně rozpadnout?

Bylo to holátko, bez kousku látky, nic mu nedali. Malinké, určitě předčasně narozené – nebo hned po porodu zemřelo? Tereza marně vzpomínala, jestli o tomhle pokoji Tomeš při prodeji nemluvil, že by jako něco opravil nebo vyměňoval. Nee, tady prý jenom lakoval okna. Hm, to nekecal.

Natřel je, jak visely v pantech – a potom zavřel dřív, než rámy úplně uschly. Jedno okno se dodneška nedá otevřít, jak je slepené.

Dům byl postavený v půlce třicátých let, rostl jako ostatní, jak houby po dešti,. Vesnice prý měla pět hospod a byly tu velké statky a… A teď je baráků řídko, jak noty na buben. Co se tu asi stalo, že děcko někdo uklidil před světem? Byla to tady polosamota i tehdy, hřbitov je pár kroků, tehdy se tu sázely stromy – bylo by tak složité vymyslet jakékoliv jiné řešení?!

Tereza se rozhlédla a z bince kolem zvedla malé dřívko. Šťouchla do lebky a hned v ní zůstala díra. Udělalo se jí špatně. Lekla se znovu, jak blízko ní zapraštělo prkno. To nic, Honza. Držel lopatu a podal jí starý pytel od brambor.

„Stejně bude nejlepší, když se to někam jen tak vysype a zahrabe.“

***

Tereza na hřbitově dozpívala. Je to už tak dávno! Kdyby někomu vyprávěla, jak se cítí a co si myslí, šoupli by ji do blázince. Jenže co nadělá, vždyť jejímu podezření tolik věcí odpovídá: v tom domě se nenarodilo žádné děcko, co ona pamatuje. I Tomešovi sem přišli už se dvěma dcerami a žádné další děcko neměli. Hm, Tomešovy holky! Nikdy do té jejich party nepatřila, ani když chodily na průmku. Byly takové tvrdé a nadřazené, kolem snesly jen pochlebující nanynky, neměla je ráda. Mohla by se na ně zeptat… Ne, tak snadno nemůže. Vždyť Jájina je už pár let pod drnem!

Jak mohla Tereza zapomenout? Chudák ženská, sundal ji ze silnice nějaký ožrala… Hm, ale Marta prý bydlí někde u Sokolova. No, snad se někde něco dozví, pátrala Tereza ve vzpomínkách po společných známých.

Napadlo ji ještě něco: v těch domcích tady, ve všech třech, prý ženské zemřely na rakovinu.

Všechny ženy jedné generace během tří let, nikdo jiný. Však si kvůli tomu hned po nastěhování nechali s Honzou měřit radon. Soused Klimek to považoval za blbost. Tvrdil, že za ty nemoci mohla zdejší voda. A skládka všech možných hnusů, co si tady za hřbitovem statek udělal. Jak zapršelo, šlo to do jejich povrchových studní. Právě on prý spustil v sedmdesátém osmém brajgl, že se nenechá otrávit, a rodinu přestěhoval do města. Stejně to měli blíž do práce a děti do škol.

Hm, to je přece hodně rozumné vysvětlení. Otrávená spodní voda, to znamená velký malér. Ale jen pro tyhle zdejší lidi, už o pár metrů níž mají sousedi vodovod. Klidně to tak mohlo být, tři domky na kopci nikoho nezajímaly. Čert to vem, obyčejný člověk si nikdy nepomůže.

Ještě, že si s Honzou svůj baráček koupili hned po revoluci. Než se sem nastěhovali, už se prodávala balená voda, hned se o ni zajímali. To bylo ještě v dobách, kdy si všichni ťukali na čelo, že kupovat čistou vodu můžou jen magoři.

Jenže voda ze studny byla tak zrzavá, že ji ani na praní nešlo použít, leda přes filtr. Ale to už byly na světě i trubky z umělé hmoty a Honza hned udělal nové rozvody… Jo, Honza. Tehdy měla

36

Tereza dojem, že ho má jistého, navždycky. Nedovedla si představit život bez něj - a už ho má tři roky po smrti. Nějak se namohl, když s Mírou dělali nový komín tady na baráku, přecházel to, klempíroval, až dostal zápal plic… Tereza si vzdychla. Honza jí pořád chybí.

Co teď? K ničemu nedošla. Bojí se té staré mrtvolky, kterou sem kdysi vysypala bez ladu a skladu, do mělké jamky na kraji hrobu na opuštěném hřbitově. I kdyby Marta Tomešová věděla, jak se to mrně dostalo pod podlahu, stejně nikomu nic neprozradí, ať je to jak chce dávno.

„Asi jsem ňáká pitomá,“ zhodnotila nahlas Tereza Válková svou naivní pouť za starými kostmi.

„Tebe nemám, jak uctít, vlastně by mě každý normální člověk poslal k psychiatrovi. Ale tam v baráku pod silnicí se Nikola trápí, víš? Chtěla by mít děcko, ale pořád potrácí, chudák. Tohle jí taky nevydrželo přes čtvrtej měsíc. Já holce rozumím, i jak je na sebe tvrdá, ale moc toho přiznat nemůžu. Svý vlastní andělíčky si nechávám pro sebe a to předtím… To je holt taková moje těžká vina. Máma mě donutila dát to první pryč, bylo mi sedmnáct. Byla jsem blbá, co k tomu můžu říct?!“

Ztěžka se zvedla. Srovnala si záda, rozhlédla po podrostu u krajních stromů, kudy nejsnáze ven.

Tamhle jsou kopřivy, tuhle zase výhonky ptačího zobu… Zahlédla náprstník. Že se mu zrovna tady ve stínu chce… Moment, stará Tomešová přece sbírala kdejakou kytku, ne? Jsou i byliny, co těhotný nesmějí. Tehdy za socíku se s těhotenstvím chodilo před komisi a ta jen tak někomu nedovolila děcko potratit. Co když v tom baráku… V duchu viděla starého Tomeše, jak jim ukazuje žumpu. Vykvikla tehdy, když zahlédla cosi, co vypadalo jako kus těla.

„To nic, mladá pani, hodil jsem tam malýho králíka. Kostičky to ještě pořádný nemá, než přijede hovnocuc, tak se rozloží. Tomuhle to trvá, že chvíli chroupal zelený, ale slepátka se vždycky všechny rozpustí a nevíte o nich…“

V nemocnici prý taky potraty vylévají do kanálu. Tomešová mohla pomáhat, ženské k ní pořád chodily na kafe a tak. Říkalo se, že se sama bojí v noci doma a někdy u ní ženské přespávaly. Jak to teď vypadá jasně a jednoduše! Takže ne Němci, ale Tomeška!

Válková se chytla za hruď. Nohy jí na chvilku zeslábly, ale vzpamatovala se. Jsou to přece roky, všechno odvál čas.

„Jo, drobku, ono vlastně o moc nejde, s tím už dneska nic neuděláme. Tomešová zašla na raka, ani ty její bylinky jí nepomohly. Co dělala, už je pryč. Teda jestli to dělala. Ale moc bych na její nevinu nesázela. Proč zrovna tebe šoupli pod prkna, to už asi nezjistíme. Možná jsi Tomešovic, možná někdo narychlo porodil a hrozil průser… Fakt bych radši vymyslela nějaký řešení, co by už nikoho nebolelo. Jestli je ten dům nějak prokletej, tak nevím, co s tím. Hele, tobě by přece mohlo být líto mladý mámy Nikoly, ne? Ta holka si zaslouží aspoň jedno nebo dvě další, je to fakt hodná holka. A statečná, víš?“

Vážně už si připadala nemožná. Co ji to dneska popadlo? Většinou tady položí tu kytku, oloupe mech z betonu a pospíchá pryč. Celý hřbitůvek tu odjakživa trčí jako výčitka, vyrabovaný, rozbitý… Lidi jsou svině. Teraza Válková by nejradši profackovala všechny, co sem chodí krást!

„Tak se nad tím zamysli. Ono je fakt hrozný, když se ženská cítí jako hrob a taky zmrzačená, když nic nedonosí… Radši bych ještě zkoušela já, než aby chudák Nikola… No nic.“

Stará Válková domluvila, otočila se a pomalu ploužila loukou k silnici. Cítila se nejmíň na sedmdesát. Všechno na ni padalo a kdyby mohla snaše Nikole v tom jejím trápení jen trošku ulevit, opravdu by hned i vlastní krk nastavila. Jenže tohle jsou klasická ženská trápení a jedna před druhou se stydí o nich mluvit. Dělají, jako že jsou děsně silné. Nojo, no. Vždycky to ale moc bolelo a vždycky nad tím ostatní jen mávli rukou.

Válková přemítala o všem, co se jí zatím seskládalo v hlavě. Umiňovala si, že bude držet jazyk za zuby, nikomu o svých podezřeních neřekne ani slovíčko. Mohli by se jí vysmát, že vidí hrůzy jak v hororu. Nebo ještě hůř, mladým by se barák zošklivil. A co dál? Všichni by z toho byli nešťastní. Tolik se na něm s Honzou nadřeli!

Hm, vlastně tady žijou jako ty myši pod prknama. Něco je otrávilo, anií nevědí jak, jenom si zalezou do pelechu a snaží se nějak protlouct… A potom někdo šlápne a bezohledně zboří, co udělali… Život je stejně těžký pro ty myši, co hledaly snadnější obživu, jako pro lidi, co chtěli trochu jinak a líp žít.

„Báááábíííí!“

37

Už viděla za silnicí střapatou Mírovu hlavu u třešní a zahalekala klukovi v odpověď. Zpoza kůlny vyšla i Nikola, zastínila si oči a zamávala. Áha, grilování je hotové, vítr zanesl vůni žebírek až sem. Pch, za starých časů křidýlka a žebírka nikdo za extra jídlo nepovažoval, ale jak se z toho udělala grilovací móda, tak se dneska za ten odpad jeden nedoplatí. Hm, už zalezli, to nejspíš Míra začal nandavat na talíře.

Válková si vyhlídla mělčí místo ve škarpě. Nikde žádné auto, tak šup! Překročila stružku vody a začala se drápat na silnici. Najednou zaslechla hukot a řvoucí motor. Ten snad nezpomalil ani v obci? Houby, on přidává? Bláznivej kamion sem letí!

Tereza radši za krajnicí počká, až debil přejede.Takových idiotů tu už zažila! Když chodil Míra do školy, měl nakázáno před těmi blby skočit do příkopu, i kdyby mu měl ujet školní autobus.

Zvědavou starou Blažkovou to před lety smetlo a jak padla do příkopu, dovolala se pomoci až za pár hodin. I tajemník z úřadu projel a nevšimnul si jí! Málem umřela a to měla červenou bundu.

Odjakživa tu všichni jezdí jako hovada, jako by ani v obci nebyli. Panebože!

Válková se lekla. Ruka jí vylítla k puse. Co blbne?! Proč to strhnul ke straně ?! Ztuhla a jen koukala, jak velká rudá kabina vylétla zpoza hlohu. Škrábe se o větve, potom sjíždí pravým kolem za krajnici. Rovnou do čtvrtmetrové díry! A je to tu… Náklaďák se naklání, kácí, mačká o roh plotu. Hmota kamionu však vrže a sune bez milosti kabinu dál. Řidič zvedl ruce, sklo lítá. Auto boří bránu, zlomila sloup verandy a mizí ve zdi… Co blbnul?!

Náhle Tereza letí. Vzdušný vír odhodil do škarpy, třískl s ni o rouru trativodu. V letu zahlédla, jak náklaďák z druhé strany prosvištěl, ani nepřibrzdil u bouračky. Vždycky to odnese nevinný, prolétlo jí hlavou, zatímco zkroucená civěla na kamion, který skončil uvnitř jejich domu. Tohle vidět Honza! Rozklepala se jí brada. Zůstali všichni v altánu?! Panebože, panebože, kde jsou?!

Chtěla zakřičet, ale místo toho zírala před sebe, nedokázala pohnout rukama ani nohama. Tu rouru má snad až uvnitř… Všechno se zastavilo. Bylo jí zima a trochu ospale teplo. Zavřela nebo otevřela oči?

Vždyť kolem leží sníh a dům vypadá celý, vlastně jako kdysi dávno, jen pěkně nažluto natřený, bíle olemovaná okna. Tereza Válková klidně pozoruje zavalitou ženskou postavu, která se

přikolébala starou cestou podél plotu a protáhla dřevěnými vrátky. To je blbost, opravila se Tereza v duchu, protože taková kozí vrátka tu přece nepamatuju?!

Jenže vidina nezmizela. Byl tak jasná, jak jen může za mrazivé noci být. Nebyl to pouhý obraz, Tereza zřetelně zaslechla i hovor před dveřmi na zápraží. Znala je, obě.

„Jo, to jsem já, Marto. Můžu dál?“

Dveře do baráku vrzaly celé ty roky stejně. Tomešům i jim. Mami?!

*****

Donutili ji zase vnímat. To není přesné, cpali do ní bolest a trhali vidinu na kousky. Přitom tam byla živá, mohla hýbat rukama a… Svírala ji křeč za křečí. Řvala by, kdyby mohla, ale vracela se poslušně zpátky, rozlámaná a bolavá, jako kdyby ji protáhli mandlem. Právě tak placatě jí bylo.

Snažila se rozlišit vzdalující se jasné myšlenky od hluku a krutých křečí.

Se všemi si to tam vyříkala a teď, když ji kdosi táhl sem zpátky, holt chtěla vědět jenom to, jak na tom jsou její mladí. Míro, Nikolo, Mirečku… Prodírala se nějakými mraky, útržkovitě

zachycovala zvuky a světlo. Všechno tak bolí…

Zrovna dokázala jakžtakž jasněji myslet, když lehátkem hrkli do erzety. Klinkala se nad ní pytlíková infúze. Někdo řekl, že otevřela oči. Ptal se jí na jméno, ale nemohla odpovědět. Jen chrčela. Nebo tu byl ještě někdo jiný? Míra se nad ní sklonil. Zaplaťpánbu, kluk žije! Nikdo jiný tu teď nebyl. Jenom on, její synek. Míra, Miroušek. Za jeho zády zahlédla otevřenými dveřmi sanity tmavý oblouk stromů nad hřbitovem. Došlo jí to. Takže ty, tvoje další pomsta?! Jako kdybys do vybitého myšího hnízda ještě dupla holinou…

Tereza už zase odplouvala k těm jasným vysvětlením před chvilkou. Jakže to bylo – a ví už všechno taky ten drobek v hrobě Neumannů? Pustil auto na barák kvůli tamtomu? Je to msta nebo se prostě staré viny projeví, jako když rána vyhnisá? Stalo se to přece tak dávno. Zapomenuté trápení, nemá cenu o něm povídat, drápat staré rány!.

Bohatě postačí, že se Tereze vrací hnusné vzpomínky z dětství. Na křik dospělých, na hádky a bití.

Táta, když se nacamral, ten uměl být hrozně moc zlej. To se Terina vždycky stulila pod peřinu a 38

plakala strachy. Bála se o mámu a taky o to, aby nepřišel do jejich pokoje. Občas křik vzbudil brášky. Honem je tišila, brala je k sobě do postele, zacpávala jim pusy. Jen aby táta žádný brekot neslyšel.

Sem tam během let Terezu napadalo, že by se vlastně moc nedivila, kdyby měl táta kafe

v termosce o něco silnější, když ho tehdy kleplo v práci. Možná pil svého klasického smrťáka s nějakým šikovným odvarem. Náprstníku je tady spousta.

Snad proto se s mámou a bratry rychle odstěhovaly do města. No a pro tu další věc potom její máma tolik nadávala, když si koupili domek právě od Tomeše. Máma byla trochu zvláštní, taková ztvrdlá. Nikdy do domu své dcery nevstoupila, asi kvůli Tomešové, jejím bylinkám – a tomu děcku.

Mohla se tehdy máma splést, myslet si, že je v tom pár týdnů a on z toho byl porod? Kdo ví.

Možná si myslela, že je jen těsně po třetím měsíci. To se silným ženským stává. Máma byla jako kulička… Navíc to byl opravdický malér, jestli se jí to stalo u Tomešky. Za tajné potraty se chodilo do vězení. Vždycky to byl šílený zločin. Kdyby mámu odvezli do porodnice, z krve by zjistili, že od Tomešky něco dostala. Nebo by to mohla prozradit jinak.

A všechny ženský stíhal trest, tady v domě se nic nedonosí. Sakra, a co bráchové? Těm se nedělo nic divného. Proč na ně nepadlo nic, jenom rozvody?! Dětí měli, kolik chtěli. To je ale mizérie nespravedlivá, všechno na světě odnesou ženské! Jděte všichni do háje, co je tohle za život?!

„Mami, mami, neboj se, všichni jsme v pořádku, i ten řidič, jenom ho škráblo…“

Tereza Válková zamrkala a pomyslela si, že se nakonec možná stalo to nejlepší. Barák se strhne a postaví znovu. Je na moc pěkném místě. Všechno je pojištěné. Znovu, přeně tal Mladí začnou úplně od začátku. Zatím budou v jejím bytě… Jasně viděla, jak Mirek se dvěma dalšími chlapy skládá z auta tvárnice. Zrovna ty, co se Honzovi nikdy nezamlouvaly. Radši by měli stavět z …

„Ztrácíme ji!“

To se jí zdá nebo kolem začali mluvit jako ve filmu? A dyť je to fuk, chtěla mávnout Tereza rukou.

Další pecka. Fuj, vypadá to hnusně, hodnotila Tereza střízlivě zápas přístrojů a zmuchlaného těla s odstupem. Takový cirkus kvůli staré ženské, co je už smířená? Proč? Ále, co s doktory naděláš, ohlížela se radši po synovi.

Byl už moc daleko, na druhém břehu. Brečel, objímal Nikolu i Juniora. Tereza se nehodlala namáhat s cestou k němu, opravdu byla strašně unavená. Rozhodla se vrátit tam, kde se dozví zbytek. Dostane odpovědi na všechny otázky, které už stejně zajímají jenom ji. Takové ty kolem viny a trestu, příčin a následků, snad i ohledně poslední smrti, kterou to staré zlo mohlo způsobit.

A to si všichni pište, že Tereza Válková se nedá, že bude trvat na tom, aby ona byla tou poslední, co pyká za tajemství staré Tomešky a své mámy.

Taky se bude hned od začátku pořád a moc hlasitě ptát, proč tolik zrad a utrpení musí vydržet jenom a právě obyčejná ženská. Vlastně všechny ženské tady, co se jen docela nevinně ochomejtly kolem.

Hm, a ještě něco: byla to holka nebo kluk? To z baráku není andělíček, není oplakávanou nadějí jako ostatní. Co přesně je zač? Potvora jakási mstivá…

Něco mi dlužíš.

Už nebyla vzteklá. Ostrý hodinový pochod jí notně ubral páru a Eva se už dokonce začala bavit představou, že až tady někde, sotva dva kilometry od jejich baráku, zaručeně pojede a nabere ji někdo známý.

“Jo, holka, viditelně už nejsi kost, jakou každej vezme do auta. Dneska ti zastaví jen cikánská škodovka, kam se už stejně nevlezeš. Vzali by tě jenom proto, že se v kopci hodí další dobrovolník na tlačení,” svěřila se víc sobě, než uschlé třešni za příkopem.

No jo, takže na tom nebyla vyloženě nejhůř, když jedno svezení hrdě odmítla! Eva se začala pochechtávat při představě, že by nalítla a zkusila se do té staré Oláhovic piksly vmáčknout. Za první zatáčkou je došla, Oláh zrovna dirigoval svůj dorost k efektivnímu tlačení. Být Eva s nimi, v tu ránu by se silnice obsypala auty a pokud by zrovna pomáhala tlačit, půlka známých by ji v 39

houfu Oláhova pohonu dobře rozeznala. Přesně věděla, co by chlapi v hospodě ke vtipům o známé škodovce se dvanácti nohama přidali za kecy. Jo, to by bylo dílo: Tátu by nejspíš kleplo.

Odhad měla Eva přesný: Jak vyšplhala na rovinku za Holečkovem, profrčela kolona čtyř lepších aut. Do Hranic, samozřejmě. Ředitelka školy, starosta a hospodskej. Poté zarachotil výfuk kdesi za jejími zády. No, tentokrát Oláhům popelnice naskočila rychle, uznale zhodnotila Eva a přátelsky mávla, když ji Oláhovci míjeli.

Hned potom zmizeli, do lesa sedal šedivý opar. Eva se podívala k Doubravě a měla jasno: Vršky kopců Smrčin zakryly mraky. Hnusno až daleko do saského vnitrozemí. To jsou radosti! Ono nemůže být jenom zataženo, ale rovnou mračně šedivo, samozřejmě až k jejich baráku. Do háje!

