Anna Šochová

POHÁDKY

OBSAH:

O

bílém hadovi.

.. …………………………… … … … … … ……3

O

dračí princezně

.. ……………………………………….. … ..6

O

Ane c

ž e a Ohnivcovi .. … … … … … .… … … … … … … .…12

O začarovaném vrabci, zlém čarod j

ě ovi a obludně

ve

liké rybě

.. ……………………………………….. … … … … .…1 6

O

mrtvé princezně a spravedlivém vojákovi

.. .… . .20

O

královně, co se necht l

ě a vdávat … … … … … … … . .. .24

S

kála smrti

.. …………………………. .… … … … … … … … . .… .30

S

okolí princezna

.. ………………………….… … … … … … .…33

O

kouzelné studánce

.. …………………………. … … .… … .37

2

O bílém hadovi.

Čas od času se stává, že bytosti z vodní, nebeské či podzemní říše zatouží poznat

svět lidí. I vládce podzemí postihlo takové trápení: Jeho synek už od malinka

vylézal nahoru a těšil se ze zelené trávy, zlatého slunce a pestré společnosti brouků

a zvířat. Nic nepomohlo domlouvání, vždycky si našel skulinku, myší díru nebo

krtinec a byl pryč. Už jako malý totiž ovládal kouzla a uměl se změnit v bílého

hádka se zlatým srpkem na hlavě.

Nejvíc se mu líbilo u bílé skály. Byla dost rozpukaná, aby i malý had dokázal

vylézt na vrchol a pozorovat svět. Vídal děti, jak pasou kozy, ovce a krávy. Jedna

malá husopaska vodívala svých sedm hus až pod skálu. Bílý had poslouchal její

písničky a velmi zatoužil děvčátko poznat blíž.

Bylo to velmi nebezpečné. Lidé se hadů bojí a mohli by mu ublížit. Jenže vládcův

synek byl náramně zvědavý. Jednou se připlazil k sedícímu děvčátku. Leklo se, ale

když ležel klidně svinutý na kameni, začalo na něj mluvit, dokonce i drobty chleba

mu nabídlo.

Začali se scházet každý den. Děvčátko si s hádkem hrálo, obdivovalo jeho zlatý

srpeček a nikdy se nezapomnělo podělit o jídlo. Brzy si jich všimli ostatní pasáčci,

nechávali však Marjánku být. Jedna stará kmotra lidem ve vsi řekla, že bílý had

nosí štěstí, ale rozhněvá-li se, celý kraj utrpí. Všichni tedy měli ihned přísně zakázáno Marjánku s hadem rušit.

Co však nesvedli vesničtí uličníci, dokázal syn rytíře ze Zeleného vrchu. I na hradě

se doslechli o malé husopasce a Roberta popudilo, jak jsou všichni z nějaké bílé

žoužele celí pryč. Vypravil se ke skále a viděl, že tam skutečně sedí malá copatá

holka a zpívá si. Nedaleko se pásly husy a ruku té malé ovíjel bílý had. Robert se

chtěl podívat líp, ale husy spustily křik. Marjánka hned poznala zlomyslného a

nafoukaného kluka. Hada honem položila na zem a potom s husami utekla.

Druhý den již zdaleka viděla kouř. Vyděšeně utíkala ke skále a viděla, jak je každá

skulinka rozrýpaná a kameny obložené suchou trávou. Přiběhla včas, tráva se

teprve rozhořívala. Honem hasila, co mohla. U potůčku namočila svůj šáteček a

utloukala plameny. Byla od ostatních dětí daleko, nikdo neviděl, že potřebuje

pomoc.

Popálila si levou dlaň, ale oheň přemohla a hned hledala svého přítele hada.

Kdepak, nikde nebyl. Marjánka se rozplakala. Věděla dobře, že se s milým přítelem

jednou musí rozloučit. Maminka jí už vysvětlila, že to není obyčejný tvor a nesmí

se mu nikdy ublížit. A teď, když po něm slídí Robert ze Zeleného vrchu, nesmí sem

její bílý had už nikdy přijít.

Najednou někdo Marjánku pohladil po vlasech. Byl to chlapec v Robertově věku,

celý bíle oblečený, se zlatou obroučkou v černých vlasech. Oči mu zářily vlídností

a pěkně se na Marjánku usmíval.

“Neplač, Marjánko, díky tobě mi oheň vůbec neublížil. Ukaž, ty ses popálila?”

3

Přejel rukou nad její dlaní a puchýře zmizely. Potom Marjánce dýchl do obou

rukou.

“Tak jako jsem já uzdravil tebe, pomůžeš ty ode dneška každému, koho ti bude

upřímně líto. Musíme se rozloučit, teď nebudu smět vyjít na svět několik vašich let.

Žij šťastně. Kdybys byla v nesnázích, zavolej a pomůžu ti.”

Zmizel, jako by se do země propadl. Marjánka plakala a dočista samým smutkem

zapomněla, co jí hadí princ pověděl.

*

Uběhlo několik let. Z Marjánky vyrostlo hezké a šikovné děvče. Tehdy se jejímu

otci převrátil vůz se senem a zchromil mu nohu. Když jej s maminkou ošetřovala,

náhle jako by slyšela slova hadího prince. Přejela tedy rukama nad tatínkouvou

nohou a ta se jim před očima sama srovnala a srostla. To bylo radosti! Brzy za

Marjánkou chodilo mnoho prosebníků. Byla hodná a soucitná, každého upřímně

litovala a tak její ruce uzdravily mnoho lidí. Všichni věděli, že je to dar bílého hada

a po uzdravení sami od sebe slibovali, že nikdy nenechají ublížit jakékoliv polní

nebo lesní havěti.

Robert ze Zeleného vrchu nic nevěděl. Právě si v královských službách vysloužil

rytířské ostruhy a poslal zprávu, že brzy přijede domů. Místo radosti však nastal na

hradě smutek. Mladý rytíř cestou padl do léčky lapkům a sotva zachránil holý

život. Kůň jej donesl domů zle posekaného, jen zázrakem přežil. Jeho matka hned

poslala pro Marjánku.

Marjánka přijela ochotně, ale když viděla Robertovu tvář, vzpomněla na oheň,

který založil. Přejela rukama nad jeho ranami, ale jenom zastavila krev. Rytířka ji v

slzách prosila, aby jí ještě jednou zkusila zachránit jediného syna. Marjánka

pohlédla na starého rytíře. I tomu bylo do pláče. Starých rodičů se Marjánce

upřímně zželelo a napodruhé dostaly její ruce obvyklou léčivou moc. Celá však

přitom zeslábla a jentak tak ji starý rytíř zachytil, aby nepadla na zem.

Uložili ji, aby si odpočinula. Robert zatím otevřel oči a divil se, jaký je kolem shon:

Na zranění si nepamatoval. Pověděli mu o tom zázraku a chválili Marjánku ze

všech sil. Robert se mračil stále víc, až rodiče okřikl:

“Nechvalte tu čarodějnici! Už jako malá vás všechny obloudila! To já jsem musel

zahnat nestvůrného hada a teď kraj zbavím i té prokleté ženské. Ukážu vám, co se

všude s takovými dělá!”

Nakázal zavřít Marjánku do nejhlubšího sklepení a poslal pro kata. Marně mu

rodiče domlouvali. Pohrozil, že oznámí králi, jak se zastávají čarodějnice a vyžene

je za to z hradu. Všichni byli vyděšení. Jak může být tak zlý? Na rodiče křičí, ani

kapku vděku za záchranu necítí! Proč Marjánce ubližuje?

Nikdo nevěděl, že chtěl se pomstít. Přijel domů, protože jeho lásku odmítla jedna

krásná dívka a Marjánka vypadala, jako by byla její sestra. Že je nespravedlivý a

ubližuje nevinné, to vidět nechtěl.