Za chvíli do toho Eva vleze. Jeden dva kroky a jsi mimo svět. Přesně zjistíš, kde žiješ. V totální pr… Eva lezavě vlhké studeno nenávidí. Někde četla opis “oblaka těhotná deštěm” a vždycky si vzpomene na moulu, co to vymyslel. Pchá! Když ta “oblaka” vidí před sebou, když se skrze ně má prohrabat, jdou na ni mrákoty. Pleskance vody se po tobě rozmáznou dřív, než by se jakožto kapky svobodně rozhodly spadnout a pršet.

“Tenhle humus mi fakt ještě scházel,” remcala, aniž by čekala odpověď. Od koho taky? U silnice stála jen další trojice olezlých starých třešní. Nenamáhaly se ani pohnout větví.

“Máte recht,” chválila je Eva. “Ještě by upadly, držíte pohromadě silou vůle a mechu. Máte ale, holky, poupat, že úplně zírám.”

Poslouchala, jak její hlas v tom divném tichu zní. Jako by najednou existovala na světě sama. Ono opravdu nikde nic nebylo. Nepíplo, nešramotilo, nehnulo se. Pastviny prázdné, silnice opuštěná, šedočerná tíha shora všechno tiskne k zemi. Brrr. Jak si jen mohla nechat ujet autobus?! Času měla přece dost. Vzdychla, už ji nebavilo pořád si za to nadávat. Jenže když jedna vidí, do jakého hnusu vleze, výčitkám zkrátka neodolá.

“Dobře si to vyžereš,” varovala se. Čert to vem, prostě se jí zase jednou stala blbá náhoda. Hlavní je, že za lesem už bude doma. V takovouhle hodinu to může střihnout durch mimo vyjetou cestu, nikoho nepotká. V tomhle mokru nikdo ani krást dřevo nejezdí.

Přesně tak. Eva došlape v pohodě do baráku, stáhne všechno zmáčené, padne do pelechu a venku ať je slizko od mraku klidně stokrát horší. Holka, máš to za čtvrt hoďky, jsi skoro doma…

Vstoupila do mlhy. Viděla sotva metr před sebe, mrak ji spolknul a uvěznil. Skoro vyjekla, tak prudký přechod ještě nezažila. Natáhla paže a byla ráda že vidí až na konečky prstů. Jinak všude mlíko, nezřetelné stíny a ticho. Lezavá vlhkost se nesrážela, zato větve smrků byly ztěžklé.

Skláněly se k zemi, jako by na všechno padal strach. Kapky na konci jehliček teprve rostly.

“Svinskej mrak, musel sednout kvůli mně!”

Odpovědělo tlumené vrzání zleva. Znovu, dlouze. Ach jo, stromy. Eva poslouchala namáhavé praskání dřeva. Nic jiného to není, jenom úpění stromů a vrzání větví. Moc ztěžkly a les naříká, jako by si potřeboval narovnat záda. Přesto Evu mrazilo. Kopla do štěrku u krajnice, ale škrábavý zvuk se ztratil cestou od země k uším. Fuj, kde se to ocitla? Obklopil ji strašidelný prostor mimo čas, v jakém se může stát naprosto všechno.

“Neblbni, přece se nepoděláš! Když se bojíš, tak zpívej. Nikdo tě slyšet nemůže, tak co.”

Vlastní dobrou radu ani nevyzkoušela. Neznala totiž nic, co by se v tomhle a teď dalo zanotovat.

Krucinál, to bylo! Sborové zakvílení smrků, možná od silnice vpředu. Nic se nedá přesně určit, jen bílá čára krajnice vede Evu k domovu. Možná. Protože v téhle mlze, která snad spolykala všechny slzy světa, klidně může i čára na asfaltu udělat uzel. Nářek z černoty míjeného lesa vnucoval Evě dojem táhlých proseb, jako by právě ona mohla pomoci. Jak? Vždyť jí zvlhnul i šátek na krku, je na tom stejně jako celé okolí. Za chvíli bude jako myš i pod bundou. Hergot, už aby mohla ze silnice! Ještě tak dvacet metrů a je u odbočky. Nohy začínají taky slušně bolet.

Hm, když takhle nic nevidí a neslyší, může ji někdo sestřelit do pangejtu. V tomhle mlíku se najde dost bláznů, co dupnou na plyn a prostě všechno projedou. Eva by nerada skončila rozpláclá jako ježek nebo veverka. Přiznala si naplno: Bojí se. Dneska naprosto všeho, má strach od krku až k měkkým kolenům.

Dost! Jsi přece sama, holka, tak se není, čeho bát, ne?! Ani mraky nejsou všude stejný, za chvíli může i tenhle prořídnout. V lese je přece Evě vždycky fajn! Jde se dál, rázně a ostře, žádný courání.

40

Přehlédla, že si pro jistotu domlouvá už jen v duchu a usilovně se začala těšit na měkká zhoupnutí země při došlapu, na něžná lupání drobných větviček, na první známky jara. Vždyť ještě neměla čas ani projít zahradu! Ono se řekne venkov. Jenže když člověk furt lítá do práce a doma se honem cpe ke kamnům, příroda jde k čertu. Přidala do kroku a byla u odbočky. Zaplaťpánbu!

*

“Evi, jsi to ty?”

Lekla se jak blázen. Ten Tomáš je vůl, takhle jí bafnout za zády! Srdce buchalo, i když nebylo, proč. Jenom ho nečekala, nevěděla, že by se už vrátil. Jinak je právě Tom v pohodě a kdyby tu měl auto, riskla by se svezením i drby po vsi.

“Tome, kde jsi? V tomhle mlíku vůbec nejsi vidět.”

“Za tebou, taky jdu domů.”

“A že pěšky? Hele, kdyžtak pojď se mnou lesem, ušetříš skoro kilák. Já už sotva motám nohama.”

Stála a marně se snažila zahlédnout známou Tomášovu štíhlou postavu. Hlavně, že už není sama.

Možná má přetažené nervy po týdnu nočních, když se lesa dneska docela trapně děsí.

“Tak jdeme,” řekl vedle ní. Než se otočila zpátky, nějak ji obešel. Rozeznala povědomý stín vpředu. Blbinky, to bylo vždycky jeho. Divně huhlá, ale třeba mu je hůř rozumět právě kvůli mlze.

Ta přece zvuky polyká.

“Ty, Tome? Říkalo se, žes vzal Máře roha. Vyváděla, že jsi nezvěstnej, ale nikdo jí nevěřil. Já teda vím, že před tebou aby ženský zdrhaly na stromy, ale mezi námi: fakt jsi kvůli nějaký ženský tak šíleně zblbnul, až ses vykašlal i na firmu?”

Neměl chuť jí odpovědět, což se dalo čekat. Eva se odmlčela, protože ji do nosu praštil tak příšerný puch, že zalapala po dechu. Něco tu hnije. A je toho pořádnej flák, možná chcíplá srna nebo tak něco. Nebo šlápla do rozježděný mršiny? To by mohlo být, zírá přece pořád na Tomáše a pozor nedává. I když má dojem, že měkkýho nešlápla, ještě šlapou po asfaltu.

“Počkej, musím kouknout na podrážku.”

Tomáš se zastavil, Eva opřela o strom a zkontrolovala obě boty. Dobrý, oddechla si. Puch zesílil.

Rozhlédla se, mimo Tomáše nic. V tomhle počasí se přitom skoro žádný smrady nešíří. Než mrak padne, to jo, to se plazí smrad ze žumpy, jako kdyby měl všechno udusit, ale přímo v mraku už ne.

Další vlna puchu zavibrovala Eviným žaludkem.

“Něco tu smrdí, že bych se poblila,” informovala Tomáše.

“Proto jdu domů,” ustoupil o krok, váhavě se pokusil o vysvětlení: “Spadnul jsem do smetiště. Byl to fakt hnůj.”

“Ty tvoje avantýry tě jednou přivedou do hrobu,” chytl Evu záchvat poučování. Kdyby páchnul jen o půlku míň, válela by se tu smíchy. Plejboj Tom konečně narazil?! Přišla kosa na kámen, někdo mu srazil hřebínek. Kdoví, jestli to bylo smetiště, spíš ho protáhli žumpou… Ne, je to fakt mnohem hustší.

“Ty, těžkej vesnickej frajer a smrdíš jak stoletá mrtvola?! Úžasný. Kterej borec to dokázal?”

Zachrčel, ale docela se to podobalo smíchu. Evu napadlo, že by se mohl umýt u nich v kůlně. Do baráku se tohle vpustit nedá, to musí Tomáš pochopit. Navíc on osobně v žádném případě. Ach jo.

Něco na převlečení mu taky dá. Možná i rumajzla na zahřátí donese, než se táta probudí a naseká z něj deset malých do školky. Je to jeho oblíbená vzpomínka i životní sen. Pořád Toma nemůže ani cejtit.

Teď by ho potěšilo, jak mu Eva dává upřímně za pravdu. Jo, to je už doba… Když s Tomem začali chodit, počíhal si, vlítnul mezi ně a Tomáše seřezal jak malýho parchanta. Obrečela to, jasně, ale uznala, že pud sebezáchovy přečíslí zamilovanost. Eva znala tátův řemen důvěrně, takže hochovi odpustila, když se víckrát neukázal. Potom přišel Vlasta… Taky se chytnul podnikání a na chvíli točil slušný peníze. Eva sice nevěděla, jak přesně slušný, ale když zatáhnul útratu i za půl bordelu, bylo jich určitě dost.

Vloni se tátův řemen zase hodil, když jeho oblíbený zeť prohrál v kasinu poslední korunu. Dluhy zkusil zaplácnout “akcemi”, ale jeho pašování bylo dost zoufalý. Ještě, než ho chytli, přijel k nim táta a vyřídil věc chlapsky. Eva musela domů a zažádalo se o rozvod.

“Stejně jsi blbej, nechat Mářu samotnou se dvěma děckama. Firmu táhne úplně vyšťavená, jste před krachem.”

41

“Mají přece pojistku.”

Byl trochu blíž, ale ještě se dalo dejchat. Ukročila stranou a zkoušela udržet přežitelnou vzdálenost.

“Jsi blbej? Kterej vůl by pojistil, že zdrhneš od rodiny?”

“Dělá se na tom.”

Jasně, je to stejnej idiot jako Evin bejvalej. Těchhle sebevědomých frajerů znala Eva desítky.

Mávla rukou, na poslední časy s Vlastou a tyhle kecy se jí nechtělo vzpomínat ani náhodou. Jak říkají ženský v práci, tady prostě normální chlapi nejsou. Mimo těch, co je drahý polovičky pečlivě drží u huby. Jenže ti jsou nejvýš na koukání. Ach jo.

“Pořád jsi hezká ženská, Evíku.”

Blížil se, ale určitě nezahlédl, jak vyvrátila oči. Bóže! Smrdí jak hovno v žumpě a jdou na něj milostný touhy?! Takhle se vrací? Eva krátce popřemýšlela, zda je lepší vzít roha nebo ho něčím praštit. Kabelkou nemůže, je moc fórová. Přece ji nerozmlátí o chlapa? Taková škoda. Sakra, on to myslí vážně!

“Dlužíš mi to, jediná jsi mi nedala…”

Uhnula mu pod rukama, fikla to vlevo do nízkých smrčků. Věděla, kam šlápnout, kde skočit, znala to tady nazpaměť. I s bordelem, zapadlým do jehličí. Ještěže si kabelku už na silnici natáhla přes rameno jak pošťák, ruce potřebuje volné. Prosmykne se kolem bříz a ve starém lese…

Vyjekla, zase stál před ní. Natahoval pazoury a jak žádostivě hýbal prsty, byla z něj vážně na mrtvici. Hnusák! Špinavej, úplně černej, hadry rozdrbaný. Chová se jak nepříčetnej… No jasně, že on se někde zcvoknul? Takoví mají sílu a jsou děsně umanutý. Což odpovídá. Musí se s nimi opatrně, polehoučku. Eva nasadila vstřícnost, laskavé domlouvání a úplně nenápadné obcházení.

“Tomáši, neblbni! Teda, chci říct… Vždycky jsem pro tebe měla slabost, to přece víš. A asi to potřebuješ, to chápu. Hele, půjdeme na lepší místo, ne?”

Máváním ruky ho lifrovala do bezpečnější vzdálenosti. Letmo se jí před očima mihla ztmavlá tvář a zuby, ale radši si zkoumavý pohled odpustila. Už tak vypadal v obličeji hůř, než jinde. Nebýt soucitu, vážně by pilně koukala po menší kládě. Hele, ono to ještě po dobrým jde, tak těch pár metrů možná zvládnou.

“Vezmeme to tamhle k rokli, tam to vypadá líp,” drmolila, aby zabila čas a zároveň nadržence rozptýlila. Nevšimla si ostružiní, zahákla se, ale chytla balanc a nalomená souška ochotně pomohla neztratit glanc.

“Do prdele!”

To Tomáš sebou seknul natvrdo. Ztuhla, v sekundě prošla možnosti. Kdyby si třeba něco zlomil…

Nebo vyvrknul, pokárala se v duchu za krvežíznivost. Prdlajz, už se zvedá! Než pochopila, že tlapání dlaněmi v jehličí znamená Tomovo hledání něčeho, bylo po další šanci. Vztekle dupla.

“Sakra!”

“Mám ho.”

Tomáš spokojeně zachrčel. Strčil něco do pusy a soustředěně cucal. Bonbón? Ten dopad´! Eva zírala. Tomáš vytáhnul kuličku z pusy, prohlížel. Nakláněl přitom hlavu, jako by zkoumal všechny detaily. Ještě lupu si vem, troubo.

“Dobrý. Jehličí blbě píchá, víš? Nesnáším to.”

Zvedl to ještě blíž k oku a strčil… do důlku? Jo! Eva polkla. Přece neměl skleněný oko?! Navíc jsou takový věci bílý… V puse jí prudce zesládlo. Žaludek hlásil, co udělá a už letěla šavle. Neměla sice, co zvracet, ale bylo jim to oběma jedno. Žaludku i Evě. Klekla a strefila se přímo do brázdy.

Jestli díra uprostřed byla něčí norou, tak sorry, živočichu.

Tomáš se starostlivě sklonil, ovanul a hned byl důvod pokračovat. Samé šťávy, dobře se

vsakovaly. Zkusila Toma odehnat. Moc se mu nechtělo a hustota vzduchu byla naprosto vražedná.

“Ty… ty vole jeden!”

Zvedla trochu hlavu. Kéž by zůstala u pozorování zvratků! Ještě se dala vyhodit žluč, ale to už bylo maximum, co Eva hodlala snést. Soucitný Tom ji zkusil podepřít nebo tak něco. Tvrdé prsty se zaryly Evě do ramene.

“Nech mě bejt!” zaječela. Ucuknul, Eva si třela skráně. Měla pocit, že jí při dávení i sanice vylítla.

Fuj. Klepaly se jí nohy, ale paží už Toma dokázala držet v bezpečné vzdálenosti. Nelíbilo se mu to, 42

ale už byla tak silná, že ho odstrčila. Odpotácela se k vedlejšímu stromu, zatímco se Tomáš sbíral z hromady hnijících haluzí. Vypadal přesně jako to, co jí právě došlo, že asi je.

“Já nechtěl… Ale dlužíš mi to!”

Začal nanovo, naštěstí jen slovně. Kupodivu někde vzala sílu srovnat nohy a ujít pár kroků.

“Radši půjdem. Musíš domů, ne? A je hodně světlo.”

Kupodivu přikývnul a šoural se pomalu za ní. Eva se soustředila na každý známý bod, který míjeli. Už je vidět kraj lesa, ohradníky pastvin, brzy potkají první plot.

“Co se ti stalo, Tome?”

Hned by se profackovala, ale už se stalo. Dala mu najevo, že VÍ. Co se pamatuje, v každý knížce nebo filmu to znamená průser. Když člověk VÍ, přestává TO na něj brát ohledy a dělat

nenápadnýho. Skočí po ní a udělá z ní to samý, co je on. Nebo jenom posnídá? Prdlajz, má přece jiný chutě! Těžko říct, který jsou horší. Tom snaživě huhlal Evě za krkem:

“Nalítnul jsem. A potom se probral na smeťáku v lese. Tak jsem sklepal ňáký červy a šel domů.

Poblila by ses, kdybys viděla, do čeho mě hodili. Promiň.”

Mluvil tak nešťastně, že jí ho hned bylo líto. Ukecávat uměl vždycky, parchant. Chudák, takhle dopadnout… Radši se neohlédla. Ukázala dolů k severu:

“To nic. Fakt nejsi momentálně použitelnej, Tome, to uznej. Doma se dáš do kupy a ještě se tomu zasmějem.”

“Ti teda nevim…”

Skutečně to přehnala, jenže už viděla ten nejkrásnější děravej plot na světě. Krásnější byl už jenom jejich baráček a vrátka o kus dál.

“Tak já už musím, Tome. Leda by ses chtěl umejt?”

Oddychla si, když jí do zad zahučel odmítnutí. Musela se vší silou držet, aby neutekla. Kdyby teď udělala jediný prudší pohyb, už se neudrží, bouchne, prolítne i barákem. Nejspíš by se zastavila až někde za kolejema. Ječela by jak siréna a těžko říct, jestli by vůbec někdy přestala. Měla šílenej strach a taky ji bolelo všecko, co se odkrývá za tímhle setkáním. Takhle se, Tomáši, vracíš domů?

A to si ještě včera Eva myslela, že Maruš nemůže víc litovat.

Pomalu stiskla kličku vrátek. Pořád čekala, že ji Tomáš chytí, kousne nebo tak něco. Západka zalezla, Eva už mohla otevřít, protáhnout se dovnitř. Pes ani neheknul. Nedivila se, taky by zalezla, třeba i do myší díry.

Dobrý, už je uvnitř, na jejich. Příšery se přece musejí nechat pozvat, ne? Nadechla se a obrátila k postavě na cestě. Mlha se začala zvedat a Tomášův obrys nějak ztrácet. Tušila správně, že nasedlý mrak s Tomovým objevením něco společného má.

“Opravdu asi musíš pospíchat. Naproti se to bude ještě chvíli držet… Jak dlouho jdeš takhle domů, Tomáši?”

“Od večera, Evi. Radši bych už zůstal tady. Sem taky patřím.”

Rozbrečela se. To nejhezčí, co kdy mohl říct, poví zrovna dneska! Chabě mávla na rozloučenou a sledovala, jak se úplně rozplývá ve zbytku mlhy. Azorek začal skučet a když stín Toma definitivně zmizel, zkusil vytí. Po něm zvedli hlasy všichni psové ze Studánky. Od rybníka i návrší, od bytovky a staré školy. Eva nechala slzy téct a dívala se na cestu, jako by se Tom ještě mohl ukázat.

*

Před tátou v kuchyni si uvědomila, že vešla s mokrými tvářemi. Seděl za stolem, koukal divně, ale neotřela se. Jemu natruc ne. Jindy musela zalézt, protože slzení nesnášel a i mámu za to občas proplesknul. Jenže dneska Eva hodlá brečet bez schovávání.

“Tak už to víš…”

Táta mluví pečlivě a pomalu, jako když má vztek. Nebo knedlík v krku, což se nestává. Je to hodně hypotetická, spíš neuvěřitelná možnost. Vysmrkala se a automaticky otřela slzy dřív, než se stačila zadržet.

“Co jako?”

Jak seděl, jenom zvednul hlavu. Vypadal strhaně.

“O Tomášovi. Je mrtvej od začátku. Včera na jednom lesním smeťáku…”

Nedokázal pokračovat. Táta takhle vzatej?

“Cože?!”

43

“Chytli jednu šlapku a její pasák měl otisky, co se našly v Tomášově autě. Bude to v novinách.”

Sedla si pomalu k tátovi. Bylo divné, že zrovna Tomášova smrt ho tolik vzala. Když tehdy zmizel, nemohl mu přijít na jméno. Chlap se prej takhle nechová. Chtěla tátu vzít za ruku, ale uhnul. Zíral před sebe a mluvil jednotvárně.

“Zabili mi jedinýho syna… Kurvy.”

Na to se nedalo nic říct. Zírala beze slova na ubrus, přemýšlet nebylo o čem. Všechno zapadlo jako zoubky v hodinách. Potom táta vstal a odkráčel, asi k sobě. Otočila se na židli, aby viděla ven. Za oknem pokračovalo šedivé dopoledne. Mraky se budou držet nízko, Studánku už Tomáš bude mít za sebou. Kdyby šel podél trati, třeba stihne Hranice do oběda. Co když se ale někde rozpadne na hromádku hadrů a kostí? Takže brácha Tom…

Musela vyjít na práh. Všude ticho, Azor zalezlý. V tomhle počasí mu přála klid. Natáhla starý vaťák a šla obhlídnout dvůr. Ani u králíků se nic nehnulo. Dal jim táta vůbec krmení? Byl dost vzatej. Králíci vypadají vyděšeně, asi kvůli Tomovi. Seno samozřejmě zdupaný, nejspíš ještě z předvčírka, potřebujou vykydat bobky…

“Něco mi dlužíš.”

Otočila se a vytřeštila oči. Tom stál tak blízko, že rozeznala každou podrobnost. Ne, že by o to stála. Zápach opět zesílil k nepřežití. Jak mohla doteď nevidět, že nemá rty? Zašklebil se po kostlivecku a z dlouhých zubů odpadl ještě jakýsi zbytek dásně. Nebo kůže, kdo to má, ksakru, rozeznat. Hnusný je to stejně.

“Rozmyslel jsem se, Evíku. Pořád mě to táhne sem. K tobě, víš? Udělám ti to jak nikdo, tomu věř…”

Přesně při takových kecech je táta tehdy načapal. Eva couvala, kam to šlo. Sice ji napadlo, že když je Tom shnilej, nebude mít, jak a čím, ale jako mrtvola už prokázal života nepříjemně moc. Cosi Evě našeptalo, že by dneska na logiku spoléhat neměla.

“Neblbni, Tome, nemůžem…”

“Můžeme všecko, lásko!”

Huhlal blbě hlavně kvůli rtům. Vlastně kvůli nertům, čelisti byly odkryté skoro až na bradu. Takže zbytek zvládal jazykem… Nebo něčím na ten způsob. Eva zmrzla hrůzou. Přesně věděla, že jak se ji Tomáš pokusí políbit, zešílí z něj hnusem. A on to věděl taky. Moc se mu to líbilo, hajzlovi.

Přesně tím hodlal začít a už slintal blahem. Eva se pokusila prolnout pletivem ke králíkům. Vaťák byl moc tlustý, nepustil ji. Tom na ni prudce padnul a svět se smrknul do vřískotu.

“Zavři zobák, nebo tě proplesknu! Teď padej domů a chovej se slušně. Víc už pro tebe neudělám.”

Eva otevřela oči. Před ní stál táta, v obličeji skoro šedivý. Napřahoval se, že by druhou vzala o zeď. Vřískot totiž vycházel z ní. Poslušně sklapla a bylo ticho. Táta pomalu připažil. Po Evě zatím klouzalo tělo se sekerou v zádech. Trochu obtížně, protože chatrným trupem sekera projela až k Evinu kabátu. Táta se s Tomem nikdy nemazlil, takže neodhadnul sílu, krapet ho k Evě přišpendlil.

Teď se otočil, ztěžka kráčel domů. Možná mu taky došlo, že Evu málem rozpůlil.

Mohla dýchat. Zvláštní věc: Když se nedívala dolů k nohám, viděla najednou teple hnědé stíny v letech zčernalých prken kůlny. Vyrovnaná polena skoro svítila, modrý barel pod okapem přetékal a hladina vody jiskřila. Vrátily se barvy. Zkusila pohnout nohama. Všechna tíha byla pryč. Zkusila vykročit, očima se vpíjela do horního rámu dveří, kam vešel táta. Opravdu mohla jít, překážka zmizela. Radši nezkoumala, jak a proč. Před prahem spustila vaťák na zem a nechala tak. Tím venku nechala i veškeré šílenství dnešního rána. Jenom ji zajímalo, jak táta věděl…

Seděl beze slova v kuchyni za stolem, upřeně zíral před sebe. Bradu pokleslou, oči bez lesku, nos jako špičatý. Hned věděla, proč. Zase ji vyhmátnul! Umře si, potom s dcerou klábosí a ještě mává sekerou! Tutově věděla, že jejich setkání předtím nahrál. Byl dávno tuhej, nejspíš od večera.

Zřejmě ho dostaly řeči o Tomovi v hospodě. Přišel, sednul si a bylo. Převlíknutí do tepláků a svoje králíky totiž nikdy neodbyl. Jak si mohla nevšimnout, že je oblečený do vsi?!

Možná je teď ta pravá chvíle, aby začala ječet. Nojo, ale co kdyby tím tátu zase probrala? Ten když se naštve, umí být opravdu zlej. Mohla si dát jedině rumajzla. Nalila si ho ale tváří k tátovi.

Fixírovala ho pohledem a potom mu radši nalila taky. Aby si ani náhodou nemusel říkat. Kdyby se jí ozval za zády…

44

Láhev vzala k sobě do pokoje s pevným odhodláním konečně zalézt a naprosto nic nevědět. Ještě, že bude jaro. Stát se tohle na podzim, hodila by si mašli. K podzimku bývá takovýchhle rán většina. Jenomže táta jí bohatě vystačil na tohle jediné. Napila se pořádně a uvědomila si, že při úmrtí volají doktora a mrtvolu někam položí. Ještě tohle! To nezvládne, v tuhle chvíli určitě ne.

Nejsou lidi.

Vrátila se do kuchyně. Vzala velkou sklenici, nalila tátovi tupláka, vyměnila za původní štamprle.

To kopla do sebe. Zaváhala, potom vedle tupláka postavila poloprázdnou láhev.

“Hele, tati, díky. Já zatím jdu, jsem fakt hotová.”

Nic. Takže je opravdu normálně mrtvej. A tím pádem počká. Eva si oddechla. Vrátila se do pokoje, vysvlékla a padla do peřin. Usnula tak rychle, že jí uniklo několikeré cinknutí skla dole v kuchyni.

Nebudem se šidit, Evča si stejně nebude pamatovat, kolik ve flašce bylo, usoudili chlapi u stolu a přiťukli si. A na ostatní si holka zvykne.

Hodina Kassandry.

Zatracení pišišvoři, zas mi zahradničili v ředkvičkách! Vytahuji modrou lopatku a hledám pachatele, aby dostali co proto. Náhle si rovnám černou látku na kolenou. Už je čas vystoupit z limuzíny, ruku zlehka vkládám do manželovy. Sebejistě, s úsměvem určeným pro blesky. Bez reportérů to nejde. Za námi již vystupuje Velký junior. Samozřejmě, že sám. Žena ve vyšším stupni těhotenství zůstává doma. Rodinná tradice, stejně jako věčné Johnovo okouzlení kdejakou sukní v okolí.

Ulehčeně se zdravím s přáteli. Ačkoliv jsem odjakživa zvyklá na společenský život své vrstvy, nikdy mi k srdci nepřirostl. S přítelkyní Phyllis nablízku ale přežiji dnešní večer přijatelněji.

45

Manžel mne vede halou, nenápadně hledám svůj odraz ve velkém zrcadle. Další dobrá zpráva: Jednoduchý střih šatů a celková střídmost vykonaly své. Zaznamenávám pohledy mužů a dovoluji si přepych blahosklonnosti vůči Tessiinu srdcovitému obličejíku pod kaštanovou hřívou. Muž trochu trne, ona se zatím drží v povzdálí.

Klidně mi přebírej manžela, já půjdu svou cestou, hlavu vztyčenou! Děti nám dospěly, přesto mi léta spíš prospěla… a můj muž to vidí. Náhle se chci předvést v nejlepším světle, hra mne vzrušuje a baví. Jen ať si přátelé pomyslí své o konci vzorného manžela, kterému druhá míza vlezla na mozek!

Veliký státník z Evropy zatím nikde. Konverzace se stáčí k bohaté výzdobě. Jako kdyby venku nebyla proslulá ohromná zahrada, naaranžoval architekt květiny, kam to jen bylo možné. Palmy mezi francouzská okna, vázy podél stěn, zářivé trsy květů, kde oko spočine. Snad mám příliš vysoké nároky, celek mi připadá neživotný, studený. Ostatní chválí a obdivují. Jenže množství a přepych neznamenají vkus. Můj dojem sílí natolik, že musím blíž. Ne, samozřejmě, že nejsou umělé! Jen dožívají a slabounce, tíživě voní. Vyvolávají mráz, jenž pomalu přebíhá od šíje k lýtkům a zpátky. Proč? Možná nějaký nový výživný roztok. Hm, přece mne květiny nevyvedou z míry!

Rychle se rozhoduji pro malé prodýchání na vzduchu a se sklenkou v ruce pluji směrem k terase.

Úsměvy vpravo vlevo a konečně: Volný prostor! Ulehčeně pohladím listy psího vína a těším se z prvních barev západu slunce. Mám ráda takovéto staré domy, dech dávných dob, staleté

balustrády, barokní amorky. Co na tom, že sošky přibyly z Evropy až v našem století? Vida, něco se děje, potentát zřejmě dorazil. Už musím zpátky. Opravdu nerada, ale musím.

Výbuch! Další a další! Z oken jsou ohnivé stěny. Phyllis! Byla přece u stolu přímo přede mnou…

Srazilo mne to ze schodů, nohu přimáčkla rozlomená soška. Pozpátku lezu pryč, marně táhnu kus pískovce. Kolem střepy, cihly, těla. Žádný křik, jen hukot. Pryč! Honem, honem pryč, než pochopím celou hrůzu!

*

Panebože. Zvedám se z kolenou a ulehčeně rozeznávám modrou lopatku, prořídlé a zvadlé

ředkvičky. Jsem doma, žádný krvák se nekoná. Fuj. Co to mělo být?! Sen za bílého dne?! Děkuju, nechci! Byl pěkně hnusnej, musím honem myslet na něco hezčího. Nejde to, před oči zase skáčou jazyky ohně, zase letí těla. Modré šaty, seškvařené na břiše. Ani nevím, jak původně vypadaly.

Kdo je měl… Dost! Nesnáším krváky v televizi a tady je budu přivolávat?

Pozdě. Blinkám na kompost, ale vidin se tak snadno nezbavím. Protože vím: Někde to bude. A já jsem naprosto bezmocná! Ne, takhle by to nešlo. Musím se sebrat, přestat civět na kompost.

Slunce už hodně kleslo, nejmíň hodinu jsem byla mimo. Zrovna dneska! Tchyně se těší, jak pichlavýma očkama projede každý kout a já potřebuju všechnu sílu na zdvořilou vlídnost. Děcka babičku milujou a ona jihne. Frflá, ale tahá ze všech kapes bonbóny a lízátka.

Abych pravdu řekla, připadalo mi občas divné, že docela prima kluk zůstal ve vsi plné holek sám ještě ve třiceti. Dlouho mu trvalo, než mne matce představil a já ještě dneska vylizuju, že se mnou chodil rok, aniž to ona věděla. Potom jsem se už nedivila. Mami je vyhlášená. Ona se dokonce i na zábavě několikrát porvala! Moje mamka ale tvrdila, že je úplně normální tchyní, včetně věčných kritik. Když nežijeme v jednom baráku, ať si prý remcá, nějakou zábavu mít musí. No vida, tchyně by určitě měla radost, jak je užitečná. Pomyšlení na rodinný večer mě napružilo a oba záhony vypadají jak z reklamy. Kombajn hadr!

*

Stojím u okna a vydechuju do tmy zbytky tchyniných jedů. Zase narážky na čtyři děti s holým zadkem, chudou kuchyni, málo kytek v předzahrádce a navrch moc kynu. Jako kdybych se jen válela! Škoda slov.

Zase stojím u zrcadla. Ne já, to ta dáma v černém! Dívá se mi přímo do očí. Mohla bych natáhnout ruku, ale vyschlo mi v puse. Propánajána, proč zrovna já?! Copak tam někde v Americe nemají ty jasnovidce, co pomáhají policii? Jako kdybych s tím zrovna já mohla něco udělat! Třeba zvednout telefon a zavolat jejich prezidentovi. Pchá! Už to vidím. Nebo se stavit na kafe u Bořka na služebně a zapojit naše báječné policajtstvo. Co se dá vlastně dělat, když na jednoho spadne vidina?!

46

Možná jsem takovou radůstku mohla čekat. Jenže já si opravdu teprve nedávno uvědomila, že se všechno plní! Vždyť nejsem vědma ani prorok. Jenom jsem si občas hrála, abych nezblbla u plotny. Jako že se setkávám s lidmi z magazínů a radím, ať neblbnou, nerozbíjejí rodinu a tak.

Občas jako by se otevřel film a hra se hrála sama, já jen přihlížela. Dneska vím, že jsem tím otevřela budoucnost.

Můj Milan nic netuší. Tchyně říká, že je vychovaný normálně a nikdo si na něj s nesmysly nepřijde. Jenom mojí mamce odpustil, protože v Boha a tak podobně se holt věřit dovoluje, když už je člověk tolik nemocný. Útěcha povolena. Jenom pokradmu dětem vštěpuju, že život není přehledný jako nudlová polívka a věřícím se nesmějí posmívat.

No ale co s tou strašnou předtuchou? Možná by stačilo sesmolit dopis na velvyslanectví. Jenže anonym se hodí do koše. Když se podepíšu s adresou, jak to má být, pošlou sem sanitku se svěrací kazajkou. Nebo nechají lejstra povalovat na kraji stolu. Možná by opravdu ten dopis stačil. Ale kde je záruka, že funguje stejně dobře, jako řeč? Pochybuju, že to budu mít tak jednoduché. Jestli jsem po mámě… Teprve po její smrti chápu, co nám život nadělil! Nevěřila jsem jí, ale dneska mi běhá mráz po zádech.

Prozradím-li totiž vidinu, nedojde k ní. Jenže potom budu všem pro smích. Můžu být i potrestaná, jako máma. Prý měla ty hrozné pády kvůli tomuhle. Dalo mi vždycky dost práce nezvedat oči k nebi, když svoje zlomeniny označovala za tresty. Protože se několikrát chtěla pochlubit, co ví.

Jenže jak vyslovila něčí budoucnost, ta se už nekonala. Takže dotyčnému ublížila. A ještě byla za divnou! Přesedlalo to na mne? Děkuju, nechci. Zvláště ne TOHLE!

*

Milan už spí, mně ale nedají zelenohnědé oči té dámy. Kdyby nekoukala tak úpěnlivě! Vždyť o tom skoro nic nevím. Tak popořádku: Je vdaná, z auta ji vytáhl manžel. Moc to mezi nimi neklape, on zahýbá s nějakou Tess, taky tam byla. Dáma na manžela ani nekoukla, jeho tvář neznám.

Vybavuji si ale podobu Velkého juniora, Johna. Určitě jsem ho nedávno viděla na fotce. Má těhotnou ženu. No ovšem, v duchu vidím stránku s tím drbem. Tak tedy znovu tu mou dámu:

Kolem čtyřiceti, štíhlá, krásné oči a … Taky si vzpomněla na děti. Dvě, kluk studuje na Ja… Je…

Jména budou moje smrt! Za rok bude právníkem.

Strašně jí tam vadily kytky. Nebylo na nich nic špatného, ale táhlo od nich studeně. Ona se v tom vyzná. Možná byla jenom nervózní, když jí lezly na nervy i palmy v květináči. Jinak se mi moc líbila. Jak zářila na všechny strany, povídala si o zítřejším svátku… Moment, to je v červenci, to vím! Ach ne, plete se mi do toho začátek s věrozvěsty a Husem, data a jména mne zaručeně zničí!

Den nezávislosti! To přece najdu v knihovně? Fajn, pojedeme dál.

Panebože, vždyť se to seběhne do čtrnácti dnů! Copak Ameriku spasí nějaká česká Máňa? Už na zahradě mi došlo, že to bude brzy, ale čím víc vím, tím hůř mi je. Všechno se vyjasňuje s takovou neúprosností! Je mi zle, potřebuju zapít rozhoupaný žaludek. Drink!

„Ještě drink, senátore… Odjíždíte z dý sý…“

Zase něco známého, oni milujou zkratky. Předpokládají, že všichni vědí, o čem jde řeč. Já to nevím, ale on se už někdo najde. Takže mám místo a dům. Ano, tam přece mají málo starých domů, kdejaká barabizna je hned historická, zatímco u nás se normálně bourá. Kolik jich navíc bude dost velkých na obrovskou recepci, s kamenným zábradlím a andělíčky? Teda Maruš, jsi hvězda, tohle ti vyšlo! Ta úleva, dokonce se mi konečně chce spát.

*

Noc byla hrozná. Sny bych nepřála ani tchyni. Pořád jsem bušila na zavřenou bránu

velvyslanectví a všichni na mne civěli. Kroutili očima i pusou, já nikomu nerozumněla a strašně moc to potřebovala říct. Brr! Pořád mám před očima počmáranou zeď proti vratům. Byl to opravdu blbej sen, ambasády jsou určitě někde v naprostém přepychu, americká tuplem, ne?

Směnu jsem přežila jako mátoha. Naštěstí uhodila vlna veder a plazili se všichni, tak mne žádná zákaznice neseřvala. Doma jsem setřásla dětičky a zavřela se do komory se žehlením. Je sice studená, ale dobrovolné žehlení je pravým obrazem mého zoufalství. V hicu dělat takovou horu?

Mám prostě nervy v kýblu.

A sakra, věděla jsem, že zase vzpomenu na nějakou hnusárnu! Copak neuteču naprosto nikde?

Znovu cítím žár ohně. Bouchlo to nejmíň natřikrát, snad všude, kde byli lidi. Ven jich prolítlo jen 47

pár. Po kusech. V domě nastalo peklo, vnitřek pece, radši dál nemyslet. Jak a kdo odflákl bezpečnost? Barák tím byl úplně prošpikovaný. Copak je možný přehlídnout tolik náloží? Proč se neprozradila ani jediná? Vždyť čekali extra potentáta. Nebo snad přiběhla půlka smetánky s bombama na břiše? Nesmysl! Ano, bylo to všude. Něco všem na očích, něco normálního. Mysli, Maruš, přemejšlej… Kytky? Kdepak, to už moje dáma zjistila, že jsou pravé. Pane na nebi, zase rozdrbaná mikina! Zrovna ta pěkná, s Mikymausem! Já tu Kláru snad…! Šlic právě nad lemem…

Manžeta! Co mi to říká, co s ní moje dáma měla?

Už vím: Když procházela na terasu. Ta ruka, lijící pití do palmy. Dáma se pobavila. Viděla jen rukáv, zářivě bílý kus manžety a zlatý knoflík s modrým kamenem. Určitě všechno pravé, sem by s bižuterií nikdo nelezl. No a dál? Počkat, syklo to. Takhle se hlína nechová. Ona tam ani hlína nebyla, jen takové ty bobečky, co se dávají k umělým kytkám. Tam asi i k normálním, aby

obyčejná hlína neurážela. Kytky byly všude. S nimi ty hrudky. Proč syčely kvůli vylité sklenici?

Ježíšmarjá, jestli to bylo ono, lidem bouchaly bomby přímo do tváří! Proto jsou všechny mrtvoly bez hlav! Kde byly jen vázy… Nemyslela si dáma něco o divném roztoku? Možná i v tom měla pravdu.

*

Proč jenom tam nahoře nesedí fousatej strejda, zachytil by modlitby a hotovo? Byla to mámina víra, ne moje. Mám sice tušení o určitém řádu věcí, ale vím, že nikoho přátelsky nepoplácám po rameni ani neomámím škemráním. Hezky to vyžeru i s drobečky, já nemám protekci ani

kamarádčofty s nadpřirozenem. Svědomí mi nedá spát a proto tvrdě narazím.

Kdybych přece jen něco Milanovi… Ne. Přestal se bavit se sousedkou, když vyprávěla o kartářce.

Tohle mu přece nesmí do domu. Co když mne někam zavřou a zůstane tu s dětmi sám? Co když děti ztratím? Babi Milanovi poradí, že od bláznivé matky radši dál a ještě budou myslet, že je tak dobře, protože v blázinci každýho nadrogujou, že jen zírá a slintá jako Milanova sestřenice. Babi všechno nenormální odsuzuje za zeď, jakožto ústavák bych děti jenom strašila.

Mám ještě druhou možnost, opravdu se zbláznit vědomím, že jsem to dopustila. Bude mne budit strašný pohled na peklo, kusy masa na trávníku, budu se pořád dokola smažit s těmi uvnitř. Jakou mám volbu? Dá se to volbou nazvat? Těžko. Nanejvýš smím určit, kterou pomazánku na chleba upatlám k večeři.

*

Co jsem provedla, vždyť stojím u špatné zastávky?! Tudy se jede do Chebu, případně dál na Prahu. Musím přece do práce, nechci si nestřihnout áčko! Ani nevím, jak jsem vstala. Včera jsem musela vyžehlit i tenhle kostýmek. Mám naprosté okno. Pěkně mě to štve: Copak jsem pimprle, kterým kdosi na dálku vláčí? Asi ano. Nevím, jak jsem zaplatila, civím přes okno autobusu do šírání a znovu slyším svou dámu vzlykat. Není to nahlas, jen uvnitř. Cítím spolu s ní, jak marně tahá odřenou nohu zpod těžkého amorka. Robine, Robine, proč tu nejsi ? Robinson Halworth. Čtu visačku z jejích vzpomínek. Vidím Halworthovu klopu saka, látka se leskne, nic laciného. Mám tedy jméno, první jméno! Hodně blízký, důvěrný, přítel? Houby, její bratr. I tvář se mihla.