Marjánka zatím ve sklepení smutně čekala, co bude dál. Věřila, že starý rytíř synovi

domluví a bylo jí úzko z Robertovy zloby. Čas běžel, nikdo za ní nepřišel a tak se

Marjánka začala opravdu bát. Když se rozplakala, zvedl se od vlhké kamenné země

4

bílý oblak a už tu stál krásný černovlasý mladík v bílém oděvu se zlatým

krumplováním. Marjánce se srdce zastavilo: Hned poznala svého bílého hada!

“Pročpak jsi mne nezavolala, když tě sem vedli? Cožpak jsi zapomněla, že ti pomohu?”

Marjánka zavrtěla hlavou.

“Kdepak, vznešený pane, Robert by tě zabil. Jeho zloba ke mně ale nepotrvá dlouho, zachránila jsem ho a všichni vědí, že kromě tvého daru žádné kouzlo

neznám.”

“Ty, obyčejná pozemská dívka, chceš chránit mne?! Jsi pořád stejně hodná a velmi

statečná. Zítra už tě budou soudit. Chci, abys vypadala co nejkrásněji, jak se na

chráněnku naší podzemní říše sluší. Tady máš šaty, střevíčky, závoj s květinovým

věncem, zrcadlo a hřebeny. Místo téhle shnilé slámy ti dám podušky a měkké

přikrývky, abys měla co nejvíc pohodlí. Před svítáním tamhle v rohu vytryskne

teplý pramen, aby ses mohla vykoupat. A co je tohle?”

Uviděl kus suchého chleba a otlučený džbán s vodou.

“Ještě se musíš dobře najíst a napít!”

Spokojeně se rozhlédl. Místo holého sklepení tu byla přepychově zařízená komnata

pro princeznu.

“Dobrou noc, Marjánko, probudí tě ptačí sbor.”

Hezky se na Marjánku usmál a byl ten tam. Všechno bylo, jak hadí princ řekl.

Marjánka za úsvitu vstala, vykoupala se, oblékla a učesala. Pramen zmizel, na jeho

místě se objevil prostřený stůl. Marjánce bylo z té péče milo u srdce a vůbec se

nebála. Zanotovala veselou písničku a ani neslyšela harašení klíčů.

Strážní se vyděsili a utíkali vypovědět, co všechno viděli. Stará rytířka si

vzpomněla na pověsti o bílých hadech a hned věděla, že nesmí nechat Roberta

zvítězit. Ten však zahnal stráže zpátky.

“Je to přece čarodějnice! Nenechte se ošálit a přiveďte ji!”

*

Zlý rytíř Robert nařídil všem sluhům, aby vzali hole a pruty a jak Marjánka půjde

kolem, bez milosti ji švihali. Nikdo ho nechtěl poslechnout, protože mnohým z nich

pomohla. Jak ji uviděli, byli jako oslnění Marjánčiným půvabem. V krásných

šatech vypadala jako princezna. Usmívala se a všechny zdravila, jako by ani neměla

být za chvíli souzená.

“Tak bezstarostně přichází, protože je nevinná,” šeptali si. Robert byl vzteky bez

sebe. Udělal ze sebe hlupáka a myslel, že kdyby přiznal chybu, dopadl by ještě hůř.

“Kdes ukradla všechny ty drahé věci, které stráže viděly v kobce?!”

“Dal mi je můj bílý had, abych měla pohodlí.”

“Lžeš, ten shořel ve skále už před lety!”

“Jsem rád, že se u soudu ke svému zločinu přiznáváš! Jenom Marjánka a ten, kdo

oheň založil, vědí, co mi hrozilo.”

Všichni vykřikli. Vedle Marjánky stál krásný princ s mečem po boku. Kdyby to

bylo jindy, lidé by mysleli, že vidí ženicha s nevěstou. Robert vyskočil a tasil.

“Když se to nepovedlo tehdy, zabiju tě teď!”

5

Tasil i hadí princ. Marjánka však skočila mezi ně, překvapení soupeři od sebe

odstoupili.

“To nedovolím! Nemáš právo zabíjet pro svoje potěšení! A nemáš právo sám

vystavovat nebezpečí život, který sis nezasloužil. Moje ruce léčí bolest a nemoci

jenom těch, které lituji. To tvoji matku a otce jsem litovala, kvůli nim uzavřela

tvoje rány!”

Zahanbený Robert svěsil hlavu. Jeho rodiče hned prosili Marjánku za odpuštění a

omlouvali se i hadímu princi. Ten přísným hlasem oslovil mladého rytíře:

“Měl bych tě potrestat, ale vidím, že se konečně stydíš a jistě o svých činech budeš

přemýšlet. Marjánko moje milá, musím se vrátit, otec mi dnes v podzemním paláci

předá vládu. Je na čase, abych mu představil nevěstu, kterou jsem si dávno vybral.

Chceš se stát paní mou a celé naší podzemní říše?”

Marjánka souhlasila a všichni začali jásat. Princ ji políbil, zvedl do náruče a zmizeli. Čas od času prý potom Marjánčini rodiče chodili k bílé skále, kde se

objevovala krásná paní s dětmi a pokaždé si dlouho povídali.

Mladý rytíř Robert znovu odešel do královských služeb a brzy proslul jako velmi

statečný a odvážný pán. To on velel vojákům, kteří pochytali a potrestali všechny

zdejší lapky a loupežníky. Všichni si ho vážili a také ctili jeho rozvahu a moudrost.

Když rytíř Robert zemřel, nikdo se ještě dlouhé roky neodvážil ublížit jakémukoliv

hadovi. Ani starou trávu v tom kraji nezapalovali. To aby nepřišel Robertův duch,

který každému takovému paliči vynadal a pohrozil svým obrovským mečem.

O dračí princezně

V jednom království si žili spokojeně a šťastně. Všem byla příkladem sama

královská rodina se dvěma syny, kde se všichni velice milovali.

Když bylo mladšímu princi Otakarovi dvanáct let, onemocněla královna tak těžce,

že nikdo nevěřil v její uzdravení. Král s korunním princem chodili jako těla bez

duše, jen sháněli učence, lékaře a kořenářky. Tehdy se Otakar rozpomněl na

pohádky o dračí princezně, které mu maminka kdysi vyprávěla a tajně ujel z hradu,

aby ji našel. Byl sice ještě chlapec, ale statečný. Nebál se nocovat v lese, dokázal si

opatřit ryby i zaječí pečínku. Městům a vsím se vyhýbal, aby ho někdo nepoznal a

nepřinutil k návratu. Vyptával se na cestu starých lidí a pokaždé dobře učinil. Právě

ti staří znali příběhy o dračí říši a posílali jej k západu. Hřebečka měl rychlého a za

několik dnů mu jeden stařec ukázal horu se hřbetem rovným, jako stůl.

“Tam, chlapče, na odvráceném úbočí té hory, je hranice dračí říše. Jedinkrát do

roka vystoupí zpod země zlatý zámek a několik dní se jeho obyvatelé těší ze slunce.

Přesně v poledne všichni usnou i se svým vládcem. Dokud ten se nevzbudí, může

kdokoliv vstoupit a nepozorovaně odejít. Běda ale tomu, kdo by chtěl škodit nebo

tam byl přistižen!”

6

Bylo už dlouho po ránu. Princ Otakar viděl, že má cíl na dosah, ale musí spěchat.

Poděkoval starému muži a otočil koníka k hoře.

“Počkej, mládenče, vyslechni dobrou radu: Kohokoliv potkáš, buď k němu zdvořilý

jako teď a zbytečně neubližuj. Draci vymýšlejí všelijaké zkoušky.”

Otakar mu vděčně zamával a pobodl vraníka. Po úbočí ho musel vést strmou

stezkou, ale když zadýchaný pohlédl do údolí pod sebou, málem vykřikl úžasem.

Viděl nádhernou zahradu a zlaté věže zámku, tyčící se nad korunami stromů. Sotva

se ovládl, aby opatrně sestoupil a nerozběhl se rovnou ke kované zlaté bráně.