Sympaťák. Uff, už to pominulo. I mě z toho bolí noha, nenápadně si mnu kotník a lýtko. Znovu dotek strachu a zoufalství. Jsme v tom obě, Kate, teď to konečně chápu a přijímám naplno.

Nemůžu se vymlouvat ani na cizí postrkování. Právě na stanici autobusu, když přijíždí dálkový spoj, mě to hezky nechává koupat ve vlastní šťávě. Mohla bych ještě utéct a v pohodě stihnout práci, mohla bych couvnout, ale už nechci. Vědomě se sypu do mlejnku na maso a odevzdávám šneku, aby mne docpal až na nože. Předstírám vlastní odhodlání, zhluboka dýchám a užívám posledních vteřin. Naposledy celá.

I kdyby na ambasádě měli Robinsona Halwortha, i kdybych měla pravdu s umělou hlínou a vodou ve vázách, mám šílený strach. O dalekou dámu Kate, o sebe, ještě víc o děti. Slyším jejich bábu šeptat a nadávat bláznivé ženské, co nesmí dětem plést hlavu. Milane, vydržíš? Možná tě urazí, že jsem mlčela, možná mi neodpustíš z ostudy kabát. Jenže pořád budeme žít. Nějak ano, na rozdíl od těch na recepci. Lásko, fakt musím!

“Jednou Florenc, prosím.”

48

Sladké tajemství.

1.

Drahá Emmo, srdečně zdravím!

Psala jsem Ti před měsícem a každý den teď čekala zvonek. Hodně se za tu dobu změnilo a proto Ti píšu nanovo.

Nejdřív Ti musím moc a moc poděkovat za peníze, které jsi nám poslala. Opravdu mi přišly vhod. Dneska, jenom na diagnostiku, jsem utratila 150 dolarů. Chci ale, abys věděla, že nejsem bez peněz. Pouze nemám pořád všechno v ruce, bez zálohy nic nepodnikám.

Emmo, velice, převelice Tě prosím, nelituj peněz na sebe, dopřej si něco, já to určitě zvládnu! Nejtěžší je šetřit na maličkostech, dvakrát žít nebudem, podle možností si leccos dopřávám. Peníze, které máš, utrácej pro sebe, užij si taky něco!

Chystáme se, ale opatrně, rozprodávat zařízení je nápadné, lidé se ptají. Mám dobrou zprávu, byt v Moskvě už prodaný je, ten druhý bude tento týden. Ostatní věci se jen těžko prodávají za správnou cenu, co se dá dělat. Sergej pojede o týden později, ale jinak to nejde.

Dostala jsem zprávu od Světy, žije v novém bytě, ale adresu ani telefon zatím nemám.

Nechala jsem jí dopis u starých sousedů, ještě se tam má vrátit. Snad se stihne ozvat. Albína do Belgie nechce, mluví o dovolené ve Francii. Přitom vůbec nic nepřipravuje, nevím, jak to hodlá udělat. Celá rodina Tě zdraví, i strýc Solomon, Aram a Zina.

Moc se na Tebe těším, líbám Tě.

Ella

P.S. Pozdravuj Alana a Sussanne.

2.

Většina lidí, schoulených na sedačkách podnikového autobusu, klimbala. Ti, kdo jeli až z Chebu, spali dost tvrdě. Vrtěli sebou, jen když na zastávce přistupovalo víc lidí a závan studeného ranního vzduchu se protáhl po celém voze. Vpředu u řidiče bylo živěji. Polohlasem se probíraly čerstvé zprávy, protože autobusáci hned po policajtech odjakživa vědí naprosto všechno.

“Jo a včera konečně lapli jednoho z těch debilů, co po obchvatu jezdili v protisměru. Prej závodili, hovada. My si cestou taky užijeme Divokýho Západu, protože krávy u Trojmezí v noci zdrhly z pastvy a běhaly po městě. Honili je, ještě když jsem vyjížděl.”

“Co blbnou? Nováci jim taky vzali telata?”

Skladník Vlaštovička narážel na slavnou demonstraci stáda na čtyřproudovém obchvatu, která nedávno pobavila celou zemi. Po odehnání telat se krávy po pár hodinách zvedly a šly si pro mláďata. Nezastavil je elektrický ohradník ani svahy u silnice, porazily pár plotů a nakonec dosáhly svého. Na týden, než se všechno uklidnilo. Potom šly na jatka podle plánu.

Řidič pokrčil rameny.

“Spíš se splašily kvůli tomu dešti. Možná tam někde prásklo. Anebo někdo pytlačil na Hurákově a střelil blízko stáda.”

“Jako že si náhodou spletl krávu se srnou, jo? No proč ne, pár takových volů bych znal.”

“Taky si třeba chtěl ukrojit čerstvý hovězí. Každou chvíli přece nějaký zločinci chytají krávy na pastvě a okrajujou zaživa. Minulej týden říkali, že na Moravě…”

Olysalý Vlaštovka pohlédl na starší ženu vedle sebe tak, že jí vyschla řeč. Pokrčila rameny a začala koukat z okna. Chlapi pokračovali ve svém debatním kroužku.

“Všechno je možný. Musel by to bejt někdo cizí, já bych teda Huráka střílením nedráždil. Je schopnej poštvat svýho čokla i na turisty.”

Autobus zatáčkami vyšplhal do příkrého kopce a odfoukl si na delším kusu rovné silnice. U

Smrčin se z šera vyloupla policejní dodávka.

“Buzerujou hned po ránu, to budou mít lidi radost,” ocenil pověstnou pracovitost policistů řidič, zatímco se s nimi kývnutím zdravil.

“Nejsou dopravní, nejspíš zase honěj pašeráky.”

49

“Mně nevadí, že je vidím, ale jezdit autem po těhle prdelích bych si určitě rozmyslel. Znám chlapa, kterýho zastavili za půl roku čtyřicetkrát. Nějakej Sovák, dělal v Hranicích ve sklárně, bydlí v Hazlově. Chytali ho, jak jezdil do práce. Jednou dokonce na třech místech po Aši. V

jednom jediným dnu! Měl děsnej pech a navrch starou škodovku.”

“Jo, toho znám, dělal v Tostě, než zkrachovala. Teď vozí rohlíky. Policajti byli na starý škodovky odjakživa děsně vysazený.”

“Přesně. Hele ji, potvoru!”

Několik párů očí sledovalo siluetu krávy na kraji pole. Zvedla hlavu od pastvy a sledovala autobus, dokud nezmizel za živým plotem prvního hranického domku. Táhle zabučela, chvíli naslouchala, zda neuslyší některou družku, a sklonila se zpátky k trávě.

3.

Dneska Miluše do lesa nijak nadšeně nešla. Přesto ji žádné místo nezklamalo, hříbky a kozáky rostly přesně tam, kde se je rozhodla hledat. Celé trsy klouzků žlutě zářily na černé hlíně kolejí po těžkých strojích. Vilda je má k smrti rád, tak se zas jednou bude patlat klouzkovým slizem. Fuj, to bude oblemcaná! Hnusná představa ji upoutala jen krátce. Znovu na ni padla zvláštní tíha.

Proč? Všechno vypadá jako jindy a prolízat lesem je pro Miluši vždycky svátek?! Brr, zase.

Nejradši by zdrhla domů, lesem páchlo nepochopitelné divno.

“Bastr, k noze!”

Otočil k ní velkou hlavu a poslušně přiběhl. Poplácala velikého černého psa po hrudi, podrbala na bílé náprsence a za ušima. Vyplázl jazyk, posadil se a mohutnou černou tlapu položil na Milušino předloktí.

“Ale nech toho, nezkysnem tu, abych tě hodinu drbala! Copak tobě se tady dneska líbí?”

Vytočil k paničce oddané zlaté oči a znovu mávl packou. Krátce zakňoukl a zkusil olíznout ženinu skloněnou tvář. Objala ho kolem huňatého krku.

“No hodnej pejsánek! Já vím, že ses ze řetězu nedostal dva týdny. Tak jo, vezmem to přes hřibovou loučku u pramene. Ale jen kvůli tobě, jasný? Volno!”

Okamžitě litovala. Pes vesele zamířil do nízké smrčiny a nechal paničku samotnou. Sevřel ji zdejší smutek a tíha. Neblbni, napomenula se v duchu. Přesvědčovala se, že je les prázdný. Bastr by se přece choval jinak. A kde nejsou lidi, nemá Miluše, čeho se bát. Nejvýš vlastní debility, tož jsme zpátky u člověka… Sem jen tak někdo nevleze, půlka území patří Vildovi a všichni vědí, že Hurákův Bastr běhává volně. Teda běhával, ještě před měsícem.

Bastr ji zkontroloval, oběhl obloukem a na vlídné mávnutí se znovu nadšeně vrhnul do zeleně.

Miluše to vzala přímo do vršku, na vzrostlou školku nebyla zvědavá. Nepohrdla hnízdem

hruškovitých pýchavek, takže musela obsah košíku chvíli setřásat. Moc hřibů se sem už nevleze, to asi nějaké bude muset nechat být. Škoda, tam nahoře mívá košík až po vrch plný jen z jediného plácku! Když ale dala psovi slovo, bohaté naleziště přece jen proleze. Může přece úlovek nacpat do rukávů bundy? Vilda na psa nemá čas, zase věčně dělá ve stodole. Ty jeho vědecký věci…

To snad ne! Pustila košík, strnule zírala na spoušť před sebou. Měla co dělat, aby nezačala nadávat nahlas. Nějakej hajzl sem dotáhl pytel odpadků?! Na jaře se německé pytle s bordelem objevily i po zdejších příkopech, ale dneska už celníci dávají na pytle pozor. Jo pozor!

Miluše ucedila pár šťavnatých nadávek. Parchanti, nechtějí za svý odpadky platit, svoje lesy div rejžákem nepucujou, ale my tu podle nich sneseme všechno! Popošla blíž, protože přes všechnu nechuť k vepřákům nevěřila, že by ti srabi vlezli tak daleko od silnice. Na šlapku si dovolejí leccos, stejně jako Turci, ale tahat něco hluboko do lesa? To jí k nátuře bývalých kunčoftů nepasovalo. Jak jsou hnusní, tak jsou líní!

Pane jo, jsou tady knížky! A dost velký bichle. Téda… Fuj! Práskla slovníkem, až pod ním rupla suchá větev. Slimáci odporní, zrovna na ně musela šáhnout! Vilda bude děsně nadávat, nesnáší ve svém lese bordel. A když Vilda nadává, stojí celej den za prd. Miluše s povzdechem sebrala klacek a v hromadě zapátrala mnohem opatrněji. Všechno mokré, jak se to vysypalo z igelitky.

Nojo, po půlnoci začala průtrž, jako když lije vodu z kbelíků. Na dvoře stála voda ještě ráno, země ji nebrala.

50

Miluše obešla naleziště, nešlo jí to do hlavy. Proč někdo do lesa přitáhl tři slovníky, učebnici francouzštiny a… Poznala azbuku. Jelena jí totiž pár písmen ukázala. Kde té je asi konec? Taky šla pryč, ale snad zase do najt klubu. Byla moc hezká. No dobrá, čert vem Jelenu, ale co tady znamenají ruskocizí knížky? Měly tu snad Ukrajinky školení o sexu v přírodě?

Zavrtěla hlavou. Nezdál se jí ani něčí výlet s výdělkem. Tak dalůeko by se nechala zavést jenom hodně blbá holka. Bylo by taky moc divný, kdyby si až sem zákazník šlapku dovezl, žádný zbytečně necárá benzín. A tak daleko by je žádný pasák nepustil. Navíc si to s Vildou nikdo nechce rozházet. Fakt se tu děje něco zatraceně divnýho.

Rozhlížela se kolem. Že si dřív nevšimla? Po vývratech toho leželo víc, jako kdyby nejdřív odhodili těžké bichle, potom se protrhly igelitky a došlo na zbytek zásob. Pod další taškou našla pytlík, kam voda nepronikla. Rozbalila tmavé klubko. Fajn, Vildovi budou, zhodnotila stav nalezených ponožek. Škoda jich, kdyby shnily. Hnedka čtyři páry. Tmavý, jak je Vilda rád, šup do kapsy! A tohle je co? Autíčka. Bylo tady dítě?! Sakra, copak je Vildův les přístupnej na rodinný procházky?

Bastr za ní zakňučel.

“Divný, viď? Nejdřív knížky, potom tohle… Hele, co to leží za pěšinou? Kabát. Baloňák do lesa, to může napadnout leda burana… Tamhle další! Bastr, to je nějaký ženský. Jéžiš, mokrý jako hnůj! S tím se nepotáhnu, už se to zapařilo. Člověče, Bastr, to vypadá, jako kdyby utíkali…”

Strnula. Jak se k psisku otočila, prvně si všimla změn v jeho chování. Velký černý pes ostražitě hleděl za její záda a vůbec nevypadal nadšeně. Ani se nehnul, aby něco očuchal, spíš vypadal hlídačsky. Miluše nějak automaticky zapisovala do paměti každou podrobnost před sebou.

Rozházené věci odtud měla jako na dlani. Ta ženská utíkala přímo k ní, možná s děckem, chlap to bral šikmo úbočím. Současně Miluši došlo, co asi byli zač.

Chudáci běženci! Někomu strčili poslední prachy a on je nechal na vedlejší silnici. Převaděči jsou děsný kurvy. Možná zahlídli auto a letěli se schovat do lesa. Jo, za úplňku a ve světlých kabátech, to byli naprosto nenápadní! Jestli měli smůlu na policajty nebo auto zastavilo jen tak, zahodili všechno a zdrhali jako zajíci. S prtětem… To je příšerný!

Miluši se zadrhly slzy v krku. Kluk s ohmataným angličákem, co mu vypadl u máminy bundy. Přišel i o těch pět barevných mrňavých formulí, které zůstaly u slovníků a tátových ponožek. Jak starý si s tímhle mohl hrát? Osm roků? Možná míň. Chudák malej! Jediný děcka na tomhle posraným světě za nic nemůžou - a přitom všechno odserou desetkrát hůř!

Pomalu se vracela a sbírala hadry. Vrátí se sem s kárkou, ať binec zmizí. Co je zas tohle?

Příšerná kravata! Bastr kráčel vedle Miluše, netrpělivě přešlapoval, když sbírala a balila páchnoucí hadry do uzlů. Pořád se ohlížel, ale Miluši naplno zaujalo hodnocení stop.

“Hele, na co jsem přišla! Tohle byla spona do kravaty, je úplně na mraky. Škoda, byla docela hezká, jsou tu vyrytý písmena. Teda, takhle ji rozlomit, to chce páru! Jehla ještě trčí z látky, vidíš?

Jako kdyby tu kravatu strhnul šílenec. Byl tak vyděšenej, že roztrhnul i baloňák. Ale o co? Vidíš tu nějaký větve s kusem látky? Proč by tak šílel?”

Nadhodila šos kabátu. Roztřepaná zející díra nedávala smysl. Větve nadělají skoby, Vilda včera zlikvidoval bundu nejmíň sedmi podobnými. Nene, tohle se zachytlo pořádně, za velký kus. Jako když něco natvrdo drží a trhne… Padla na ni úzkost. Možná ozvěna děsu, který prožili ti neznámí.

“Chápeš to, Bastr? Fakt se mi chce brečet. Ještě, že tu nikdo není… Co je?”

S otevřenými ústy hleděla na psa, který nepřátelsky vrčel směrem k temnotě starého lesa. Vrčel a couval před něčím, čeho se bál. On, šedesátikilový postrach opilců a Cikánů z celého okolí! Teď konečně Miluši došlo, že je na místě, kde kdosi prožil veliký děs. Nechala hadry tak a pomalu se plížila odtud. Bastr souběžně s ní, otáčel se, dvakrát stanul. Nic jiného se nedělo. Slyšela jen výhružné varování psa, vlastní dech a kroky. Napřímila se a ohlédla. Přece se nebude bát přeludů ze tmy!

Bastr nesouhlasně štěkl. Nemusel, padlo to na v tu ránu desetkrát silněji, než předtím. Něco tam bylo, něco, z čeho měla strach už i ona. Také její les to cítil, mrazivě ztichlý navzdory závojům světla. Kde jsou, sakra, všichni ptáci?

51

“Víš, co tam je? Lidi to nejsou, že ne? Lidi, co tady utíkali.”

Při šeptání ukázala na svetr, který zrovna míjela. Předtím se spletla, tohle natáhne jen předškolák. Bastr nad zemí přejel čumákem, zvedl nahoru a zaskučel.

“Bastr, to ne… Nevyj!”

Chytla se za hlavu. Tyhle zvuky jejich pes vydává, když se něco zabíjí. Králíci, morčata. Nebo když lesáci přejeli kočičáka Mourka. Uf, konečně zmlknul! Má dneska divnej den. Milušiny oči se zastavily na světlé skvrně u pařezu. Botaska? Pěkně zašprajclá, proto si jí ve vývratu nevšimla! Lidi teda utíkali každý zvlášť, kluka s jeho strachem nechali být. Ztratil botu… zase musela blíž, zase musela něco dělat. Chvilku zápasila, než ji zpod kořene uvolnila. Podle stop malý upadl, možná si natloukl, možná se k němu vrátili, bafli za ruce, odtáhli… Rýha je hluboká, nechtěli ztrácet čas, prohlédli si ho až v bezpečí. Možná teď vyděšeně sledují, jak někdo našel jejich stopy. Strašně moc chtěla, aby koukali. Čert je vem, jestli ty dva kilometry na čáru zvládnou, ať si to zaslíbený Německo mají!

Bastr se vrátil ke svetru, strkal do něj čumákem a skučel. Miluši znovu přepadl děs. Zírala na výmluvnou brázdu v jehličí a trávě, vnímala sílící psí strach, nic nechápala a přesto se bála o vlastní zdravý rozum.

“Ty jo, co se to dneska děje?! Bastr, domů!”

4.

Vilda něco pálil na zahradě, v kamínkách, kterým pyšně říkal “zahradní krb”. Jojo, těch hadrů se bude dneska pálit mnohem víc. Kdyby tam radši zajel s kárkou on! Tváří se divně, to může Miluši na všechno přikývnout nebo ji seřvat, dopředu to nikdo včas neuhádne.

Přešlápla. Netušila, jak svého obrovitého muže a pána zrovna teď oslovit. Ohlédl se a zamračil.

Polkla. Nevypadá, že by měl náladu na vyprávění o lese. V tu chvíli Bastr čumákem strčil do košíku. Jasně, oddechla si, vždyť může začít odjinud, když byla na houbách.

“Budeš něco dělat na stole? Mám hodně klouzků a nechci svinit kuchyň.”

Přikývl. Jenže na co? Nebyla si jistá. Zase se zamračil a ukázal na psa. Jéžiš, ještě ho neuvázala!

“Už běžím, teď jsme přišli. Bastr, k boudě!”

Zpozorovala, jak Vilda ze stolu shrnuje noviny. Aha, smí tam naběhnout s houbama. Připnula psovi řetěz a spěchala všechno připravit. V kuchyni ji zalil studený pot při pohledu na hodiny.

Dvě hodiny se courali po lese? Honem všechno dohnat, aby si Vilda nevšiml!

Ani po sedmi letech společného života nedovedla Miluše vystačit se dvěma třemi slovy jako on. Při čištění hub konečně směrem k Vildovým zádům vykoktala hlášení o hromádkách,

zanechaných v lese.

“… Po obědě tam vezmu káru.”

Něco zahučel. Mluvila moc dlouho. Nejistě se k němu podívala. Něco se děje, Vilda kouří rychle, típá dlouhé vajgly. Tak má tam zajet nebo ne? Vůbec nechtěla, ale kdo tady jinak uklízí svinstvo?

“Můžu?”

“Vezmu to já. Jsi hluchá?!”

Škrabala houby rychlostí skoro rekordní. To tomu dala! Vilda vrčí jako Bastr. Když na ni zpod kloboučku vykoukl tlustý slimák, radši se kousla do rtu, aby ani nepípla. Už aby blbej den skončil! Smůla však Miluši provázela dál. Když konečně obědvali, odstrčil najednou Vilda talíř doprostřed stolu. Vyděšeně poznala smrkovou jehličku, vytaženou ze smaženice na okraj. Jak ji mohla přehlídnout?! To je malér! Honem vyskočila, sklidila ze stolu i svoje.

“Mám pýchavky a hříbky na řízky, osmažím…”

Zmlkla, sotva povytáhnul obočí. Aspoň, že bramboračku si přidal! Honem mu donesla cigarety a popelník se zapalovačem.

“Kafe?”

“Mmm.”