Slunce zatím vystoupalo na poledne. Otakar uviděl, jak k bráně přistoupili dva

ohromní tvorové s křídly. Tak tohle jsou tedy draci… Princ si je zvědavě prohlížel a

tiskl svůj dětský mečík. Měl pro strach uděláno, ale také dost rozumu, aby věděl, že

by nepřemohl ani jednoho. Stačila by jediná rána spárem nebo stisk tlamy se

strašnými zuby - a kde by byl malý odvážný princ? Tím by mamince nepomohl.

Tohle jsou tedy strážní. Oč horší budou asi vládci? Dokáže vůbec získat srdce

princezny? To, které dokáže zázraky, které uzdraví maminku… Mezi obludami

proklouzlo bránou děvčátko v bílých šatech, velké skoro jako Otakar. Zatočilo se na

louce a jako by v zahradě toho kvetlo málo, začalo trhat bílé kopretiny. Otakar si

vzpomněl, co ještě stařeček volal. Snad mu ta malá pomůže? Pozdravil ji a zdvořile

se zeptal, patří-li k tomu krásnému zámku.

“Vždyť jsi viděl, jak jsem utekla strážcům, když usínali!”

Šibalsky se na něj usmála a zamrkala. Musel se smát také. Modré oči jí zářily jako

letní nebe. Přikývl.

“Máš pravdu. Hledal jsem tohle místo několik dní.”

Vyprávěl o své mamince a zarazil se teprve, když užuž prozradil, co opravdu hledá.

Jenže holčičku neobelstil.

“Já vím, co se mezi lidmi říká. Zabiješ draka, nejlíp přímo z královské rodiny a tak

získáš srdce, které dokáže zázraky. Je to tak?”

Otakar přikývl. Děvčátko se proti němu vyzývavě postavilo a zamračilo se.

“Tos jenom tak přišel a chceš zabíjet? Třeba mně? Nebo moji maminku a tatínka?

Co ti draci udělali?!”

Pohlédl do vážné tvářičky a zastyděl se.

“Víš, říká se, že draků není škoda, že jsou zlí. Kdyby to šlo jinak…”

“Vždycky jsou další cesty, Otakare! Vždycky, když je začneš hledat, objeví se.

Jenže musíš chtít!”

“Zlobíš se, že jsem nehledal?”

“Zlobit se budu, když se o to nebudeš snažit příště. Můj tatínek říkává, že zmýlit se

můžeš, ale trvat na omylu je horší. Pojď se mnou.”

Otakar nechal koně, aby se napásl. Následoval holčičku a proklouzl za ní přímo pod

pootevřenými tlamami dračích strážců. Vedla jej k malému, modře kvetoucímu

keři. Ulomila jednu větvičku plnou květů a podala ji Otakarovi:

“Dej ji své mamince pod polštář a uvidíš, brzy se uzdraví.”

“Děkuji. Vrátím se a povím ti, jak ta kouzelná větvička pomohla.”

Zavrtěla hlavou.

7

“Nic mi neslibuj, Otakare. Vy lidé neumíte držet slovo. Jeď domů, tvůj krásný

vraník v mžiku přeletí dálku na křídlech větru. Napásl se kouzelné trávy, víš? Jdi,

než tatínek otevře oči. Slyším, jak se převrací na bok, už se probouzí.”

Otakar se rychle rozloučil, proběhl bránou a chytil koně. Sotva nasedl, vznesli se

oba do výše a přenesli přes hory a údolí až před královskou bránu. Když princ vjel

na nádvoří, běželi jej uvítat otec s bratrem. Rychle přerušil jejich výčitky, že tajně

ujel do světa, a běžel za maminkou. Té už moc života nezbývalo. Dýchala

zlehounka, téměř neznatelně, ve tváři bílá jako plátno. Otakar vsunul rozkvetlou

snítku pod polštář a královniny tváře ihned zrůžověly.

Stalo se, jak děvčátko z dračího zámku předpovědělo: královna se uzdravila.

Otakara už z hradu samotného nepustili, ale otec na jeho naléhání vypravil posla,

aby vyřídil poděkování. Nikdy se však nevrátil.

*

Uplynulo deset let. Starý král zemřel a Otakarův bratr nastoupil na trůn. Zpočátku

vládl tak dobře, že o jeho moudrosti i lid skládal písně. Jak dovedl rozsoudit spory,

jak zabránil nesmyslné válce mezi sousedy! Jenže se stalo, co se příliš mladým a

příliš brzy tolik mocným pánům stává: Zpychl a považoval se za nejlepšího ze

všech. Nakonec to byl právě on, kdo z malé neshody se sousedním králem

rozdmýchal spor. Marně mu královna domlouvala, marně se i Otakar tázal, proč

najednou vznikla tak hloupá pře.

“Nepleťte se mi do vládnutí! Čekám, až se opováží vyhlásit mi válku a potom je

smetu! Když se hádají o jednu ves na hranicích, budou do mého království patřit

celí!”

Bratr nařídil Otakarovi, aby dal po celé zemi svolávat vojsko. Princ chtě nechtě

objížděl všechny urozené pány a jednal s nimi o tajných přípravách na válečné

tažení. Ocitl se také v západním kraji, který mu připadal povědomý. Náhle si

vzpomněl: Tam za horou na mlhavém obzoru přece leží dračí zámek! Je právě

začátek léta jako tenkrát… Jeho kůň jako by si také vzpomněl, tiše zaržál.

“Máš pravdu, podíváme se tam. Posel možná nedojel a já chci před bojem splnit

dané slovo.”

Přenocoval pod svahem ploché hory. Jako tehdy před polednem opatrně přešel její

vrchol a sestoupil až na louku před zlatou bránou. Strážci již pomalu usínali, hlavy

jim klesaly. Otakar ponechal hřebce, ať se zas napase kouzelné trávy, a protáhl se

mezi draky. Děvčátko nikde neviděl. Prošel zahradou, po širokém schodišti

vystoupal ke dveřím. Byly dokořán, jako by ho zvaly.

Takovou nádheru ještě nikdy neviděl! Sály, kterými procházel, byly plné zlata a

drahého kamení, krásného nábytku a nádobí. Stěny zdobily látky s podivuhodnými

vzory a také množství vzácných obrazů a soch. Nikde neviděl jediného sluhu nebo

strážného. Otakar procházel zámkem jako snem. Všechny dveře otevřené, jako by

ho zvaly dál.

Najednou si všiml, že stojí uprostřed květin. Ve vysoké váze po jeho pravici byly

kopretiny… Jako ty, které trhalo ono děvčátko. Vzpomněl si, jak mu tehdy po

návratu vrtalo hlavou, kým ta malá byla. Mluvila, jako by jejímu otci zámek patřil -

ale drakům se podobala pramálo.

8

Když stál u kopretin, viděl za nimi vyřezávané tmavé dveře, jediné zavřené. Stiskl

kliku, pootevřel, nakoukl - a zůstal bez dechu stát: Na širokém lůžku tam ležela v

nadýchaných šatech ta nejkrásnější dívka, jakou kdy spatřil. Záplava zlatých vlasů

se prostírala kolem její hlavy jako svatozář. Usmívala se ze spánku a ve tvářích

měla dolíčky, které ohromený Otakar okamžitě poznal. Byla to ona! Dračí

princezna, jejíž srdce chtěl tehdy získat. Tehdy byl chlapec, hlavu měl plnou

příběhů o hrdinných rytířích, vítězících nad zlými draky. Nepřišlo mu na mysl, že

by mohl získat srdce princezny úplně jinak. Zato dnes už to věděl. A po ničem tolik

netoužil.

V jediném okamžiku se zamiloval. Opatrně přistoupil blíž. Užuž by ji polibkem

probudil, ale včas vzpomněl, že s vládcem se probouzí celý zámek. Co když dnes

drakům vládne ona? Kdyby se na něj hned vrhli hrozní strážci, kdyby se ona

polekala, zle by se mu vedlo.

Odvážil se ji zlehka pohladit po vlasech. Jak by mohla zjistit, že tu byl? Vzpomněl

si na malý stříbrný křížek, který odmalička nosil na prsou. Stáhl si jej a vložil do

pootevřené princezniny dlaně. Byla tak krásná! Ještě od dveří se vrátil a přece jen ji

zlehka políbil na rty. Už v zahradě viděl, že se strážci u brány pohnuli. Než však

otevřeli oči, proběhl bez úhony ven, nasedl na koně a vzlétl až na vrchol hory.