Takže nic. Seděla proti němu schlíplá, s rukama v klíně, aby hned splnila jeho přání a vymohla si kousek vlídnějšího pohledu. Dokouřil do půlky, zadíval se na ni. Tentokrát jako na kus dřeva, i hlas měl skoro lhostejný.

“Nemáš co dělat?!”

52

Přikývla, docela ulehčeně vyšla ven a spěchala co nejdál, až na zahradu. Plení a rytí je vždycky dost. Málem propásla Vildův odjezd, ale nevadí, stejně chtěla čekat, až pán zmizí za prvními stromy. Uklidila nářadí a vrátila se do domu, hladová jako pes. Lítostivě se podívala na kbelík, ve kterém skončila všechna smaženice. Měla na ni takovou chuť! Jenže když Vilda koukne, neexistuje neposlechnout.

Ukrojila si chleba, namazala hořčicí. Konečně se mohla najíst, ale nehltala ani nevychutnávala jako jindy. Ono to s Vildou moc nezacvičilo, což je zvláštní. Jindy by zrudnul vzteky, že mu někdo dělá po lese bordel. A navíc odjel na traktorku, jako by v lese hodlal dělat bůhví co. Nebo věděl, kolik toho bude. Jasně, vždyť mohl vzít kárku? Nadával přece, že je málo nafty.

Honem opláchla a utřela těch pár kousků nádobí, aby měla hotovo. Spokojeně si sedla v altánu s nohama nahoře a z otevřené krabičky pánovi štípla cigaretku. Pohodička! Jak ale vytáhla přes půlku, opatrně porovnala s Vildovými vajgly a típla co nejpodobněji. Nespokojená s výsledkem vysypala radši popelník do kamen a srovnala deku na sedačce. Jako že tu přičinlivě uklízela. Ze stodoly zaslechla kňučení. Mláďátka? Už dva měsíce tam nesměla strčit ani nos. Obezřetně se ohlédla k lesu a začala broukat písničku. Venku už taky zpívat nesmí, Vilda to zakázal. Jenže mláďata při písničce pokaždé ztichnou. Dneska ne, kňučení zesílilo. Jesně, je to Alfík. Ach jo, kňučení Vilda taky nesnáší. Ale teď nic slyšet nemůže, tak co.

“To víte, že vás má maminka ráda! Alfíku, buď hodný.”

Musela se smát, jak Bastr hned natáhl řetěz a temně zavrčel. Žárlí na ně jako malý!

“Tebe maminka podrbe, Bastříku, ale nejdřív přiloží do kamínek, jasný? Když v nich páníček potřebuje oheň, je lepší ho udržovat, víš? Teče, voda teče, po kamení skáče…”

Když byla malá, zpívala takhle po školních soutěžích, ale potom ve vsi zrušili školu a ve městě to bylo divný. V klubu taky jeden čas zpívala, dokud si nezničila hlasivky. Musela hodně vyřvávat a to jde hlas do háje. Proto jí Vilda nařídil, aby tu s nikým nemluvila, nebo podle chraptění hned každý pozná, co je Miluše zač. Když dneska krákorá jak zhulená kurva.

Písnička se vytratila, když Miluše viděla, jak v ohništi doutnají poslední uhlíky. Sakra, honem papír! Chytlo to. Zaplaťpánbu! Nové plamínky znamenaly naději, že den skončí klidněji, než začal. Zaplašily další důvod k Vildově naštvání. Miluše vzdychla a začala sekerou odštipovat třísky.

5.

“Heleď ho, pán Trojmezí osobně!”

Proti policejnímu autu se vynořil malý traktor s přívěsem. Postavu za volantem nebylo možné přehlédnout. Když Vilém Hurák zastavoval, nepoznali v jeho tváři naprosto nic. Kývnutím pozdravil a čekal, co bude. Volák obešel valníček a a zkoumal náklad. Nějaké hadrové rance, pár PET lahví, plechovek, staré knížky.

“Pane Hurák, vy jste se dal na sběr?”

“Ne.”

Praporčík Parma zalétl pohledem za Hurákova široká záda a odvedl řeč na výskyt cizích osob.

Hurák, jak se dalo čekat, nikoho neviděl ani neslyšel. Nebylo mu nic známo ani o nočním úprku krav. U nich prý měli klid, asi zdrhly jinudy. Možná při lijáku někde prásklo a splašily se. To všechno Parma nadhodil a Hurák odkýval. Nic víc, nic míň. Parma poděkoval a rozloučil se.

Volák hladkému průběhu moc nerozuměl.

“Proč tady převáží binec?”

Parma sundal čepici, pomalu otíral potítko. Slunce má ještě sakra sílu! Kolegovi odpověděl, teprve když zastrčil kapesník do kalhot.

“Tenhle Hurák sice moc řečí nenadělá, ale o to svoje se stará. Je to takovej ten Pražák, co zdrhnul z města do přírodního života a bere ekologii sakra vážně. Navíc má nějakej titul, tak bacha, ti jsou nejhorší. Byl náhodou ještě klidnej, když uvážíme, kolik vezl. Na jaře ho málem kleplo, jak našel ty německý pytle.”

“Ten brajgl tehdy dělal on?”

53

Do Volákova hlasu pronikla úcta. Hurák projel okolí, našel další skládky a rozhýbal oblast od městských úřadů až po celníky. Byla tu i televize. Parma přikývl.

“Jo, Hurák, to je kapitola sama pro sebe. Lidi o něm vykládají celý romány. Sedí věčně doma, v hospodě ho nepotkáš, ta jeho to samý. Ale je čistej, zatím. No vážně, museli jsme ho proklepnout, lidi zírali, že může vlastnit takovej kus půdy. Vyměnil to s Pozemkovým fondem, měl nějaký restituce, na všechno má papíry. Vezmi to napravo podél čáry a starý tržnice k městu. Stejně mám furt dojem, že tu v noci někdo běhal.”

“Uprchlíci?”

“Těžko. Spíš zloději masa, Novákům se s kravama už druhej rok docela daří. Slyšel jsem, že nedávno splatili úvěr. Sice mají ještě nějakej dluh, ale v týhle oblasti nedlužit bance, to už něco znamená. A máme tu dost lidí, co se na něčí práci rádi přiživěj.”

Bílý vůz se zeleným pruhem se tiše rozjel. Hned za zatáčkou se mužům zákona otevřel pohled mezi stromy. Sluneční paprsky dopadaly skrze větve v pruzích až na trávu, posetou červenými muchomůrkami. Za nimi se střídaly koberce barevných a různě hnědých hub, jaké ani neuměli pojmenovat. Volák se podrbal na zátylku. Vlastně se Hurákovi ani moc nedivil.

6.

Večer seděli venku. Na roštu se škvířily klobásy, teplý vítr lhal, že léto ještě nekončí, na čistém nebi zářilo stále více hvězd. Chvíle, jaké Miluši příjemně hřály. Vildovo mlčení bylo klidné, co víc si přát?

“Víno?”

Vilda nečekal a rovnou od nohy stolu zvedl krabici. Sám pil jen svoje extrovní z lahve, ale tohle sladké Miluši stejně chutnalo víc. Seděla skoro v pozoru, protože Vilda vytáhl i sklínky, co měl na venkovní posezení, a ještě je otíral utěrkou. Obě! Na sklo domácí byl stejně náročný jako na zkumavky. Na Miluši kývnul, ať zatím obrátí klobásy.

Zbystřila. Nebyl vlídný jen tak. Připomínal jí toho někdejšího chlápka, co si ji ukrad’ přímo ze štaflu za Kláštercem a dovezl sem. Oblbuje ji, má něco za lubem. Předtím taky všechen binec z lesa sám vyložil a odnosil. On a binec, to nejde dohromady.

“Alfi kňučí,” sondovala mužovu výdrž. Bez mrknutí kývl. Nalil jí červené a zkoumal svoje.

Vilda pil jenom bílé, vždycky k němu čichal a prohlížel skrze sklo. Miluše se napila naráz.

Hlt tvrdého by byl lepší, ale to Vilda nepěstuje.

“Budou další. Ráno doneseš kalendář.”

Miluše si pomalu sedla. V duchu už se viděla dole, v laboratoři, zase vyšetřovaná a zkoumaná.

Vilda dolil víno a uznal klobásy za hotové. Stěží snědla jednu, víc nemohla.

“Máš Alfiho s Betynou…”

“Hovno mám. Beta chcípla.”

Na tohle Miluše potřebovala flašku. Nejlíp vodky nebo fernetu. Nebo ránu do hlavy. Zírala na muže, který točil svojí skleničkou a přes víno čučel k tmavnoucímu nebi.

“Jak se to stalo?”

Pokrčil rameny. Miluši napadlo, že by se neměla ptát, ale nemohla zůstat jako on, klidně sedět a civět. Jsou to přece mláďata! Byla… Nadechla se, opakovala otázku. Pokorně a tiše, skoro prosebně. Znovu jí dolil.

“Zdrhli a přežrali se. Zpátky přišel Alfa sám.”

Schoulila se na sedačce, jako by ji zbil. Vzpomněla si na dopoledne. Bastr v lese vyváděl, jako když větří nebezpečí. Nad mrtvou Betynkou by určitě jenom vyl. Možná ještě žila? Možná se jí pes bál, proto nechtěl blíž… Když se Miluše v duchu vrátila do lesa, ruka se jí zatřásla, až víno cákalo ven. Zakuckala se.

“Možná… zrovna Betyna potkala…”

Nedořekla. Vilda ji upřeně pozoroval, jako kdyby něco vyvedla. Visela na něm očima. Praští ji nebo seřve? Jenom přikývl. Otevřela pusu, ale nevydala ani hlásku. Mláďata se v lese přežrala?!

Panebože, čeho asi… Zbytek vína do sebe nalila jako vodu.

7.

54

Konečně měl dost času na vyšetření. Z těch kousanců na rukou a stehně se holka nepodělá - a radši sebou nebude mrskat, aby to nebolelo víc. Zkusila pohnout rukou, jakmile rozsvítil. Odtáhl deku, ale plstěnou masku si nechal. Několikrát polkla, olízla oschlé rty a pokoušela se něco říct.

“Ruhe!”

Pobaveně sledoval, jak sebou po německém povelu škubla. Rusáci to prostě mají pod kůží.

Zkontroloval přikurtování. Neměla šanci na odpor natož na únik. Podle všeho zatím nic

nezkoušela, nadopoval ji dobře. V noci ji nesvlékl úplně, jenom obnažil, vyčistil a ošetřil rány.

Přes den zůstala tady, aby se s ní netahal a zůstala v čistotě. Myslel, že se přesune sama, aspoň ta šlápota nahoře se dokázala odtáhnout vždycky. Jenomže česká kurva má holt solidnější matroš než slavná ruská žena. Pořád vypadá, jako by ji šáhnutí přelomilo. Nohavici předtím odřízl, teď aby stáhnul zbytek. Ne, že by nadšeně jásal, stačila se pochcat. Hmm.

Nikdo po něm nemůže chtít, aby látal jak švadlena, ale stehy jsou klidné. Pokud tedy může soudit, protože fleky jódu a modřiny dost zkreslují. Víc Viléma zajímal zbytek těla. Proti šlapce vypadá tahle Rusanda jako z porcelánu. Rychle se prostříhal k nahotě. Vida, opalovala se bez ničeho, ale ne moc. Kůže hladká, nahoře jemně vonící. Až odstraní celé kalhoty, bude taková všude. Prsy pevné, docela velké… Sotva je dlaní proměřil, ztuhla znovu. Pokračoval v hlazení, spodek ještě nechal na pokoji. Nechtěl přijít o ty její příjemné záchvěvy strachu, které cítil a opětovně vyvolával.

Zespoda prstem obtáhl hebkou bradu, dvakrát lehce přejel přes rty. Sem a tam obkroužil jejich provokující tvar. Pěkně rudé od přírody, možná skutečně sladké. Nadechla se, jako když zadržuje vzlyk. Docela roztomile.

Zatímco levá dlaň vychutnávala měkké obliny hrudníku, prsty pravé rozhrnuly bohaté

hnědočerné vlasy a objevily boltec se zlatou kytičkou uprostřed lalůčku. Vzduch houstl ženiným strachem. Byl spokojený, nic lepšího se mu nemohlo přihodit. Dobrá košist!

Sjel dlaní na břicho, pod záda, druhou rukou ji konečně zbavil kalhot a prádla. Třásla se už po celém těle. Přesto, mrcha, zkusila poodsunout pánev, když prsty pročísl bohaté ochlupení a směřoval dolů. Zasmál se tomu. Stiskl stehno, zatím jen dole pod stehy. Vykřikla bolestí. To je ono! Přehmátl o kus výš, vychutnal další ženin výkřik. Bude dobrá… Přitáhl ji za boky, nasměroval svůj ztvrdlý klacek a prudce té děvce zarazil dovnitř.

8.

Ráno jako po výprasku! Miluši bylo zle, jak dlouho ne. Měla pocit, že se skutálí z postele. Sice už dlouho tolik vína nevypila, ale takovou motolici nepamatovala ani z dávných divokých nocí v klubu. Bylo už světlo. Jéžiš, Vilda! Zvířata!

Strach ze zaspání vystačil Miluši jenom na pár kroků. Mohla si vypomoct jedině studenou vodou a zvracením, což dneska nijak zázračně neúčinkovalo. Přesto během pár minut snaživě

vrávorala dvorem, krmila králíky, dala psovi, sestoupila do zásobního sklepa pro maso.

Nejen, že ji příšerně bolela hlava, ale navíc tady dole nějak začaly blbnout i uši. Šramocení, to ano, hned by věděla, že sklep objevila další generace myší. Ale šoupání, hučení a tak podobně? Taky řetěz jako kdyby Miluše odněkud slyšela. Blbost! Nebyla schopna určit, z jakého směru by to mohlo pocházet. Pod nízkou klenbou šel zvuk odevšad nebo jen tak visel mezi pavučinami. Prostě důkaz, že včerejší víno Miluši naprosto nesedlo. Kdyby tak Vilda někdy koupil aspoň kofolu…

Teprve, když nalila na maso vodu a zapla sporák, došlo jí, že vaří zbytečně moc. Stačí půlka, když Alfi zůstal sám. No tak se půlka schová nebo kus porce dá Bastrovi! Nemusí, chudák, přece žrát jenom granule. Nene, takhle ne, to je špatně! To nemůže říct nahlas, to by Vilda vyváděl. Fakt toho masa vzala moc. Možná, kdyby nějak ulomila půlku? Lítostivě pohlédla na mikrovlnku. Moc malá, tam zmrzlé maso nenacpe. A Vilda už vstal. V tu chvíli se málem

rozbrečela strachy. Ještě mu ke všemu nedonesla snídani!

9.

55

Zase ji bolelo břicho. Strašně moc. Miluše by se nejradši by se stočila do klubka nebo trochu chodila, to na porod pomáhá. A to ji oba chlapi ještě vojeli v autě, aby měla věc rychle za sebou!

Nenáviděla nemocnici, nenáviděla stůl, na kterém ležela, nenáviděla kecy, co šly odvedle. A ze všeho nejvíc teď nenáviděla všechny chlapy včetně pasácký party, pro kterou šlapala.

Byla tu jako kupka smetí, všichni kolem jentaktak zdvořilí, přitom studení jak psí čumák.

Nemohla se ani hnout, jenom čekat, až přijde správná doba porodní. S roztaženýma nohama, nasměrovaná proti otevřeným dveřím. Na šlapce přece nezáleží, že jo. Dodneška myslela, že v nemocnici každého schovávají za závěsy. Jenže když jí nejmíň pět lidí vidělo spodkem až do krku, pochopila, jaký je pro zdejší slušňáky hovno. Nebo ještě míň, protože i hovna prej doktoři dovedou zkoumat. Nejradši by si vytrhla hadičku z ruky a zdrhla, ale nedosáhla tam. Ani zuby ne. Měla strach. Tvor, co chtěl ven, s každou bolestí víc a víc připomínal vetřelce, který se nejspíš prokousává ven. A všichni jsou v klídku, bez zájmu. Blila by z toho nebo křičela, kdyby se nebála těch upjatých ksichtů v bílém. Svině mafijácký! Aúú! A znovu, bolelo to k umření.

Zabíjí ji to, trhá na kusy! Asi zavyla nahlas, protože přidupala hodně otrávená sestra.

“Nešilte nám tady, teprv to začíná. V nemocnici má být ticho, jasný?!”

Koukla na kapačku, otřela Miluši pusu mokrým hadrem a šla si zase vedle. Fuj, to byla studená, namočená vložka! Náramně se baví, kecají o dovolených. Přišla další vlna bolesti, za ní druhá. Rodička se vykašlala na ticho a zavyla pořádně.

Miluše byla zpocená hrůzou. Pořád cítila řemeny na zápěstích a nohy pod koleny připoutané v korytech, ještě se vnitřkem hrnulo a tlačilo cosi strašně velikého. Dralo se to ven, cítila rozestoupené kosti, křeče v kyčlích a oheň pod křížem. Jako tehdy. Stočila se do klubíčka a domlouvala si, že to byl jenom sen. Už od něj měla skoro rok pokoj…

Děcko jí vůbec neukázali, protože při příjmu nahlásila, že ho nechce. Ale bylo děsně velký.

Dlouho jí zašívali, až jim došlo umrtvení a deset stehů píchali do živýho. Možná schválně, hnusný na to byli dost. Doktor byl děsně sprostej, že se mu všechno trhá pod rukama. Tolik roků a pořád se to vrací!

Proč v tom snu nejsou taky všechny Vildovy pokusy? Proč se jí zdá jen o tom prvním? Alfi s Betynou měli přece trojče, tohle rodit taky nebyla legrace! Betyna… Ach jo. Do Milušina vědomí připlouvaly věci odstrčené dozadu. Stopy v lese, přežraný Alfík, Betyna. Zase viděla tu rýhu v jehličí. Jestli to děcko neodtáhla máma, tak…? Zvedl se jí žaludek. Neměla včera zase tolik pít, když to předtím nesedlo! Jenže Vilda už krabici otevřel, škoda toho. Nesmí přece ohrnovat nos, když je Vilda výjimečně hodný!

Opatrně se plížila na záchod s rukou na puse. Samou úlevou, že dorazila bez úhony, na malou chvilku zvracení odložila. Jenže jak vzpomněla na Betynu, šlo všechno ven. Jéžiš, jak je to použitý víno odporný! Rychle a co nejtišeji všechno poutírala. Zalehla v kumbále, aniž se Vilda o patro výš třeba jen převalil. Zbytek noci spala trhaně, vadil jí i vítr ve větvích. Teprve nad ránem si uvědomila, že vůbec neslyšela Bastra. Projelo přece kolem nějaké auto? Znovu se vydala domem a z okna koupelny sledovala Bastrův řetěz. Pes je pryč! Nadechla se. Je chvíli sama, Vilda ho někam vzal.

Znovu zalezla pod deku. Měla by spát, byla utahaná a jako praštěná, ale sotva zavřela oči, byly tu zpátky obrázky z porodnice. K nim se po zvracení přidala postavička, vyděšená v nočním lese.

Tvář se jí měnila, ani barvou vlasů si Miluše nebyla jistá, ale tím to bylo horší. Pořád na toho malého musela myslet, vracel se jí a stavěl před oči. Hlava začala bolet jako střep. Kdepak střep!

Ozývala se hůř, pálivě. Jako by se mozek uvnitř rozžhavil!

Musela vylézt, projít kuchyní, vlézt do komory. Teprve když omylem sáhla na pytlík s krysím jedem, vyhoupla se ona nejasná myšlenka jako míč nad vodu. Nějak zblblá vytáhla plechovku a četla návod. Opravdu, bez chuti, zápachu, bez bolestí… Ale trvá to dlouho. S jednou plechovkou nevystačí a nic dalšího nemá. Znovu četla o účincích a mořila si hlavu. Je něco takovýho, podobnýho, úplně jinde… Zatím musí stačit, co tu má!

Na chladné chodbě odklopila pokličku na hrnci se žrádlem. Když sypala šedý prášek na masovou směs a pomalu vmíchávala, třásly se jí ruce. Skoro nedýchala, nastražená na zvuky venku. Dobrý. Zaklapla plechovku, strčila do papírového sáčku, rychle běžela do komory a 56

opatrně vrátila na místo. Srdce jí bušilo až v krku, tlouklo nahlas. Dokonce měla pocit, že v prázdné kuchyni, kde vyčerpaně padla na židli, slyší jeho ozvěnu.

Napila se vody a přinutila jít k sobě. Když míjela otrávené žrádlo, strnula. Vrznutí vrat projelo celým tělem a přimrazilo na místo. Vtom zahlédla šedý poprašek na skřínce. Úplně svítil, tloukl do očí! Běhala potmě, nevšimla si včas. Venku zařinčel řetěz, Vilda uvazuje Bastra! Prudce se nadechla, vrhla k hrnci a spodkem košile místo otřela. Jako šílená jinou částí otřela poklici, ucha i kliku od kuchyně a honem zapadla k sobě. Právě se přikrývala, když pán vešel do domu.