*

Přenocoval v nedalekém městečku a sotva po úsvitu otevřeli městskou bránu,

vyrazil znovu ke zlatému zámku. Tentokrát čekal na příchod a spánek strážců

marně. Náhle zahlédl mihnout se cosi světlého mezi stromy. Vzápětí se brána sama

otevřela a ven vyšla ona, princezna krásnější, než sen. Otakar jí vyšel naproti a

hluboce se uklonil.

“Jsi dnes mnohem uctivější, než včera,” usmála se dívka a princ se začervenal.

Domyslel si, že ji svým polibkem přece jenom probudil.

“Odpusť, omámila mne tvoje krása. Přišel jsem ti ještě jednou poděkovat za

matčino uzdravení.”

“Proč sis vzpomněl právě teď?”

Smutně sklonil hlavu.

“Byl jsem nedaleko odtud a vím, že touto dobou vystupuje tvůj zámek na náš svět.

Můj bratr chystá válku se sousední zemí. Je to hrdý národ, zvyklý ubránit se

mnohem silnějšímu protivníku, než jsme my. Bude to těžký boj a já chtěl splnit

dané slovo.”

“Již jsi slovo splnil, posel dorazil těsně předtím, než zámek opět zmizel pod zemí.

Bohužel při odchodu zkusil vzít zlatý pohár a proto se proměnil v kámen. Leží s

ostatními tamhle na úbočí hory.”

“Proto se tedy nevrátil… Mrzí mne, že byl tak chamtivý.”

Princezna vzala Otakara za ruku a pozvala jej dál. Procházeli se zahradou a

rozmlouvali. Otakar se podivil, že princezna vypadá mnohem mladší, než by měla

být.

“Jsem z dračího rodu, rosteme i stárneme pomaleji. Již tehdy, před deseti lety, jsem

byla starší, než ty dnes. Vadí ti to?”

Zavrtěl hlavou.

9

“Proč ale vypadáš jako člověk? Viděl jsem tvé strážce a myslel, že jste všichni

takoví.”

“Nemyslíš, že s takovými pařáty a velkým tělem by život v zámku nebyl zrovna

pohodlný? Když známe tolik věcí, proč bychom si neměli zvolit příjemnější

podobu?”

Otakar se princezně okouzleně zadíval do modrých očí a nepochyboval o tom, že si

svou podobu zvolila velmi správně. Před rozloučením nastavila princezna

Otakarovi zrcátko.

“Dýchni na ně, aby se zamžilo.”

Princ tak učinil a princezna zrcátko zakryla šátkem.

“Neloučíme se navždy, milý Otakare. V zrcátku tě uvidím, kdykoliv budu chtít.

Když je pokryje tmavý stín, budu vědět, že jsi v nebezpečí a přijdu ti na pomoc.”

“Ale co zákony tvé říše? Brzy tě skryje podzemí. Zůstaň sama v bezpečí a nech

mne přijít sem. Vrátím se k tobě, přísahám!”

Naposled se políbili a vraník odnesl prince až k rodnému hradu.

*

Válka vypukla dřív, než se na nebi ukázal nový měsíc. Vojska obou zemí se utkala

na rozlehlé pláni u hranic. Stálo tu proti sobě tolik rytířů a ozbrojenců, že vypadali

jako dva nedozírné, rozlehlé lesy vztyčených praporců a kopí. Všem bylo jasné, že

po bitvě zůstane ležet mnoho mrtvých a nedaleký potok se zbarví krví. Stáli a

vyčkávali, kdo se pohne první.

Mladý král válku vyprovokoval a nyní i zavelel do útoku. Princ Otakar vyrazil po

jeho boku a statečně se bil. Avšak brzy poznal, že protivník je právě tak silný a

houževnatý, jak tvrdila pověst. Pod ranami nepřátelských mečů se brzy rozpadl

jeho štít, Otakar krvácel z mnoha ran a také jeho věrný kůň již klesal vyčerpáním.

Už myslel, že je s ním konec, když uslyšel okolní muže křičet hrůzou. Setmělo se.

Otakar vzhlédl a spatřil nad sebou draky. Celou armádu nestvůr, která zastínila

slunce. Všichni zanechali boje, zahodili meče, kopí, bijce i štíty, dokonce ze sebe i

brnění strhávali, jen aby mohli co nejrychleji utíkat pryč. Draci létali sem a tam.

Rozháněli po zuby ozbrojené muže jako draví ptáci hejno slepic. Nehleděli na

barvy ani korouhve, vystrašili všechny bez rozdílu. Otakar se vyčerpaně sesunul k

zemi. Než omdlel, spatřil svého bratra, jak ujíždí pryč stejně vyděšený, jako všichni

kolem.

*

Malou chvíli na to v hrůze prchali také obyvatelé královského hradu. Nad jeho

věžemi totiž zakroužil obrovský drak. Královna opatrně vyhlédla z okna a spatřila,

že netvor nese v pařátech bezvládné tělo rytíře. Ihned poznala svého mladšího syna

a statečně seběhla na nádvoří. Drak jí prince opatrně složil k nohám. Potom si

drápem strhl jednu šupinu z levého ramene a podal královně.

“Na kterou ránu ji přiložíš, rázem sroste. Na lidskou pýchu lék nemám, ten musíte

najít sami. Víckrát však na pomoc přiletět nesmím.”

Královna se podivila dívčímu hlasu, který zazněl ze zubaté tlamy. Uviděla známý

křížek na dračím krku a polekaně vykřikla:

“Dračí princezna! To tys zmámila mého syna a budeš ho chtít odvést s sebou!”

10

Dračice na královnu smutně pohlédla.

“Nezmýlila jsem se, když jsem nečekala díky! Neboj se, královno, nechci tvého

syna odvést. Pokud se tak ovšem nerozhodne on sám. Vyřiď mu jen, že se může

kdykoliv vrátit, jak slíbil. Navždy však opustí svět lidí, neboť ho draci přijmou

mezi sebe a bude jedním z nás.”

Potom se dračí princezna vznesla a zmizela vysoko v nebi. Královna zakázala byť

jenom slovíčkem prozradit, co se stalo. Dračí šupinou syna uzdravila ze všech ran a

protože byla hodná a soucitná, pilně navštěvovala také ostatní raněné. Přiváželi jich

na vozech desítky a stovky. Když se na hrad vrátil také mladý král, přinutila jej

matka uzavřít se sousedem příměří.

Otakarovi namluvili, že týdny ležel v horečkách s těžkými sny. Nikdy nebyl ve

zlatém zámku, nikdy se nesetkal s dračí princeznou, vše byl pouhý sen. Všichni

kolem, do nejposlednějšího podomka, dostali příkaz lhát. Otakar tomu nechtěl věřit,

ale po několika týdnech ustoupil. Zesmutněl, protože jeho sen byl mnohem

krásnější, než skutečný život okolo.

Nerozveselil se ani při bratrově svatbě, která korunovala nové přátelské smlouvy

mezi oběma královstvími. Přitom kdysi sám bratra prosil, aby sousední princeznu

požádal o ruku a obě země spojil svatbou lépe, než válkou.

*

Otakar se stále častěji vytrácel do lesů na lov, ale starostlivá královna jej nikdy

nenechala samotného. Během chvilky jej dohonil některý lovčí a doprovázel prince

až do návratu. Hlídali ho pečlivě. Uplynul téměř rok a Otakar se choval stále stejně.

Jeho tichý smutek nepomíjel. Toulal se lesy za každého počasí.

Stalo se, že na sklonku jara potkal princ v lese starou kořenářku. Uklouzla po

mechu a pochroumala si nohu. Princ poslal lovčího pro vodu a přemýšlel, jak co

nejlépe ženu ošetřit.

“Ach, panáčku, kdybych tak měla po ruce dračí šupinu, jakou má naše královna, to

by nám hned bylo hej!”

Otakar se podivil. Copak si to stařena vymýšlí za pohádky?

“O jaké šupině to mluvíš?”

“Inu, o té zázračné. Když tehdy dračí princezna rozehnala válčící muže, odnesla

raněného prince domů a dala naší královně vlastní šupinu, aby ho uzdravila.

Královna od té doby léčí každého, kdo to potřebuje.”

Než se lovčí vrátil a chladná voda ulevila zraněné ženě, tvářil se princ jako dřív.

Odnesli s lovčím kořenářku do její chatrče. Nikdo se nedivil, když ji začal

navštěvovat a často se stávalo, že s ní rozmlouval o samotě. Na hradě netušili, že

stará kořenářka na vlastní oči viděla a slyšela, co se tehdy na nádvoří odehrálo. Tak

se princ dozvěděl i o slovech dračí princezny a pochopil, proč jej všichni

obelhávají. Nechtěli, aby navždy zmizel a proměnil se ve tvora, který jim připadal

obludný.

Bylo to trpké, ale princ Otakar vše dokázal pochopit a odpustit matce i bratrovi.

Vzpomněl si, že jej jeho princezna může kdykoliv sledovat. Jistě ví, co se stalo a

věří mu dál. Čekalo jej těžké rozhodnutí: Navždy opustit svět lidí. Přijmou jej

opravdu draci mezi sebe? Bude jim jeho láska k princezně stačit?

11

Nechtěl se vytratit jako poprvé, ale ani prozradit, co zamýšlí. Co dělat? Brzy

vypozoroval, že když se matka zmíní o jeho nemoci, bratr král se zamračí a jeho

mladá žena uhne pohledem. Otakar se rozhodl, že jim prozradí, jak už prohlédl

všechna předstírání. Potom uvidí, co dál. Jak se rozhodl, tak udělal, ale bratr jej

překvapil. Objal Otakara a prosil za odpuštění, že mu tak dlouho musel lhát.

“Teď, když mám vedle sebe milovanou ženu a čekáme narození prvního dítěte,

vím, jak je štěstí zázračná věc. Nebudu ti ho odpírat, bratříčku, nedokážu ti stát v

cestě. Jestli je to tvé rozhodnutí, můžeš odejít. Mamince všechno vysvětlím.”

Také švagrová se s Otakarem srdečně rozloučila a popřála mu mnoho štěstí. Princ

spěchal osedlat svého vraníka a hned ujížděl za svou láskou. Víc o něm nikdo

neslyšel. Jen stará kořenářka, která nosívá bylinky až na královský hrad, vypráví o

královně matce, jak si často ve zvláštním malém zrcátku něco prohlíží a pro sebe

povídá.

Prý snad, jako by syna a jeho šťastnou rodinu vídala. Ale víc už nepovím, já u toho

nebyla, já jen bylinky sbírala a s kořenářkou sušila. U hory rovné jako stůl, v kraji,

jenž Dračím kdysi slul.

O Anežce a Ohnivcovi

V jedné vsi daleko za horami zemřel chalupník. Zůstala po něm žena a dcerka

Anežka, kterou mu dala ještě první manželka. Jak to už bývá, měly se ty dvě co

ohánět, ale kdyby děvčete nebylo, chalupnice by si žila docela dobře. Tak si to

alespoň myslela a čím dál, tím víc to sirotkovi vyčítala. Jednoho dne si Anežku

zavolala:

“Hej, ty nemehlo! Víš, jak těžko se nám žije, k ničemu nejsi. Slyšela jsem ale, že by

nám pomohl oheň z Černého hradu. Jdi tam a bez něj se mi sem nevracej!”

Anežka se lekla. O hradu šly divné zvěsti od dob, kdy byla ještě malé děvčátko.

Kdo tam vstoupil, nikdy nevyšel. Macecha však její prosby odbyla:

“Dělej, jak chceš. Běž si třeba na konec světa, ale tady už bez kouzelného ohně

nemáš, co pohledávat!”

A vystrčila ji do deště. Ubohá šla ze vsi pryč, pro pláč na cestu neviděla. Věděla, že

by jí nikdo nepomohl, protože macecha všude navykládala, jak je hubatá, líná a

nevděčná. Nedávno ji dokonce jedna selka napomínala, že má maceše ruce líbat a

ne škodit.

Noc přečkala Anežka v lese pod skalním převisem. Zahrabala se do starého

suchého listí a usínala v teple. Zdál se jí krásný sen o nebožce staré kmotřičce.

Často dětem ze vsi vyprávěla pohádky. Když ráno Anežka otevřela oči, ještě jako

by ještě z dálky slyšela stařenčin hlas:

“…a vždycky si pamatuj, že člověk s čistým srdcem se nemusí ničeho bát! Žádná

zlá moc nad ním nezvítězí.”

To je jistě znamení, pomyslela si Anežka a přece jen zamířila k Černému hradu.

Neznala dobře les a několikrát sešla z cesty, takže před bránou stála až při západu

12

slunce, unavená a hladová. Hrad vypadal nepřístupně, kamenné zdi měl jako ožehlé

od ohně, ale otevřenou bránou Anežka zahlédla trávu, keře bezu a šípku. Hrad

musel být dlouhá léta opuštěný nebo hodně zanedbaný. Žije tu vůbec někdo?

“Černý hrade, prosím, mohu vejít dál? Macecha mne vyhnala, že se obě do

chaloupky nevejdeme. Smím se vrátit pouze s ohněm, který tu někde je.”

Udělala dobře, že nejdřív zavolala. Zahučel vítr. Jeho dunivý hlas ji zval dovnitř.

“Pojď!”

Tak přece tady vládnou kouzla! Anežce se sevřelo srdce úzkostí. Vzpomněla si

však na kmotřičku a statečně prošla bránou. Ta se za ní pomalu a skřípavě zavřela.

Odněkud přiběhly čtyři kočky, každá jiná. Hned se k Anežce lísaly a nechaly hladit.

Vedly Anežku dovnitř, temnými chodbami do velké síně. Stál tam dlouhý prostřený

stůl, u něho jediná židle. Kočičky Anežce naznačily, že si má sednout a jíst.

Poděkovala jim a ráda poslechla. Když se nasytila, nabídla i micinkám, které

způsobně čekaly na lavici u zdi. Znovu se ozval dunivý hlas:

“Pověz mi o sobě víc, děvče, než tě kočičky odvedou spát. Jistě jdeš z daleka.”

Anežka nikoho neviděla, ani nepoznala, odkud neznámý mluví, ale poslušně hlasu,

který tady zněl docela jinak, než venku, vylíčila svůj příběh.

“Ty sama kouzelný oheň nechceš?”

“Ne, pane. Nevím, k čemu by mi byl. Když mne tu necháte, budu vám poctivě a

věrně sloužit, práce se nebojím. U nás by mne snad ani za děvečku nechtěli, všichni

věří maceše.”

“Mám kočičky a kouzla, k čemu by mi byla služka?”

Anežka si vzpomněla na prach a pavučiny po chodbách hradu, na rozťapané

hromádky popele, na nepořádek, kterého si stačila všimnout. Má o tom mluvit nebo

ne? Neurazí pána domu? Kdepak, raději pomlčí, aby se nezachovala nezdvořile.

Sklopila oči a podrbala pod bradou mouratou číču.

“Kočičky vypadají, jako by tu měly rády společnost a já si jistě nějakou práci najdu.

Nechcete-li mne tady, půjdu svou cestou.”

“Dobrá, přijmu tě do služby. Každý večer strávíš se mnou v tomto sále. Během dne

dělej, co chceš, kočky tě budou poslouchat jako svou paní. Nyní tě odvedou spát a

zítra ti pomůžou vybrat šaty a šperky na večer.”

Anežka poděkovala. Byla tak unavená, že se ani nepodivila krásné komnatě s

ohromnou postelí, ba dokonce ani hedvábným poduškám, na které ulehla. Kočičky

se uvelebily v nohách a hlídaly její spánek. Ráno, sotva sluníčko zašimralo Anežku

na nose, teprve přemýšlela nad všemi divy. Kočičky jí hned ukazovaly truhly plné

překrásných šatů a skřínky se šperky.