Pomaličku dokončila pohyb a zavřela oči. V tu chvíli si vzpomněla, čím se dá zesílit právě tenhle jed. A jak přimět Vildu, aby koupil další.

10.

Ráno se nedělo nic zvláštního. Připomněla Vildovi, že mají mrazák poloprázdný a do města přijede náklaďák z drůbežáren. Potřebují další Kumatox, starý spotřebovala do děr na zahradě a myši teď na zimu polezou do baráku jako vzteklý. Přikývl. Nic víc? Miluše ovládla vydechnutí, vydržela až ke králíkům, Když ostřila srp na kopřivy, přistihla se při smíchu. On nic neví, vážně nic nepoznal! Než dotáhla ošatku zezdola od plotu, vzal žrádlo mláděti do stodoly a odjel nakoupit.

Míla se spokojeně vracela do domu. Nezapomněla poplácat psa nad miskou. Jéžiš, to ne! Miluši zatrnulo. Vilda Bastrovi dal mláděcí maso! Jak ale natáhla ruku k misce, pes výstražně zavrčel.

Nenechal se odlákat ani náhodou. Bodejť, vždyť maso je lepší, než granule! Vzdala to, kopla do řetězu. Projednou to chlupáč přežije.

“Bude ti blbě, chápeš? Ale dobře ti tak! Ještě mě kousni, vořechu nenažranej!”

Koukal pohrdavě skrze ni jako Vilda. Potom zpozorněl, něco se mu přestalo líbit. Přijíždělo auto a jejich nebylo. Bastr zavrčel a potom se zuřivě rozštěkal. Šílel, stavěl se na zadní, div mu od tlamy nelítala pěna.

“Klídek, já tě nedám.”

Zastavili za vraty a vylezli. Policajti? Toho staršího znala Miluše od vidění, tvářili se normálně.

Pozdravili a chtěli Vildu. Musela Bastra dvakrát praštit, aby přestal řádit a bylo slyšet vlastního slova. Uraženě se stáhl za boudu.

“Muž jel nakoupit. Stalo se něco?”

“Ne, nebojte se. Jenom nám dal echo, že kolem prošlo pár cizích. Už je máme, motali se po celým tomhle cípu, byl jich plnej autobus. Chtěli jsme se ještě na něco zeptat.”

“Možná Vildu potkáte na náměstí, jel pro karton slepic k Avii. Asi ho vzbudil pes, ten i v noci hlásí všecko, i auta.”

“Vy o ničem nevíte?”

Zavrtěla hlavou.

“Ale né, já spala jako dudek. Večer jsme seděli u ohně, grilovali a pili víno. Byla jsem utahaná a stačilo mi málo.”

V tu chvíli si uvědomila, že přesně tak to bylo. Včera, stejně jako předevčírem. Byla naprosto vytuhlá až do toho zvracení. Zbytek noci taky ještě pořádně zblblá… Že by v tom víně něco bylo?

Některé prášky se rozeznají špatně, to se mezi holkama dobře ví. Ostatně, většinu z nich dostali pasáci do rukou přesně tak: Někdo je nafetoval a odvezl šlapat.

Miluše vydolovala úsměv a počkala, dokud policejní felicie nezmizela za stromy. Sakra! Vilda ji tím pořádně naštval. Ví přece, že Miluše nemá, kam jít. Zůstane, i když Vilda chce znovu…

Výprask ani obojek na řetězu v díře Miluše podruhé zažít nechce a do ničeho mu nos nestrká.

Donosila mu mláďata, předtím vydržela všecky nepodařené pokusy. Bez doktorů, jenom s ním!

Akorát jednou skučela bolestí, až Bastr přetrhnul řetěz. Ale přešlo to, protože jak Vilda říká, správná kurva přežije všecko. Teď to má začít znova… Miluše se sesunula na schod před dveře.

To nejde. Tak jako nemůže být Alfi, nemůže přijít nic dalšího. Nevěděla jak, ale bylo jí to už naprosto jasné.

11.

57

Ella již neležela na železe a neměla zakryté oči. Byla nahá, v nějakém hadrovém pelechu. Když ve slabém světle z modré žárovky nade dveřmi rozeznala víc, viděla u protější stěny kbelík přikrytý hranatou deskou a vedle na zemi rendlík. Ještě dvoulitrovku od coca coly, asi s vodou.

Zkusila vstát, jenže hned první pohyb zabolel v břiše. Navrch strašně ztěžkl krk. Co to… Obojek?!

Řetěz?! Opravdu, je uvázaná jako pes!

Ella pomalu osahávala široký kruh z tvrdé kůže a uvědomila si stejná pouta na zápěstích a u kotníků. Řetěz je jenom u krku, hmatala po něm až k železnému kruhu na zdi nad její hlavou.

Rázem se rozpomněla a věděla naprosto všechno. Les, smrad nemocnice, probuzení na kovovém stole. A zbytek. Každou vteřinu.

Přitiskla si obě dlaně dolů na břicho. Ještě to tam bolelo, ale naštěstí víc dole, jejich malý zůstal v klidu. Pravé stehno řezavě pálilo, doktor tam nedal žádný obvaz. Nitě byly citlivé jako struny. A potom ještě sadisticky mučil, hajzl! Na co ji tedy zachraňoval? Možná, že tam v lese nebyl on. Jenom ji ošetřil? Nebo jsou dva a doktor slouží psychopatovi. Sešil ji a nechal druhému na hraní… Ella neměla jasnou hlavu, přes myšlenky se líně převalovaly mlhy. Také bolest, v různých podobách, ozývající se ve všech částech těla. Opět ucítila cosi známého. Pach nemocnice byl i tady, hodně slabý, ztrácel se v dalších smradech. Proč to všechno? Tady, na Západě?! Otřásla se. Strach z dalšího dění rázem Elle smazal chuť tohle téma probírat.

Dovlekla se k misce s jídlem a sáhla po lahvi. Voda, skutečně! Chutná a čistá, naráz vypila přes půl litru. Čichla k jídlu, nějaké vařené maso s něčím. Neslané, divné. Zvládla sotva dvě sousta a znovu se napila. Kbelík nezkoumala, zblízka páchl jednoznačně. Záchod.

Hm, jsou tady zařízeni, asi nebude jediná. Odhadovala velikost své cely. Tři krát čtyři metry? Víc ne. Žádná okna, pouze dveře. Vydala se k nim, ale řetěz ji zastavil o půl metru dříve, než mohla dosáhnout na kliku. Fašisti němečtí, pořád jsou stejní! Kde asi drží Solovjova s jeho malým Geňou? Odplížila se do pelechu, popřikrývala hadry a snažila vymyslet, co s tím.

Světlo zhaslo. Najednou Ella věděla, že tu není sama. Nic nevrzalo, ale Němec byl uvnitř.

Rozsvítil normální žárovku, honem si zakryla oči. Světla bylo moc, řezalo. Přišel blíž, zkusila po něm sáhnout a bránit se. Obě paže zkušeně chytl, zahákl za pouta. Vůbec si nevšimla, že na zdi mimo kruhu s řetězem něco je. Rovnou jí natáhl hadr na hlavu. Jeho povědomá maska přes oči neslibovala nic dobrého. Všechno dělal rychle, nacvičeně. Stačila zahlédnout jen jeho zakuklenou hlavu. Vykopla levou nohou. Vzápětí naráz zchromla. Rána proudem! Co jiného?

Ničím nemohla pohnout, ležela a bezmocně čekala. Nebude prosit o milost, ale nedovolí mu… ne, už ne!

Zase ji osahával a vzrušeně dýchal. Strach ji rázem ochromil víc, než předchozí rána. Už se dotýká stehna, rozvírá nohy - ať neublíží malému! Spustila překotný proud proseb. Nezajímaly ho, hrubě zaryl prsty mezi stehy. Tělo se jí vypjalo do oblouku, v bolesti zaslechla čísi jekot.

Byl její, křičela do ochraptění.

12.

Dneska jelo ze šichty lidí víc, většina se jich svezla nakoupit do Aše nebo Chebu. Autobus byl nadupaný, že se ani uličkou protáhnout nedalo. Řidič Vejvoda tentokrát musel skoro křičet, aby se s Vlaštovkou slyšeli. Za nimi to šumělo jako v úle, protože ženské probíraly nákupní plány.

V kulturáku jsou Slováci s výprodejem a za týden dorazí parta z Třince. Přesto jich většina ztichla, když na plácku u slepičárny míjeli autobus a tři policejní auta.

“Dneska měli dobrej úlovek, přes dvacet zdrhlíků. Proto vzali autobus, ale možná ještě nemaj všechny.”

“Chudáci,” protáhla starší žena k sousedce. “Podívej, ti sem přišli odněkud z Indie a tak. Nojo, jsou všichni tmaví. Všimla sis, mají s sebou ženské, možná i děcka. To není moc rozumný.”

“Jsou blbý! Jako kdyby si pomohli. Copak nevědí, že je na Západě nikdo nechce? Hele, Slávko, kašli se na ně. Budem je živit někde v lágru za naše prachy a ještě jim cálneme cestu zpátky.

Letadlem! Copak my si to můžem dovolit?!”

“No, voni žijou v takový bídě, že i našinec jim připadá jako pracháč. Říkali to v televizi.”

58

“Jó, ty kecat uměji! Dobře jim na to skáčeš. Jenže taky mluvili o velikým kšeftu, co mají převaděči! Hele, Slávko, jestli jsou fakt takoví chudáci, kde teda berou dolary na cestu?

Tisícovky dolarů! Vidělas tolik prachů pohromadě? Já ne.”

Proti tomu nebylo, co říct. Autobus minul ještě dvě známé figurky s kárkami železného šrotu a hovor se stočil na jednodušší téma. Potom vjeli do města a první várka se začala chystat k bankomatům. Na svatého Berouse je nutno korunám utrhat drápky. Projíždějící policejní kolony si za pár minut všimli jen ti, kdo zrovna hodlali přeběhnout Hlavní. Před policajty je lepší přece jen těch deset metrů k zebře popolézt. Poslední dobou nejsou líní zastavit a napařit pokutu.

No představ si, Slávko, chodcům. Kdo přitom jezdí jak hovada?! Řidiči přece. Samá buzerace na obyčejný lidi tu je!

13.

Vilém si dal kafe v altánu, pokuřoval a listoval Instinktem. Venku bylo ještě příjemně, atmosféru podtrhoval pracovní ruch vzadu za krbem. Šlapka zryla zahradu, teď doluje pěknou hlínu u třešní a převáží na záhony. Taky jí to občas zapálí, ale potřebuje pevnou ruku. Vilda má dobrou náladu, tak jí i ten Kumatox pořídil. Co se stará o všechny myší díry, je skutečně po baráku klid. Tohle se vyplatilo, jeho okamžitý nápad měl fakt jiskru geniality. Ukrást šlapku po porodu a dát za to jen pár litrů benzínu při zastírání stop! Když je držená u huby, maká jak fretka.

Jo, páníček je spokojený. Skoro spokojený. Dopřává si sexy kvalitku, ale jinak je ten materiál v laborce naprosto k ničemu. Kráva ruská, musí mu sem lízt gravidní?! Co s tím? Teď už se hodí leda na výcvik Alfy! Jo, to by šlo. Vždycky povely chápal líp, než Betyna. A páník by byl dřív za vodou, nemusel moc brzo honit prachy. Je dost fajnšmekrů, co chtějí bojovnou raritu. U Alfa je kvalita zaručená, žádný šmejd. Čistokrevný vlkodlak z kurvy a vořecha… Vilém se kuckal smíchy a měl co dělat, aby nebouchnul nahlas. Ovládl se kvůli šlapce, nehodlal před tímhle ztratit glanc.

Dneska si udělal očko u policajtů, Parma se div neklaněl. Vilda potáhl z cigarety a zkusil vypustit kroužek. Povedlo se. Druhý a třetí stoupaly za ním, plynule se rozplývaly a Vilda na své noční akci nenacházel chybu. Tyhle přičmoudlíky pustí policajtům kdykoliv. Bylo jich moc, někdo mu je vypustil do revíru bez dohody. Dělali rachot, že by na ně policajti za chvilku přišli sami. Do budoucna by se ale snad dalo uvažovat o jejich ženských, ty jsou zvyklý rodit jedno za druhým. Nějak odlákat od chlapů? Uvidí se. Ubytování má pro ně hotovo raz dva… Znovu ho pokoušel smích. Zároveň se otočil vítr a praštil Vildu do nosu silným zápachem.

“Hrabeš mrtvolu?!”

Šlapka nadskočila, asi upustila lopatu. Viděl, jak se za rybízem narovnala.

“Já… čistím trativod, dám kal do díry a …”

Šel se podívat. Stála u strouhy se svěšenýma rukama, očima visela na jeho rtech. Tvrdý výcvik je znát, roky práce se mu vyplatily. Koukala jako pes, který neví, na čem je. Mít ocas, tak zkusmo mávne, aby páníčka ujistila, že je v plné pohotovosti. Psovi by Vilda hodil klacek, tomuhle tady zkontroluje práci. Hm. Vykopala celkem slušnou díru, na jejímž dně se zaleskla vrstva

černošedého bahna. Páchlo tak, že by překrylo i mrtvolu. Koukl do odkryté jímky. Okraje sudu neviděl, stálo tam moc vody.

“Odveď všechnu vodu, pročisti přítok a taky sklep.”

“Díru můžu nechat?”

“Máš všechno vybraný?!”

“Ne.”

“Tak se blbě neptej!”

Vrátil se zpátky. Nejhorší je vždycky uklízení, takže díky Alfovi teď může problém Rusandy pustit z hlavy. Pod kalem její zbytky ani policejní pes nevyčuchá. Ta kurva líná se hýbe jak zpomalenej film, díru nejmíň týden zahrabat nestačí. Jojo, času dost, Alfa rozkazy pochopí do tří dnů, elektrický bič mu pomůže. Dobrá věcička! Vilém Hurák zvedl nohy na židli a pokračoval v uměleckém tvarování cigaretového kouře.

14.

59

Zase večer s ohněm, jenže Miluše ztratila chuť i zájem o Vildovy vlídnosti. Byla utahaná jako pes a nepovzbudilo ji ani vědomí, že zvládla otrávit další hrnec žrádla. Udělala míň, aby tentokrát na Bastra nic nevyšlo. Chudák, celé odpoledne po té první várce polehával a chrápal.

Teď seděla v altáně na staré skládací židli a trpně čekala, až ji Vilda pošle pryč. Když zase vytáhl vínovou krabici, zkusila opatrně odmítnout. Podíval se na ni se zdviženým obočím, pohledem, jakým dokázal odhalit i tajné myšlenky. Přikrčila se. Postavil před ni sklenici, tentokrát bez prohlížení a leštění. Přistrčil víno blíž.

“Nne, děkuju. Dneska opravdu ne.”

Vstal, naklonil se k ní a mohutnou postavou zastínil většinu světla od ohně. Skrčila se ještě víc, ale zavrtěla hlavou. Nepraštil ji, jenom pomalu usedl zpátky.

“Kurvo pitomá.”

Slzy jí vylítly do očí. Věděla dobře, čím byla a za co mu má být vděčná. Jenže… Netroufla si na víc, neměla proč. Užuž pokorně sahala po krabici, když se jí vrátilo podezření na prášky.

Zvedla hlavu. Vilda koukal přimhouřeně, číhal. Ruka zůstala ležet na stole.

“Jsou v tom prášky.”

Ušklíbl se, nestála mu za odpověď. Zapálil si novou cigaretu. Miluše několik minut zírala na svoje prsty, na krabici, do ohně. Překvapil ji proud vlastní tiché řeči.

“Je to kvůli lesu, že jo? Ten malej kluk tam zůstal, sežrala ho Betyna. Chlapa se ženskou možná taky. A já mám bejt zdrogovaná, abych ti náhodou nezdrhla. Abych nepráskla, co děláš. Ve dne si mě ohlídáš, furt makám, ale musíš taky spát. Bastr by mě pustil, má mě rád.”

Vilda mlčel. Miluše měla pocit, že se její řeči zastavily ve vzduchu a visí nad nimi jako deka. Vstala, popošla až před něj.

“Už to nechci. Nechci nic novýho, nechci, aby to žralo lidi! Ten kluk… Aáu, nech mě!”

Klečela na zemi takovým fofrem, že nepostřehla, co se přesně stalo. Hlavu škubnutím za vlasy zvrátil dozadu a ve tváři mu viděla rudý vztek. Zažila ho teprv jednou, ale stačilo to. Slyšela se, jak honem honem škemrá a prosí. Hodil s ní stranou a odplivnul si. Rostla jí boule na čele, ale jestli dojde na výprask, bude toho víc. Jen aby nekopal!

“Sem poď!”

Opřel se s roztaženýma nohama, ukázal na rozkrok. Váhavě se přiblížila. Tohle? Sáhla ke gumě tepláků, aby je stáhla dolů. Přitom tázavě vzhlédla a podle přikývnutí poznala, že chápe správně. Tohle je její místo. Místo blbých keců ho má pánovi pořádně vykouřit.

15.

Alfa nezklamal. Vilém Rusandu připoutal i s nohama a dovolil Alfovi očichávat celé její tělo.

Zvlášť stehno ho lákalo, vonělo mu ze všech míst nejvíc. Mlčela i ona, asi poznala jeho vrčení. Možná i pach. Alfa reagoval na zatažení vodítka. Pochopil, že teď nesmí ani pomyslet na chňapnutí nebo kousnutí. Třásli se oba.

Alfa víc, nedočkavě. Z tlamy mu skáply první sliny. Rusanda se bála vydechnout, pod maskou určitě třeštila oči. Viléma zaujalo, jak se Alfa dvakrát vrátil mezi ženiny nohy. Dal mu větší volnost a se zájmem sledoval, co z toho bude. Možná už dospěl, roste přece dost rychle. Když je jeden psí rok za čtyři lidské, tak po křížení - Může to vypadat zajímavě. Jo, topoří sse mu…

Sakra, pomohl si tlapou! Jedeš, hajzle! Strhnul Alfu, šlehnul ho proudem. A znovu, ať ví, kdo je pán. Zakňučel stejně jako ta ženská, ale dál žádostivě cenil zuby. No jistě, čerstvá krev. Až po třetí ráně Alfa pokorně odlezl ke dveřím a nechal se odvést nahoru.

Ženská zatím naříkala a kroutila se, přitom jí udělal jenom škrábance. Vilém byl naštvaný na oba. Německy ji okřikl a zaklel. Vyvlékl kotníková pouta z háků. Je pružná, má docela hezká lýtka… Uměla se pod kůží klepat tak, že na ni znovu dostal chuť. Zakrvácené ochlupení mu nevadilo, spíš zvětšovalo šmrnc. Srdce jí bušilo, že bylo slyšet i kousek nad kůží. Sakra, bude jí přece jen škoda!

Asi se na ni podívá, až ji dá Alfovi naostro. V plném světle. Baterka toho v lese moc neukázala, ke všemu ten chlap skončil až v hustým houští. Teď ještě rozhodnout, jestli ji bastrovi přiváže nebo nechá jen tak. Kdyby se trochu bránila, užije Vilém víc podívané.

60

Hm, obojek Rusandě určitě zůstane, aby Alfa nemohl jít nejdřív po krku. Bylo by moc rychle po srandě. Vilém plánoval, představoval si a jeho vzrušení rostlo. Tahle to s ním umí! Možná ji nechá úplně vyhojit… Zkontroloval zvukotěsné dveře a zase jí umožnil vřískat, dokud neztratila hlas.

16.

Miluše spala tvrdě i po jediné skleničce vína. Jenže mnohem líp než dřív. Zato Vilda vyspával dlouho. Úplně v pohodě a skoro se zpěvem tím pádem do dnešní várky žrádla vmíchala zbytek jedu a navrch dvě plata acylpyrinů. Jestli tohle nezabere, tak už nic! Dala rychle králíkům i morčatům, spokojeně podrbala Bastra, který už zase mával ocasem. Na zahradě dodělala záhony a snad už naposledy před zimou vyplela jahody. Prořezala rybíz a maliny, vyvázala šlahouny a spravila dvě díry v plotě. Mezitím doschl zbytek prádla, všechno na žehlení. Dělala by ještě mnohem víc, jen aby nemusela myslet na Vildovy pokusy.

I kdyby to vyšlo s Alfim, stejně budou další, teď jí to bylo jasné. Mít je v břiše bylo jiné, než normální děcko. Než opravdové. Když začala vzpomínat, nacházela spoustu rozdílů. Třeba když se tamto mrskalo, holky po tom sahaly a zkoušely poznat, jestli je to zadek nebo hlava. A Miluš sama jednou držela takovej kousek, co se vyšťouchnul a hrozně trčel. Určitě to byla patička nebo loket. Někdy to byla docela sranda a hlavně Miluši nesla hodně prachů. Pasáci byli spokojení a vozili mamině sladký.