“Kdepak, moje milé, na tohle nejsem zvyklá! Jestli mám na sebe takovou krásu

někdy vzít, ať i celý hrad prokoukne! Copak by vám nebylo líto takové šaty

ušpinit?”

Anežka si oblékla svou starou sukni a ejhle! Hned jedno zvířátko doneslo velkou

zástěru. Sotva Anežka pomyslela na vědro s vodou, koště nebo cokoliv jiného, už to

tu bylo a samo pracovalo. Kočičky dohlížely, tlapkami pošťuchovaly a Anežce

všechno připadalo náramně veselé. Smála se, pozpěvovala si, všechno uklízení se jí

měnilo na zábavu a tanec. Ani na chvilku se jí po domově nezastesklo a den utekl

13

jako voda. Před soumrakem se připravila a nastrojila do modrých šatů. Byly krásné,

třebaže téměř bez ozdob.

Právě proto si je vybrala, protože se ostýchala oblékat do panské parády se zlatem,

perlami a drahokamy. Velká síň také prokoukla. Na zdech zase zářily malby a stůl

byl vydrhnutý do běla. Kočičky Anežce naznačily, aby jedla sama. Znovu se s nimi

podělila. Když si spokojeně lízaly tlapky, cosi šustlo, jako když plamen z polena

vyskočí.

Naproti Anežce, na druhé straně stolu, se objevilo velké kamenné křeslo. Dveře na

chodbu se samy otevřely, někdo přicházel. Kdo je pán hradu? Při zvuku těžkých

kroků se Anežce stáhlo hrdlo. Viděla, že i kočičky se na lavici přitiskly k sobě a

zježily srst. Je jejich pán tak hrozný? Určitě ne, nic zlého neprovedla, nemá důvod

ji strašit! Měla sice sto chutí alespoň zavřít oči, ale ovládla se, když vstoupila

ohnivá postava rytíře.

Bylo to strašidelné zjevení, do ruda a do běla rozžhavené jako v nejhorší výhni.

Sálal z něj žár, který Anežka cítila, sotva vešel. Přesto dívčina úzkost rychle mizela.

Rytíř se klidně posadil a vlídně Anežky zeptal, jak se jí na hradě líbí. Že prý z něj

nemusí mít strach. Odvážně přiznala, že nikdy nikoho a nic podobného neviděla.

Rytíř sklonil hlavu, smutně povzdychl:

“Je to trest za mou pýchu a kamenné srdce, Anežko. Proklela mne stará žebračka,

kterou jsem srazil z cesty. Brzy zemřela a už jsem nemohl nic napravit. To já jsem

ten kouzelný oheň, pro který lidé chodí! Všichni touží po bohatství, které by jim

prý přinesl. Sotva se mne ale dotknou, sami shoří. Snad proto v kraji někdo

vymyslel, že smí jít pouze nevinné dívky. Jak se mne však zkusily dotknout,

uskočily - a tam je sama vidíš. Zůstaly tu jako kočky.”

Anežce jich bylo líto.

“Copak se to prokletí nemůže zrušit?”

“Jenom ten, kdo mi podá a stiskne ruku, nás všechny vysvobodí. Podívej, jak je

řeřavá! To nikdo na světě nedokáže!”

Anežka zesmutněla. Rytíř nemluvil jako zlý člověk. Takové neštěstí! I kočičky byly

smutné. Když rytíři viděla do tváře, zdál se být docela mladý a snad i hezký. Hned

ale musela hledět jinam, točila se jí z toho ohně hlava. Rytíř zatím obdivoval, jak

jeho domov zkrásněl.

“Svěřím ti svůj hrad! Teď jsi tady paní a můžeš dělat, co budeš chtít. Jenom ven tě

brána hradu nepustí, to nemohu ovlivnit. Rád tě zase zítra uvidím, Anežko.”

Rytíř se rozloučil a odešel. Anežce utíkal den za dnem. Na hradě bylo práce ažaž.

Těšila se na každý večer, na každé setkání s rytířem. Vůbec si nepřipadala jako

obyčejná holka ze vsi. Rytíři se líbilo, jak jeho Černý hrad zvelebuje a obdivoval i

důvtip, s jakým zjistila jména zakletých kočiček.

Když si Anežka zpívala na zahrádce, Marjánka se první přiběhla lísat. Jak zaslechla

v písničce své jméno, zamňoukala. Potom to už bylo snadné, jenom u Bětušky se

dlouho Anežka nemohla trefit. Marjánka, Anička, Katka a Bětka. Ale jak jim

pomoci? Často pozorovala malé plamínky, které olizovaly rytířovu postavu. Copak

je něco takového v lidských silách? Měla Ohnivce ráda.

14

Vyprávěl jí o světě, který procestoval ve službách krále, o bitvách, ve kterých

bojoval. Byl ještě mladý, ale přesto zažil víc, než všichni lidé, které zatím potkala.

Styděl se, když narazili na chvíle, kdy byl namyšlený a pyšný. Anežka měla

mnohem raději, když v jeho tváři rozeznala úsměv. Škoda, že rysy tváře vzápětí

honem překryl oheň!

Po nějakém čase Anežka ve snu opět uviděla svou starou kmotřičku. Šly spolu do

kovárny a Anežka se divila, jak může kovář vydržet horko.

“Zvykl si, děvenko, dokonce udrží v ruce kus železa, který by tebe popálil.”

Byla to pravda, Anežka se na kovárnu rozpomněla i po probuzení. Může člověk

přivyknout i žáru uhlíků? Anežka si umínila dokázat, co vůbec v lidských silách

jde. Bylo to těžké, radši svůj plán tajila i před kočičkami.

Častokrát o sobě pochybovala, když si foukala na popálené prsty, ale zkoušela to

znovu a znovu. Musela to dokázat, musela jim všem pomoci, jinak by se utrápila

s nimi. Bolelo ji srdce, kdykoliv pohlédla na kočičky. Bolela ji celá duše, když

naslouchala rytířovu hlasu. Byl tolik smutný! Proto zase sahala na horké hrnce a

opravdu, po několika dnech ji do prstů pálily mnohem míň. Jednoho večera se už

rytíř loučil, když jej Anežka zadržela.

“Chtěla bych vám podat ruku, pane.”

Rytíř se ulekl.

“Je to zbytečná zkouška, milá Anežko! Nechci, abys trpěla. Změníš se v kočičku,

přivoláš na sebe kletbu! Mám tě rád a bolelo by mne to víc, než tebe.”

“Nemohu tady žít a vidět, jak jste všichni smutní. Musím vám přece pomoci!

Kletba přece nesmí navěky trestat děvčata, která se nedopustila ničeho zlého. A

také věřím vám. Na světě žijí opravdu zlí lidé, ale komu poslouží trest, který ničí

nevinné?”

Pomalu přistoupila, dotkla se ohnivé ruky a rychle stiskla. Cítila strašný žár, ale

opakovala si, že musí vydržet, že na světě nemůže být tak silné kouzlo, aby odolalo

její lásce. Dlaň a prsty pálily, jako by samy hořely.

Z posledních sil pohlédla rytíři do očí. Stékaly mu dvě slzy. Tvář vystupovala z

plamenů a měnila barvu. Dokázala to? Už trpěla k nesnesení. Nesmí zklamat!

Nadechla se. Ještě víc stiskla rytířovu ruku a bolestí omdlela.

*

Probouzela se pomalu. Plula vzduchem a slyšela své jméno. Ach, někdo ji nese!

Stala se snad kočičkou jako ostatní?!

“Anežko moje milá, probuď se, všechno je za námi.”

Skutečně! Otevřela oči a viděla rytířovu tvář, kterou dřív rozeznávala mezi

plamínky. Ležela na své posteli a za mladým rytířem stály čtyři dívky. Se šťastnými

slzami jí děkovaly za vysvobození a potom odběhly někam ven, kde byl slyšet jásot

lidí. Anežka vztáhla ruku k rytířově tváři. Chtěla se ho dotknout, zda to není pouhý

sen. Ale co to? Vždyť by měla mít ruku ošklivě spálenou? Rytíř její něžně ruku

políbil.

“Všechno je pryč. Ach, milá Anežko, ani já sám nevěděl, že smím doufat v zázračnou moc lásky. Trpěl jsem s tebou a prosil nebesa, aby alespoň tebe ušetřila!

Moje plameny ti neublížily, Anežko, jen tou bolestí jsi musela projít. Vydržela jsi a

15

veškerá tvoje bolest a popálení se přeneslo jako trest na všechny, kteří kdy ublížili

tobě nebo děvčatům. Anežko, prosím, zůstaň tu se mnou, staň se navždycky paní

tohoto hradu - a mou milovanou ženou.”

Slíbila by mu cokoliv, ale tohle ze všeho nejradši. Políbili se a potom společně vyšli

na nádvoří. S pánem byl zakletý všechen hradní život, dokonce i koně ve stájích,

krávy, ovce, slepice, ba i holubi. Nyní všechno nadšeně vítalo nový život. Nádvoří

bylo plné lidí s pochodněmi, všichni jásali, smáli se a děkovali.

A což teprve, když rytíř oznámil brzkou svatbu! Anežka měla čtyři hezké družičky,

kterým potom rytíř vyplatil velké věno. Dokonce samotný král přijel navštívit

svého dávného druha.

Nakonec se ukázalo, že na lidských povídačkách přece něco pravdy bylo. Anežce

oheň z Černého hradu dal bohatství, o jakém se jí ani nesnilo. Po nějakém čase

měla tři zdatné synky, dvě krásné dcerušky a manžela, který by ji nejradši na rukou

nosil, zamilovaný stejně, jako první den. Anežka stále zářila štěstím a spokojeností,

jako by se světlo kouzelného ohně navždy ukrylo v jejích očích.

O začarovaném vrabci, zlém čarodějovi a obludně veliké rybě

V jednom velkém přístavním městě žila dívka Kristýnka s nemocnou starou

maminkou. Měla ještě bratra, který se plavil na obchodní lodi. Začal jako plavčík a

nyní byl už kapitánem. Škoda jen, že domů připlouval sotva dvakrát do roka.

Kristýnce bývalo smutno. Když se mamince přitížilo, ani nevycházela z domu.

Sedávala u okýnka a krmila ptáčky. Brzy si všimla malého vrabčáka. Vůbec se

nebál, byl jako ochočený. Sedl si i na ruku, se skloněnou hlavičkou vážně

naslouchal Kristýnčiným steskům i vyprávění. Po krátkém čase ho měla velmi ráda.

Když v přístavu zase zakotvila bratrova loď, pochlubila se i svým malým přítelem.

Když mladý kapitán musel opět odplout, přelétl vrabčák na jeho rameno.

“Možná chce trochu do světa, kam by ho křidýlka ani nedonesla. Dám na něj

pozor,” slíbil Richard sestřičce při loučení. Jak byl ale překvapený, když prvního

večera na širém moři ptáček promluvil!

“Hodně jsem o tobě slyšel, kapitáne. Chci tě požádat o pomoc. Už několik měsíců

létám po světě a téměř jsem se vzdal naděje. Vím, že jsi odvážný a čestný. Mé

rodiče přemohl a zabil čaroděj, který mi dal ptačí podobu. Mou sestru vězní na

našem zámku a nutí ke svatbě. Leonka je statečné děvče, už dvakrát zkusila utéct,

ale zlá čarodějova kouzla nepřemůže.”

Richard se dlouho nerozmýšlel. Uvězněná dívka Leona potřebovala pomoc a žila

nedaleko míst, kam stejně plul. Jenom mu zakletý vrabčák musel slíbit, že z toho

osvobozování nehrozí svatba.

“Od chvíle, kdy jsem kapitánem, dohazují mi jednu dívku za druhou. Chci se jednou rozhodnout sám, mít svou nevěstu rád a vědět, že ona stejně miluje mne.”

Vrabčák zacvrlikal nebo se po vrabčím zasmál, to nebylo k rozeznání.

16

“Ještě před tím, než jsem odlétl pro pomoc, požádal jsem Leonku, aby zkusila

zjistit, v čem spočívá čarodějova moc. Jakmile budeme dost blízko, poletím na

výzvědy.”

Jak řekl, tak se stalo. Richard dovezl v pořádku náklad a čekal na zprávy. Třetího

dne vrabec přiletěl, vyčerpaný, že sotva trefil na palubu.

“Je zle, Richarde, svatba bude do týdne! Leonka znovu zkusila utéct, teď je připoutaná ke sloupu v trůnním sále. Dozvěděla se, co potřebujeme, ale ztrácím

naději. Čarodějova moc leží na dně moře. Je to černá perla ve starém džbáně,

hlídaná věčně nenažranou obludnou rybou. Kde ji hledat? Všechno je ztraceno!”

“Neztrácej tak snadno naději, příteli. Náhodou jsem slyšel asi před rokem o

místech, kde taková ryba žije. Jsou tam mělčiny, nebude těžké prohledat dno.”

“To nesmíš, obluda tě spolkne!”

“Uvidíme. Dostane dost jídla, aby mne nechala být. Teď si odpočiň, příteli, nechám

připravit vše potřebné a vyplujeme! Tvá sestra si přece zaslouží, abychom trochu

riskovali, ne?”

Než se vrabčák prospal, byli na místě. Richard posádce vysvětlil, co se děje a

všichni slíbili pomáhat ze všech sil. Už spouštěli silné lano, provlečené velkými

bochníky chleba. Richard je dal naplnit silným uspávacím odvarem. Jak zmizel třetí

bochník pod hladinou, rozčeřil vodu hřbet veliké ryby. Byla dlouhá jako člun a

hladově polykala jeden bochník za druhým. Loď ji zároveň za lano vlekla pryč,

zatímco Richard s jedním lodníkem nenápadně odrazili od boku v malém člunu.

Doveslovali tam, kde rybu viděli poprvé a Richard se začal potápět. Uměl to dobře

už jako malý chlapec a tak při pátém pokusu uviděl starou nádobu, zapíchnutou do

písku. Opatrně ji vynesl nahoru. Ještě se ani neosušil a už začala na vzduchu praskat. Richard ji rychle zabalil do pláště dřív, než se rozpadla.

Jak čekal, ryba byla omámena dřív, než spolkla poslední pecen. Nařídil odříznout

lano. Námořníci se podivili, proč obludu nezabije nebo alespoň neuloví a draze

neprodá.

“Pročpak? Nic nám neudělala, ať si žije dál! Nebudeme ztrácet čas.”

Rozbalil plášť a viděl, že z nádoby zbyly střepy. Zato tu bylo plno zrnek pšenice,

žita, ječmene, dokonce i jáhly a pohanka. Richard zrní rozhrnul a našel velkou

perlu. Co teď? Vrabec nevěděl.

“Perla se prý má vylít do moře, ale jak?”

I s tím si Richard věděl rady.

“Pokud je stejná jako jiné perly, rozpustí se ve víně. Někteří lidé pokládají takový

nápoj za ochranu proti jedu.”

Perla se opravdu rychle rozpustila a Richard vylil víno z poháru do moře. Zbytky

džbánu a zrní nechal i s pláštěm zavřít do truhly. Kdoví, nač ještě budou dobré!

Vrabec dohlédl, aby ani zrnko nechybělo, a už pluli směrem k zámku.

Richard se vylodil s několika muži pod velikou skálou, odkud na ně nebylo vidět.