Malí chlupáči jí naopak zůstali jenom pár týdnů, ale … Ono to nebylo vůbec roztomilý, jak si předtím představovala! Normálně jsou přece koťata, štěňata a mláďata vůbec takový sladký kuličky. Tohohle se dlouho štítila. Když tomu dávala pít, stříkalo jí mlíko z bradavky kolem dokola, do huby se jim prso nevešlo. Co jenom zažila strachu, že někdo koukne přes plot a bude se ptát! Vilda jí tehdy nemlátil, ale jasně řekl, že to svede jenom na ni. Kdo mu co dokáže?

Párkrát si už Miluše říkala, že když o ty pokusy Vilda tolik stojí, proč si nechytil někoho z těch lidí, co tady všude lezou přes hranice. Jsou mezi nimi ženské, mohly by to nosit ony.

Vždycky by si ostatní mohli myslet, že ta jedna prošla jinudy. Nebo že ji jedinou policajti nečapli.

Však by nikdo nepoznal, že tady na samotě žije víc lidí, stejně, jako nikdo nic neví o sklepě pod stodolou!

Miluši představa zaujala. Vilda je v tajnostech moc dobrej. Dokonce vymyslel, jak strhnout hromadu polen u zdi, aby jedním vrzem zamaskoval vlez i chlívky pro mláďata. Už to

vyzkoušeli, odklízení jim trvalo dva dny. Nojo, kdyby si chytil pár ženských, měl by mláďat najednou víc. Na druhou stranu, kdyby se ženský domluvily a zdrhly, byl by jasnej. Tak má radši jenom jednu, to dá rozum.

Miluše vzdychla. Nechtěla na to myslet a přesto se jí v hlavě točila šílená vrtule. Je to k zblití!

Vytáhla z kotce šedého ušáka a za rohem rázně švihla do vazu. Pověsila za nohy, obřízla nohy a opatrně stáhla až k hrudníku. Odfrkla si nad neporušeným močovým měchýřem. Kdysi to pro ni byl vrchol umění, stejně jako nepocintat maso žlučí. Bude polívka, Vilda si vyloupne mozek a obere hlavu, to on rád. Ponořila se do úvah o množství koření a smetany. Přenesla se do prostředí se srozumitelnými pravidly a hodlala v něm vydržet co nejdéle.

17.

“Pocem!”

Po víně Vilémovi v teplém odpoledni tuhnul jazyk. Dneska si dopřál odfrk, nemusí přece pořád šlapat jak švýcarský hodiny! Embrya šoupne šlapce do díry i poslepu. Soustředěně vstal a kráčel do stodoly. Miluše honem připla zbytek prostěradla ke šňůře a poslušně ho následovala. Víc si jí nevšímal. Jen mávnul rukou, ať počká a slezl dolů.

Záložní zárodky se probouzely k životu a vypadaly dobře, cytokinů a pomocných roztoků měl dostatek… Jo, blbečkové, kdyby dědci neseděli na výzkumu a necpali svá jména pod každou práci, ještě by zařezával podle pravidel. Hovno! Najednou se můžou všichni posrat z Američanů, jenže imunitu během gravidity zkoumal i českej výzkumák. A jistej Hurák si to tady na koleně doladil k hranicím, o kterých si plešatý kapacity ani neodvážej zdát. Jo, dobrý: Na hranicích, za Hranicema, až k hranicím možností…

61

Pochechtával se a jenom nerad odpoutával od představ tváří všech vědátorů, které z postů odstraní jenom smrt. Dneska je situace jiná, hlavně mizernější o prachy. Kdepak, nešel by zpátky ani náhodou. No nic, teď ještě naladit nosičku na příjem. Cha! Konečně někomu došlo, že nosička před vsazením embryí potřebuje vzrušit. Začíná teprve debata o sexu před oplodněním, nakonec ti blbouni ještě vypíšou harmonogramy na správně dávkovaný sex. Správná slepice to zvládne i bez Vildovy námahy. Nedotkl by se jí ani tyčí. Dávno to vyřešil kvalitní technikou.

Dělohu prokrví venušiny kuličky, osvědčily se líp, než vibrátor. No, konečně sem naběhla, šlápota líná!

Pobavilo ho, jak zrudla. Kurva, která se stydí, to je vrchol! No, až bude se vším hotová, může mu ho vykouřit, aby toho sexu měla víc. Vilém se královsky bavil, když ji pozoroval. Skoro se nudil, než dosáhla orgasmu, ale předsevzal si být skoro laskavý.

Po akci vibrátor a nasazení kuliček odcházela ztuhlá jako prkno, naprosto srandovní a trapná.

Vilémovi v krku skákal chraptivý smích. Už dávno neměl tak dobrou náladu! Což mu

připomnělo tu druhou. Slezl zpátky do laboratoře, poněkud neobratně vybral ampuli, nařízl a odlomil hrdlo. Dva kubíky? Natáhl rovnou čtyři, ať Rusanda v pelechu ani nepípne, než bude nahoře všechno hotovo.

Rusanda se nestihla leknout, neprobudilo ji ani světlo. Ležela stočená do klubíčka, zadek vyšpulený tak akorát. Na normální spánek to moc nevypadá, je trochu teplejší… Hm, maso se jí kazí, v díře na stehně je infekce. A slušná, se spoustou hnisu! Dalo se to čekat. Ne, že by tím vznikl bůhvíjaký problém, prakticky se jen zkrátí Alfův výcvik. Taky asi potom nesežere všechno, na Viléma zbyde větší patlání se zbytky. Z toho děcka v lese nemusel uklízet nic, to bylo ideální. Betyna měla takovej stisk, že rozdrtila lebku. Vilém potom po ní sebral jen pár zubů, sežrala všecko. Kdyby ji ten chlap při obraně nepraštil klackem zrovna přes hlavu…

18.

Miluše se k večeru skoro třásla. Ne, že by jí moc vadily ty kuličky, naopak. Jenže měla nejasné tušení, že se půjde na věc hned. Žádné injekce předem, žádné čekání nebo pár dnů měření.

Samozřejmě, že měla v merku svoje plodné dny, začaly právě teď, jenže minule se přípravy vždycky dost táhly. Jenom naposled, co se malí fakt chytli… Nemohla myslet na nic jiného.

Nadskočila, když Vildovi pípnul budík na digitálkách. Nezmohla se ale naprosto na nic, poslušně zvedla zadek ze židle a šla jako vždycky. Moc dobře si uvědomovala, že se bez Vildy ani uprdnout nedokáže. Ani teď, ani jindy! Tím žrádlem všechno skončilo. Jestli Vilda zjistí, co Alfimu provedla… Stála mezi dveřmi a pozorovala Vildova široká záda. On by to vlastně nebyl problém. Majznout ho šikovně zezadu do krku jako králíka, potom honem znovu. No a dál? Tuhle vazbu někam tahat by byla děsná fuška, leda traktorem do lesa… Mysli, Mílo, mysli!

Jestli Vilda pozná, cos udělala Alfimu, umlátí tě!

Teď mu byl Alfík ukradenej, připravoval stůl na oplodňování a neohlédl se, ani když mu za zády prošla k chlívku. Alfi tam měl tmu jak v pytli. Miluše pátrala po světle. Očima hledala průsvitné skleněné dlaždice a hned si připadala jako trouba. Proč si doteď venku nevšimla prken?

A kdy to Vilda zabednil? Ani malý okýnko nenechal volné. Fuj, smrad by se dal krájet! Nešla dál, zůstala za mříží, takže jí trvalo, než v šeru schoulené tělo rozeznala.

Byl nahý, srst mu narostla hustě. Přes léto určitě stačila, ale k ránu už je kaltna. Vilda na něj kašle. Má velikou hlavu… Ne, to mu narostly vlasy. Nebo nějaká světlá, dlouhá hříva. Tvář mu zůstala tmavá. Vůbec ten malý nevypadá strašidelně. Je jenom divnej, hodně divnej.

Neodvažovala se hnout, aby na sebe neupozornila. Alfi nevadil, měla strach z Vildy. Je lízlej, může ji praštit bez varování! Alfík o ní od začátku ví, opatrně větří a je celý napjatý. Taky, chudák, tuší, že se nesmějí prozradit. Konec huňatého ocasu mávnul Miluši na pozdrav. Dojalo ji to.

“Hodný, Alfíku, tiše.”

Troufla si zašeptat, protože Vilda něco donesl zespoda, přehraboval se v plechové dóze, tahal prodlužku a nadával. Alfi jemně zakňučel a otevřel oči. Miluše rozeznala výraz blaženosti.

Pořád ji zná a má rád! Fakt ji skoro rozbrečel. Co jsem ti to provedla, chlupáčku?!

“Jdi od něho, nemáš tam co dělat!”

62

“Myslím, že má málo vody a plnej záchod.”

“Nezblázní se, uklidím to zejtra. Vodu můžeš. Kýbl máš tamhle. Dovnitř nelez, nech to u dveří.”

Alfi jen těžko ovládal nadšení. Miluše vzpomněla na první dny odloučení a když nesla vodu, připravila si v kapse papírový kapesník. Otřela pot na tváři, krku i ve výstřihu a rychle prostrčila mříží k Alfovi. Pomalu ho sebral a schoval v pelechu jako poklad. Roztomilej, skoro k sežrání.

Nikdy předtím to s Miluší takhle nemávalo. Bláznivej vědátor! Drží ho tu jako zvíře, nechal mu narůst drápy, nepustí ho ven. I Bastr přece musí občas lítat! Prolejzání dvou zkroucených větví běhání venku nenahradí. Alfi s odulým břichem je jenom hromada smradu. Umí vůbec ještě

kreslit? Vilda jim zpočátku dával i kostky a Betynka hezky stavěla.

Všude je špíny, jako kdyby Alfi přestal Vildu bavit. Třeba si nakonec oddechne, když Alfi…

skončí. Jestli se nezačne moc ptát a zle nasírat. Miluše vydolovala usmívání, k tomu zatřepala prsty. Jako když dřív zdravila obě mláďata Vildovi za zadkem. Alfi potěšeně vycenil zuby.

Všechno si pamatuje, i když je oblblej! Viděla, jak přemáhá padající víčka. Dostal už pořádnou dávku, hodně připomíná myši před koncem. Možná taky bude hledat, kde je líp, možná poleze ven. To poslední ti můžu dopřát, utečeš ven ze smradu… Nechám ti mříž na volno.

Nemohla jen tak odejít. Chudák Alfík! Popolízal k ní s nafouklým břichem, líp rozeznala nechápavý a unavený výraz jeho chlupaté tváře. Neví, co mu je. Byla moc ráda, že návod na piksle nelhal, že Alfík necítí bolest. Snad jen kvůli obrovskému břichu.

“Chudinko moje…”

Zakňučel, zase mávl ocasem. Miluše najednou otevřela dveře a lákala ho ven, pod světlo. Na co čekat?

19.

“Zbláznila ses?! Zavři to a padej na stůl! ”

“Je nafouklej, potřebuje víc pohybu, ne? Co se nadme, to se vodí, aby střeva začaly pracovat.

Hele, sám to chce. Pojď k mamince, Alfíku, pojď…”

Alfi nedůvěřivě očichal mříž, potom se s kňučením otočil zpátky.

“Hovno! Je tak blbej, že se bojí ven! Nebo si pamatuje, že nesmí. Pocem!”

Poslušně šla ke starému dřevěnému stolu. Zvedl se jí žaludek, když si všimla řemenů. Zastavila se, ale už byla dost blízko, aby po ní hrábnul. Zaječela, jako by ji chytl za paži bůhvíjak silně.

Dostala facku, div neodlítla. Lapla po dechu a než se vzpamatovala, zkroutil jí ruku dozadu.

“Drž zobák, krávo! Nic nezkoušej!”

“Nedělej to! Prosím, prosím, já nechci!”

Miluše sebou mrskala, kopala nohama, snažila se vzdorovat ochromující bolesti od zkroucené paže. Škubnul a hodil ji nahoru na stůl. Než se vzpamatovala, šlehnul ji elektrikou. Vyjekla.

Vůbec netušila, že něco takového má! Jakoby odjinud věděla, že jí svlékl oblečení, roztáhl a připoutal nohy. Širokým popruhem znehybnil krk a otočil se ke svým nástrojům. Nebyla schopná pohnout rukama, hlavu zakouřila mléčná mlha, oči oslepila ostrá lampa.

Bylo v ní ticho, odrovnal ji dokonale. Výhru si vychutnával, hajzl, nakonec ji spokojeně popleskal po mokré tváři. Vzpomněla si na Jelenu. Jeden prasák si ji koupil na celou noc a elektrikou zmlátil, dokud to nedělala s jeho obrovskými psy. Úplně ji to zbouralo, brala pak tvrdý fety. Miluše měla dojem, že je na tom jako ona. Ten hnusák vytáhl kuličky a vrazil do ní snad celou ruku. Šťoural se strašně hluboko, cítila naprosto všechno. Propadala až na dno. Kdyby ji teď rozřízl a zaživa přeměřoval střeva, nemohla by udělat ani ň.

Zavřela oči, chtěla umřít. Nebýt, necítit, zmizet ze světa… Proč Bastr šílí?! Někdo je venku?

Miluše rázem špicovala uši. Jen aby tohle nikdo neviděl! Dlouhé vrčení za Vilémovými zády ukazovalo jinam. Alfi? Jéžiš, ta jeho otevřená mříž. Strašně se lekla. Půjde jí po krku! Nebo začne kousat měkký a krvavý tam dole… Vzlykla.

“Sakra, teď ne! Zasraní cigoši, pustím na ně psa!”

Vilém si stáhl rukavice a mrsknul na zem. Vyběhl na dvůr, zařinčel řetěz. Miluše vytušila přikrčený stín, který prolétl za ním. Oddychla si. Bastr zešílel úplně, Vilda řval a ji bolelo naprosto všechno. Ale byla sama, Alfík si jí ani nevšiml.

63

20.

Břicho… strašně bolí… trhá se… oheň je všude… Tělo se třáslo. Střídavě horko a zima, Ella zalapala po dechu. Probrala se natolik, aby zase chtěla spát, ale zároveň věděla o úlevě. Láhev s vodou si předtím přitáhla k pelechu, stačí natáhnout ruku. Bylo tam na dně, přesto vyčerpala většinu sil na otevření a zvednutí k rozpukaným rtům. Vypila to nadvakrát. Zdlouhavě složila unikající myšlenku: Kdyby to bylo plné, neměla by sílu se napít. Špatný vtip! Mimoděk pohladila divně vzedmuté břicho. Ze špatného jídla asi dostane průjem. Proto bolí… Matné tušení se pomalu šinulo na povrch zastřeného vědomí. Když prsty sjely níž, uklouzly po stehně.

Mokré… Vlna? Teplá, řine se… Odkud? NE!

Nevydala ani hlásku, ale křičela. Slyšela se křičet ve vlastní hlavě, zoufalý strach ji probral. Bušil ve spáncích a ledověl hrůzou v podbřišku. Tiskla stehna, do hrsti nabrala hadry a cpala tam vší silou. Zakousla se do něčeho smrdutého, jen aby překonala i bolest ze stehna. Zbytečně, marně, dokonce si ještě pohoršila. Stisky přenesla dovnitř břicha a další vlny odnášely naději pěti let drahé léčby. Řinuly se nedočkavě, hrnuly ven, hnané pouhým dechem. Pochopila, že odplavují i její život. Při všech problémech dokázala dítě udržet, zvládla přípravy na cestu, strach v lese. Utěšovala Geňu, táhla ho za sebou… Všechno marně. Geňa zmizel, Solovjov vzlykal a drmolil, po ní skočila příšera… Z mysli vylétla vzpomínka na sestru. Stojí na břehu moře, usmívá se a mává na pozdrav. Ona je šťastná, daleko, předaleko.

“Emma, radnája majá, pažalsta, pamagí…”

Sotva šeptala. Zároveň ji prostupoval klid, přestala se bát. Měla pocit, že vlny přestaly. Možná tím hadrem ucpala odtok a teď se tělo vzpamatuje, někde ucpe žíly? Ležela bez hnutí, naslouchala vnitřku a sílící šum v hlavě ji kolébal. Prospí se, zesílí, oni přijdou, pomůžou… Poslední, co uslyšela, byl rachot nad hlavou. Zemětřesení…

21.

V Bastrově štěkání poznala Miluše jediné: nebezpečí. Snažila se ovládnout svoje skoro necitlivé prsty, aby uvolnila krk a mohla pryč. Zvenku už dovnitř doléhalo jen chrčení a zmatený hluk.

Konečně! Miluše brečela úlevou. Ještě vyndat ty doktorský kleště zevnitř… Věděla, že se tam něco šroubuje, aby kovové lžíce doktorských zrcadel držely mindu roztaženou pro všechny další nástroje.

Chvíli ale trvalo, než nahmatala šroubovadlo a pohnula správným směrem. Už! Mrskla s tím na zem. Dolů ze stolu, rychle ven! Upadla na kolena, nohy se jí po Vildově hrabošení třásly jako sulc. Postavila se, tiskla podbřišek. Panchart! Zkoušela dýchat, popolézat podél stolu a potom zdi. Dobrý, půjde to. Venku nerozeznala naprosto nic, musela po zdi šátrat k vypínači na rohu.

Oslněná zase neviděla nic moc, řídila se hlavně psím kňučením. Potom rozeznala nohy, zhroucenou postavu u kůlny. Tady máš ten svůj krátký řetěz, vole! Bastr by ti helfnul, nedovolil Alfíkovi… Auu. Musela přes volné prostranství, předkloněná, dlaněmi zase tiskla bolavo. Jako by jí tam všechno zmuchlal a zpřeházel, hajzl! Pomalu, opatrně… Sklonila se k mužovi. Po světlém triku se mu od krku rozlévala tma. No jo, krev. Teče mu až na břicho, to teda Vildovi uvnitř moc nezbylo. Přiklekla, špičkami prstů mu hmatala po krku. Ty bláho, díra jak blázen!

Odchlípla ukazovákem kus masa, možná kůže, a šplouchlo to, až se lekla. Sakra, Vilda hlavou stíní tak blbě! Otočila mu obličej krapet na stranu a skutečně dostala lepší přehled. Zaujatě zkoumala, co vlastně vidí. Ve filmech je každému všechno jasné, ale takhle zaprasené krví vyjde všechno nastejno. Jak můžou rozeznat, co je co? Zkusila srovnat divný hrbolek na kraji, aby díra nebyla tak velká. Hrbolek, pche! Flák na nic! Jenom tu ležel, Alfimu nejspíš odpadl od huby.

Sakra! Stříklo to najednou jak z hadice, sotva stihla uhnout. Napadl ji lepší příměr a uchechtla se. Hned ztuhla, protože Vilda pohnul očima.

A kruci! Odtáhla se, odsedla od něj, upřeně pozorovala další hnutí. Může i rukama?! Zírala, jak sune levičku ke krku, jak se snaží dostat k díře. Jenže nedosáhnul, spadla. Druhá ruka mu byla na nic, protože rameno připomínalo sekanou a dokonce by se Miluš vsadila, že to hodně světlé je nejspíš kus odrápaného kloubu. Vildovy oči Miluši nenávistně propichovaly. Jenže ta se už přece nemusí bát?! Zase přilezla blíž. Pohled hezky z očka do očka, Vildova tvář měkne. Myslí si, že mu 64

Míla jak starej vůl pomůže? Hovno, blbe! Jako bys nevěděl, jak je tady nemocnice daleko. Musel bys hezky poprosit, ale radši zkusíme něco lepšího!

Taky mu konečně jednou vrazila prsty dovnitř a šťourala se mu, kde mohla. Vychutnej si to, debile! Jeden by neřekl, co se uvnitř krku vyskytuje různejch potrubí?! Zkoumala pomalu a soustředěně. Vždycky ji například zajímalo, jak vypadá ohryzek doopravdy. Trochu s ním

zahýbala. Byla to psina, Vilda sebou zamrskal celej.

“Necukej sebou, teď vědátoruju já! Dejchání máš taky v prdeli, co?”

Jojo, klepal se jak v posledním tažení. Asi byl. Smála se mu do ksichtu. Měla by mu donést papuče, aby to bylo stylový. Když jako už natahuje bačkory. Už se i pochcal, čuně! Jo, člověka hned míň bolí to jeho. I když je zaprasenej a lepká od červený barvy. Hele, Vilíku, moc dlouho jsi mi na hraní nevydržel! Miluše věděla, že když někdo takhle vyvrátí oči, je v pánu, ale ještě mu nadzvedla víčka a nakonec šťouchla do bělma. Konec. Opravdu. Rozmarná veselost se v tu ránu vytratila, chcípla s ním. Ale třeba ještě slyšel, jak mu zasyčela do ucha, že si konečně koupí televizi a video!

Bez chrčení a matlavého mlaskání ze svého průzkumu zase slyšela tiché Bastrovo kňučení vzadu.

Taky pěknej hajzlík! Jak se po něm otočila a chtěla promluvit, spustil štěkací brajgl. Natáhl řetěz co nejdál, postavil se na zadní, škubal sebou. Řetěz měl co dělat, aby vydržel. Jasně, Bastr jde po Alfim, nejradši by skočil k altánu. Okřikla ho, protože takovej bordel může přivolat cizí lidi.

Kdyby náhodou jeli policajti… Z dálky se přidávali další psi. Čoklové zatracení, vzbouřejí i město!

“Ticho, Bastr! Ticho!”

Byl naprosto šílenej. Prosila ho, klidnila, všechno marně. Nejradši by ho praštila! Sebrala u kůlny tyčku, zahrozila. Jenže psovi už stříkala pěna od huby. V tu chvíli Miluše zmrzla. Buď a nebo, vztek se strachem všechno rozsvítil. Měla naprosto jasno. Psa přece od chlapa odtrhla, přivázala, přesto skočil i po ní. Musela ho zklidnit… Ale ještě dala Bastrovi poslední šanci:

“TICHO!”

Pochopil až po třetí ráně. Kňučel, naříkal, psové ze široka daleka brečeli s ním, ale Miluše tloukla a tloukla. Bušila do černé srsti jak do pytle, dokud druhý nebo třetí klacek nebyl na třísky. Uff! Ticho. Zaplaťpánbu ticho! Zadýchaná upustila zbytek dřeva na místě, kde zrovna stála. Bylo jí na zvracení a to z bince kolem sebe vlastně nic nerozeznala. Copak za to může?

Nechali ji v tom, samotnou!

“Šmejdi pitomí! Sráči!”

22.

Vejvoda s autobusem přibrzdil, aby osazenstvo mělo dost času zahlédnout policejní dodávku u paneláku. Čtveřice mužů na předních sedadlech natáhla krky.

“Hele, ještě čekají. Já viděl kluka stopovat u závor v Lomanech. Vlaštovka ho hnedka poznal.

Je to sranda, podruhý za čtrnáct dnů zdrhnul z pasťáku! ”

“Tak von stopoval? Minule prej s kámošem štípli ještě v Praze opla a přifrčeli jako králové!”

“To byl on? Takovej chcípáček? Tomu se mi chce věřit jak vlkovi, co žere krávy na Trojmezí!

No, ale když sem dojel v pohodě autem, je docela dobrej. Kolik mu tak může být? Žeby patnáct?”

Na vršku za kravínem zahlédli auto. Vejvoda ocenil sílu jeho houpání, ale nic neřekl. Co taky, tady Němci šukaj´všude. Za ním pokračovala debata o populární romské rodince.

“Asi, je jich osm, všechny ty Ferekešovic kluky neznám. Dřív ještě možná, když jezdili do školy, ale jsou si podobný a rychle rostou.”

“Jojo, rostou a kradou jako straky. Potřebovali by výprask jako loni u Huráka. Jednoho kluka jejich velkej pes chytil za prdel. Vsadím se, že tam už ani nepáchnou!”

“Hele, co von vlastně dělá? Pronajal Novákům pole, celej den dřepí doma a ta jeho taky nikam nechodí. Co je ten slavnej Hurák zač?”

“Možná nějakej magor přes počítače, náš mladej ho vloni v Chebu viděl kupovat mašinu za třicet tisíc. Takovej nikam nemusí, dělá si v poho doma a bere těžký prachy.”

“Jako ten chlápek v televizi, že jo? Ten v seriálu.”

65

Řidič Vejvoda se usmál a soustředěně sjel serpentinami ke slepičárně. Mladíkovi za sebou ukázal další významný bod u cesty. Do mlází na odbočce sjel německý bavorák.

“Nic moc, řidič měl akorát boule, ale auto zrušil.”

“Vjel do zatáčky jak dobytek, co? Určitě nalitej!”

“To nevim. Zato na Nebesích byla ošklivá bouračka. Dodávka s Felicií, někdy ve tři odpoledne.

Dva těžce ranění, možná je ani nedovezli. Pěkně blbá křižovatka, tu musel vymyslet pořádnej magor!”

Ze sedadla přes uličku se přidal další hlas:

“Já čet’, že to dlouho počítali, i propustnost obchvatu na deset roků dopředu.”

“Obchvat je hezkej,” zachmuřeně připustil Vejvoda,” ale vjezd do Aše stojí za hovno. Naprosto nepřehlednej. Každou chvíli se tu někdo sčuchne. A když jde o hubu, nemůže se člověk

spolehnout ani na sanitu. Do Chebu jede půl hodiny!”

“Jo, to je fakt. V Hranicích aby si každej zavolal lítačku hodinu před chcípnutím, ti to mají už úplně ztracený.”

“Přesně! Na tyhle prdele každej sere. Žít se v nich nedá a jak chcípeš, ani do tebe nekopnou. ”

“Já bych tam nebydlel! Lidi jsou takový, no… Každej vidí sousedovi do talíře, před nikým nic neschováš, práská se to navzájem… Hele, slyšeli jste, že Machovec opravuje barák? Helner ho zahlídnul na žebříku. A pak, že marodí s břichem! Ten vůl nezalez’ ani před mistrem.”

“Blbec! Hele, někdo říkal, že chytli převaděče od těch černejch. Pamatuješ, ne, byl jich autobus.

Chlápek z Frantovek, věřil bys tomu? Přitom bych čekal, že si vydělává někdo místní, bejvalej pohraničník nebo lesák! Nebo ten Hurák, ten je dost divnej. Nojo, na našince zbydou jen drobný u linky. Hezky zařezávat, držet hubu a krok.”

“Vždyť říkám: buď by v tom byla půlka vesnice, což se hned rozkecá a někdo by to s chutí prásknul. Tady se opravdový velký věci nedějou, jen malý šmeliny a zlodějny. Nebo někdo sežere sousedovi psa a ten ho picne. Ne, tady jsou lidi v pohodě. A v prdeli, i Vietnamec už pustil v Hranicích krám.”

Zavládlo přemýšlivé mlčení. Každý znal pár zdejších ucmochtěných zločinů a kromě toho, že šlo o hajzloviny, tu rozhodně nebývá divoko. Což je dobrý. Jinde je mrtvol jak u blbejch, tady akorát nehody…

Hlavní zastávka v Aši, půlka pracujících se vyhrnula do tmy. Město bylo před jedenáctou večer jako vymetené, ale marná sláva, přece jen dávalo tušit mnohem víc života, než místa, odkud přijeli. Někteří se ohlédli za autobusem, jak se rozjíždí pryč, do Chebu. Ti z města! Pro ně je ještě Aš divočina a prdel, ale práci berou všema deseti. Jojo, Cheb! Normální člověk by tam stejně bydlet nechtěl. Ale mají Kaufland a Hypernovu.

23.

Miluše přešla k altánu, rozsvítila. Alfi nikde. Miluše hledala stíny na okolní trávě, než ji napadl úkryt pod sedačkou. Deka visela až k zemi a vešel by se pod ni dospělý člověk. Chudinka Alfíček, určitě je vyděšený! Útokem na Vildu se vyčerpal, teď nejspíš neví, co dál.

“Alfíku, chlapečku, to jsem já, neboj se.”

Špičička ocásku, malinkej chomáček chlupů chabě pohnul dekou. Miluši dojal k slzám. On se tak bojí! Odhodila deku, snažila se malého vylákat. Rozvzlykalo ji, když se k ní nesměle po dlaždicích sunula drápatá tlapka s dočista ulízanými chlupy. Nene, žádná pracka ani tlapa, jenom zarostlá ruka! Má tak malé a štíhlé prsty! Palečkem nesměle škrabe, jako kdyby provedl bůhvíco, myšáček.

“No polez, polez! A neboj, myšičky máminý, no půjde za maminkou, no to víš, že půjde…”

Jak vystrčil loket a koleno, napadla Miluši ohromná věc: Kdyby ho oholila, ostříhala, oblékla, byl by skoro jako kluk! Se psíma nohama by se něco udělalo. Jenže potom si vzpomněla na svět, na pitomý úřady, doktory, školu… Vilda říkal, že úřady jsou nejhorší svinstvo. Kolik peněz ho stály Milušiny papíry, aby nikdo nečmuchal! Stejně byl frajer, jak ji štípnul ze štaflu pasákům před nosem…

Vyčíhal si ji, náhodou chtěl zrovna Miluši. Ji jedinou ze všech holek. Jo, Vilda měl známosti a dost prachů, ten by kdejaký papíry zařídil. Bez něho se tu nedá dělat nic. Jenom to uklidit, 66

strhnout polena přes tajný sklep a dělat, jako že nic. Dolů Miluše nevleze ani za boha! Elektriku vypne, ať si tam všechno shnije a zrezaví. Ty, Alfíčku, už mezi lidi stejně nikdy nemůžeš, ty jsi jasnej. Hrobeček ti udělám větší, pohodlnej, vyložím senem…

Polohlasně mu zpívala jako kdysi, když ho ještě mívala na klíně. Klečela u lavičky a hladila ruku, kterou zkusmo vystrčil. Než dozpívala, objevily se synkovy oči. Plakala, ale usmívala se skrze slzy a snažila ovládnout hlas. Jen ať si do smrti odnese nejmilejší mámino zpívání…

Po chvilce přitáhla Alfíka blíž. Klečela, jeho hlavu v klíně, jednou rukou prohrabovala nečesanou hřívu a tu zakrvácenou mu nechala olizovat. Tak něžně a přitom pečlivě se do toho pustil! I mezi prsty jí všechno vybral, beroušek jeden. Za chvíli dýchal Alfíček mělce, jazykem sotva pohnul, ale blaženost Miluše rozeznala i pod krví slepenými chlupy. Usmívá se, chlapeček…

V dřímotě odhalil krásně bílé zuby. I když je nečistil, úplně svítily. Hlavně tesáky, dlouhé a silné jako Milušin palec. Když se tehdy začaly klubat, měli oba rádi, když je klukovi šmrdlala prsty a kartáčkem masírovala dásně. Promnula tesák v prstech jako tehdy a Alfíkův koutek sebou jemně škubnul. Pamatuje si i tohle… Povzdychla si a znovu zaslzela. Budu s tebou, maličký, nahradím ti to i za Betynku, zahrabanou někde v lese! Tuhle jste mívali moc rádi:

“Princi můj maličký, spi. Ptáčkové dávno už sní…”

Hvězdy se nevšímavě mihotaly na sametovém nebi, zatímco v mikrokosmu Milušiny dělohy se čile dělily buňky čtyř čerstvě implantovaných zárodků.

KONEC

67

Dočetli jste až sem? Je vám nevolno? Odmítáte do našich končin zavítat byť jen na

služební cestu?

Prohlašuji, že všechny osoby, příběhy a události jsou naprosto smyšlené, třebaže je o

mně známo, že píšu na základě reálných detailů. Ale jen takových nevinných. Například,

když jsem jednou v lese na houbách našla dětskou botičku a hromadu knih… Vlastně

jsem chtěla říct, že jenom ti slimejšové a divné skořápky… Ne, to je taky špatně. Když

nevylíčím, co opravdu bylo pod podlahou v obýváku… Hm, to také není ten správný

detail. Tak tedy jenom rozbitý hrob paní Gertrudy… Aha, to asi také ne. Už mlčím.

Anna Šochová

Anebo víte co?

Na uklidněnou přidám poslední příběh, přesně, jak se stal. Taková jedna divná, leč

symbolická věc na nepatřičném místě. Dostatečně hodnotná pro hluboké úvahy před

usnutím.

Šlépěj.

Jásavě vyhlíží krajina, políbená podzimem, za slunečného, jasného dne. Kdo zvedne oči nad temně zelené vlny kopců, vidí až ke stříbřitým prutům větrných elektráren na pláních směrem k Hofu.

Víc, než hledání cípů lopatek ale potěší oko zlatavé odstíny stárnoucího listí a červeň jeřabin na krajích lesů. Ani srdce jehličnatých porostů nejsou jednotvárně temné, statečně se do nich vmísily celé pásy opadavých stromů. Dřevaři tvrdí, že i smrků tady roste nejméně pět druhů se stříbrníky k tomu.

Lidé, právě kráčející loukou, si zpíjejí oči štědrostí barev, aby je honem sklopili k zemi, kde stovky myší hrabou nové a nové cestičky pod povrchem. Rody hlodavců se denně rozrůstají do kmenů a celých národů, početně vítězí nad nepřáteli. Lišky jsou vystřílené, dravci letos letěli jinam a lasičky se teprve vracejí. Půda se proto při došlapu měkce houpe, neuvyklá tíze lidského těla. Místy poklesne zřícením jednoho či dvou myších podlaží, ale to nic. Na rozlehlém, léta pouze sekaném lánu, je místa ještě dost a dost. Proto velkorody nepociťují jako újmu výskyt tří lidských bořitelů vedle sebe. Dokonce ani to, že nejlehčí a nejmenší z dnešních vetřelců šťourá starou větví, zahnutým dlouhým klackem, do každé větší díry a chodbičky rozhrabává až k podzemním

rozcestím.

„Hele, Vašku, co kdybys místo rejpání myších děr začal hned nahoře sbírat?“

Přemíra starostí o život pod povrchem by mohla dvanáctiletého mladého muže odradit od kýžené, leč naprosto nelákavé činnosti, jakou je obírání ostružin v proradně trnitých houštinách. Jeho rodiče, pan a paní Malířovi, pokračují o kousek níž, kam se už předevčírem paní Malířová zkušebně prodrala až do samého středu pichlavých šlahounů. Třebaže staré ostnaté větve pošlapala a polámala, potomka by sem nenalákala ani příslibem povoleného online hraní namísto přípravy na písemku.

Rovněž pan Malíř je moudrý muž a ví, že dávným pudem řízené zásobování lesními plody u jeho manželky vzkypí zhruba dvakrát do roka, přičemž není žádných dalších požadavků, které by mu mohly být proti mysli. Je tedy dobré manželce vyhovět a posléze zkušeně hodnotit její výtvory a 68

užívat si pohody, která prosakuje domem. Manželkám je radno dopřávat drobných radostí, aby bylo lze čekati možných radostí jiných – a lepších. Pan Malíř je totiž pozván na dlouhou lahváčovou jízdu při sledování důležitého fotbalového utkání.

Sběračská aktivita rozzářila tvář dobré paní Malířové spokojeností, dokonce objevila několik velikých pozdních malin a své muže krmila přímo z dlaně. Ochotně souhlasili, že vůní, chutí a taktéž zdravostí předčí jejich zahradní odrůdy a postupujíce podél pásu ostružiní, tu a tam přihazovali veliké, šťavnaté plody do svěřených nádob. I zde lze ocenit rozvážnost strážkyně domácí pohody, neboť paní Malířová mužům rozdala kbelíčky od hořčice sotva litrové, zatímco ona již zkušeně dokáže ve stejném čase zaplnit nádobu trojnásobnou.

Obírači přesunuli se v krátké a úspěšné době k výskytišti dalšímu, nízce rozlehlému, kde paní Malířová strategicky rozmístila manžela a syna k bohatším keřům na kraji a sama se prodírala zákeřně škrábající, na pohled neúrodnou zelenou hmotou. Kupodivu to nebyla ona, kdo znenadání ustal v závěrečném spurtu o pomyslné vítězství naplněním nádobky, nýbrž syn Václav. Stanul u keříku, za nímž se rozkládala široká větev stříbrného smrku a zmateně se rozhlížel do stran i vzhůru.

„Co se děje?“

Matce Malířové napověděl mateřský cit, že došlo k jakési přelomové životní události. Také otec zaměřil pozornost směrem k synovi a opatrně začal obcházet potměšilé přízemní šlahouny.

Postavil se po boku syna, lehce sklonil k rozložité větvi, pokýval rozvážně hlavou, zadumaně pohlédl vpravo, vlevo, dokonce i nahoru.

„Veverka to nebyla…“ nejistě pronesl Vašík.

„Leda tak medvěd, ale odněkud z jeřábu,“ vrtěl hlavou pan Malíř, nadmíru zaujatý technickou stránkou problému. Paní Malířová, uklidněná manželovým dohledem nad situací, nijak

nepospíchala. Cestou za svými znejistělými muži obrala opomenuté dva keříky.

„Tak co tu máte? Ale jděte do háje, fuj!“ Znechuceně se odvrátila a hodlala dál saturovat vzkříšené potřeby dávných sběračských pudů. „Kdyby to očuchávala Kikina, tak se nedivím, ale…“

„Mami, ty to nechápeš. Tohleto je náhodou děsná záhada! Že to tady předevčírem nebylo, že ne?“

„To tedy ne. Nebo si myslíte, že snad… EHM?!“

Temné zavrčení v nižší poloze hlasu přesně nastínilo, že si myslet nemají, což oba muži o překot honem potvrzovali.

„Blážo, to nemohl udělat nikdo normální! Vůbec to nedává smysl. Podívej, tady kolem není tráva ani ostružiny pošlapaný, naproti taky ne. Větev je široká skoro třičtvrtě metru, dlouhá taky tak.

Kdyby to sem někdo položil ze srandy, tak to nevydrželo pohromadě. Bylo by to poznat, jako zmačklý, rozdrolený a tak. Je to strašně veliký.“

„Jo,“ shýbnul se Vašík. „Není na tom ani škrábanec. Je to tó… vybalancovaný, přesně položený doprostřed. Větev je víc, jak půl metru nad zemí. Tý jo, záhada!“

„Jedeš od toho?!“ Přesto paní Malířovou problém poněkud zaujal. Také pohlédla nahoru, potřásla hlavou, přehlédla panenské ostružiní, prorůstající stříbřitým jehličím. Zadumala se:

„Nikdo šlahouny nepolámal, ani tu zatím nic nestihlo dozrát. Vypadá to tady naprosto stejně. Jak to sem dali?“

„Třeba z letadla,“ vyhrknul Vašík. „Taková kostka ledu, žejo, tati…“

„Jo, ta prorazí střechu baráku, protože je nerozmražená. Ale není to špatná úvaha, kluku,“

pochválil hrdý otec synkův postřeh. „I bez bouřky prej padá z nebe kde co. Ryby, žáby, fůra věcí.“

Paní Malířová mávla nad manželovými vývody rukou a otáčela se k odchodu.

„Pchch! Ještě kolem toho svolejte vědeckou konferenci. Nejlepší takovou tu pivní od Vodníka. No, aspoň jednou by měla hmatatelný téma, což by bylo dost unikum. A víte, co? Tohlencto fakt přesně odpovídá naší realitě. Nám fakt nic dobrýho samo nespadne. Žádný ryby ani jablka. My, když najdeme něco extra, je to přesně tohle. Zato pořádně veliký. Ještě větší kusanec, než míváme celej život. Hele, kluci, nepůjdeme radši domů? Kdyby toho přilítlo víc…“

Muži rozpačitě pohlédli na sebe, na vzdalující se matku a pokrčili rameny. Znovu pohlédli ke smrkové větvi a vzhůru k obloze. Nikde ani mráčku. Vydali se přes louku zasmušile, s pocitem osudové prohry. Myši se před jejich kroky s pištěním rozebíhaly do stran, ale Václavové o ně neprojevili sebemenší zájem. Cítili se hrozně. Nevysvětlit uspokojivě takovou banální věc?!

69

Zároveň tušili, že jde o problém nesdělitelný, i když velice objemný. Dobrých patnáct čísel délky, aspoň osm v průměru, neuvěřitelně pravidelný pletenec válcovitého tvaru. Vratce uložený na větvi.

Kdo by zrovna tuhle matérii dokázal takhle vybalancovat? Člověk opravdu ne. A vlastně ani stvořit. Velký kusanec, jako od medvěda…

Oba muži si schlíple si uvědomovali, že praktický ústup matky Malířové má své opodstatnění.

Jednak by se toho mohlo vyskytnout víc, jednak jim opravdu nikdo neuvěří ani to, co právě našli.

Dopadlo by to stejně, jako když Váša u babičky ve městě vyprávěl, jak se přemnožily myši kolem domku. Děda bouchnul do stolu a rázně prohlásil, že to není možný, protože by to už dávno dali do televize. Nene, kdepak. O tom, co zažívají nebo vídají kolem sebe, Malířovi mluvit nemůžou.

Na lehce okoralý, záhadně umístěný exkrementální artefakt hnědočerné barvy usedla první odvážná moucha. Rodina Malířova si uprostřed rozvlněné louky jako na povel vyhrnula límce letních bund a lehce nahrbená přidala do kroku. Co kdyby.

Nashledanou!

70