Vylezli až k zámku a vběhli dovnitř. Nikde neviděli stráže. Čarodějova moc tedy

již zmizela a s obyčejným člověkem si Richard už nějak poradí. Našli čaroděje

sedět ve velkém sále. Starého, zesláblého sušinku na trůně. U jednoho sloupu byla

17

připoutána krásná dívka, kolem níž vrabec hned začal kroužit a štěbetat. Jako by

samou radostí zapomněl mluvit. Stařec na trůně zaskřehotal:

“Takže tys našel moji perlu! Bylo mi divné, proč najednou slábnu! Můžeš

osvobodit princeznu, když chceš, ale věř tomu, že nepřežije mou smrt. Její život je

svázaný s rybou, kterou jsi zabil, a také se střepy, co jsi hodil zpátky do moře! Ty,

Kryštofe, se nikdy nezbavíš ptačí podoby, protože nikdy nenajdeš dívku, která by tě

chtěla za muže a měla tě upřímně ráda v téhle ptačí podobě! Hlupáci, stejně jste

všechno prohráli! Říkal jsem, že jste proti mě bezmocní!”

Čaroděj se smál, ale Richard zastrčil svůj meč a klidně odpověděl:

“Nezabiju tě, jsi už jenom bezbranný stařec. Zmýlil ses, protože ryba dál pluje v

moři a ze džbánu se neztratil ani prášek. Nechybí ani jediné zrníčko!”

Čaroděj vytřeštil oči a zalapal po dechu. Ta zpráva ho zabila. V tu chvíli zmizely

řetězy a pouta. Leonka děkovala Richardovi za vysvobození a za prozíravost, s níž

zachránil její život. Statečný kapitán byl z té její krásy a vděčnosti celý nesvůj.

Nakázal přinést truhlu se střepy, aby zrušili poslední kouzla. Námořníci odběhli a

Richard zatím slíbil krásné Leoně, že tady s ní zůstane, dokud se vrabec Kryštof

nezbaví peří. Zámek i celá země potřebují pevnou ruku, aby se vzpamatovaly z

řádění zlých sil. Loď však musí dokončit obchodní plavbu, takže Richard předal

velení nejlepšímu lodníkovi a vrabec slíbil vyřídit dobré zprávy matce s

Kristýnkou.

Konečně byla truhla na zámku. Richard ji opatrně otevřel. Hned uskočil, neboť

odtud vylétly stovky, snad tisíce bílých holubiček. Dvě zakroužily kolem Leony a

vrabčáka a odlétly s ostatními do nebe.

“To byly určitě duše lidí, které čaroděj zahubil! A ty dvě holubičky, to se s námi

loučil tatínek s maminkou!”

Leona se rozplakala a Richard ji objal a těšil. Pochopil, že všechny ty duše byly

zakleté v zrníčkách, které vylovil. Když potom nahlédli do truhly, zbyl tam jen jeho

plášť, nic víc. Radost jim kalilo pouze prokletí Kryštofa. Kéž by také mohlo

pominout!

Vrabec kupodivu příliš smutně nevypadal. Prý zná několik dívek a jistě bude mít

štěstí. Odletěl k odplouvající lodi a nechal ty dva, aby mu zatím dali království do

pořádku.

*

Jak vrabec Kryštof slíbil, předehnal loď, aby vyřídil dobré zprávy. Kristýnka však

otevřela svoje okýnko uplakaná a přes postel měla položené svatební šaty.

“Ty můj vrabečku, kdepak máš Richarda? Vrátí se včas, aby zabránil té hrozné

svatbě? Starý lichvář mi půjčil peníze na drahé léky pro maminku. Moc jsem se

bála, že umře a myslela jsem, že se bratříček vrátí včas. Protože ale Richard ještě

nepřiplul, musím se provdat. I kdyby zítra dorazil, už bude pozdě, před svatbou

mne nezachrání. Lichvář po mně vždycky koukal a já se ho pokaždé bála!”

Kryštof ani nemukl. Kristýnka ho hladila, šťastná, že přilétl a může se mu svěřit.

“Věř, že mnohem radši mám tebe, a kdyby to jen trochu bylo možné, stala bych se

třeba tvojí ženou!”

“Když to dokážeš v kostele říct, všechno dobře dopadne, věř mi, milá Kristýnko!”

18

Děvče se polekalo, ale Kryštof dělal jakoby nic. Už jsem se smutkem skoro

pomátla, pomyslela si Kristýnka. Ale co když mám právě pro tohle naději? Copak

by kněz oddal bláznivou? Políbila svého vrabečka na hlavičku a nasypala mu

drobty.

Ráno bylo celé město na nohou. Nikdo nepochyboval, že krásná nevěsta nejde do

kostela dobrovolně a mnozí ji upřímně litovali. Její matce prý již bylo lépe, ale

radši zůstala doma, neštěstí své dcerky nechtěla vidět. Samotné Kristýnce bušilo

srdce jako zvon. I přes závoj viděla, že vrabeček létá blízko ní. Byla již pevně

odhodlaná povědět před celým městem, že si vezme za muže tohoto ptáčka, ať se

všichni smějí nebo ne. Když se podívala na zlého, starého lichváře vedle sebe, radši

by platila po zbytek života za bláznivou, než mít takového manžela! Přesto byla

sama překvapená, jak jasně a klidně její hlas v kostele zazněl.

“Nevezmu si tohoto muže. Mým pravým ženichem je vrabec, který tu skáče na

zemi vedle mne. Toho mám ráda a nikoho jiného nechci!”

Zavřela oči a čekala smích. V kostele to skutečně zašumělo, ale jinak nic, ani

ženich nezačal nadávat. Najednou vedle sebe zaslechla hlas, jakým večer promluvil

ptáček:

“Jsem Kryštof, vládce Leoncijský, pravý ženich této dívky. Pane, jistě souhlasíte,

abychom všechny závazky vyrovnali na jiném místě. V náš svatební den máme jiné

starosti!”

Kristýnka překvapeně zvedla hlavu. Stál u ní hezký mladík ve zlatem vyšívaných

šatech a oči mu zářily. Starý lichvář se uctivě ukláněl a utíkal domů. Král Kryštof

vzal Kristýnku za ruku.

“Souhlasíš, moje milá?”

S radostí přikývla a všichni v kostele začali jásat. Dnešní svatba se nakonec

vydařila a sotva svatebčané vyšli z kostela, připlula do přístavu Richardova loď.

Hned druhý den znovu odrazila, aby dovezla šťastné novomanžele se starou

maminkou do Leoncije. Kryštof musel znovu dopodrobna vyprávět o čarodějovi a

své statečné sestřičce Leoně.

“To by byla správná nevěsta pro našeho Richarda!” napadlo Kristýnku.

“Myslím, že o něčem podobném začal uvažovat, sotva jsem zmizel z dohledu,”

usmíval se Kryštof. A nemýlil se. Na zámku byli uvítáni s velikou slávou. Richard

předal Kryštofovi vládu s povzdechem, že se ani za bouří tolik nenadřel, jako za

těch několik dní.

“Kralování pro mne není, já potřebuji lodi, moře a obchody.”

“Snad nechceš zase odplout?” polekal se Kryštof a nevěřícně pohlédl na sestru. Ta

jen klopila oči a usmívala se.

“Kdepak, už dlouho zamýšlím zřídit si rejdařství, vysílat lodi za obchodem a sám

zakotvit na pevnině. Těch několik dní tady mne jenom přesvědčilo, že se svého snu

nevzdám. A našel jsem dívku, s níž se nemusím obávat žádných nepřízní osudu.

Kryštofe, vzal sis mou sestru bez ptaní. Dáš mi teď za ni sestru svou?”

Toť se ví, že byla další svatba! Veselá, námořnická, jak má být. Štěstí se uhnízdilo

na zámku i v celém kraji, až přitáhlo k pobřeží jednu velikou rybu, které moc

zachutnal chleba. Doprovázela všechny lodi jako pejsek, děti z přístavu vozila na

19

hřbetě a ze všeho nejvíc měla ráda jejich výskání a smích. Brzy byla miláčkem

všech a dokonce se dostala i do znaku velkého Richardova rejdařství.

O mrtvé princezně a spravedlivém vojákovi

Světem se přehnala strašlivá válka. Jeden voják, František se jmenoval, si u svého

pána vyprosil několik týdnů na cestu k rodině. Protože byl statečný a odvážně za

velitele i své druhy mnohokrát nasadil život, jeho hrabě souhlasil.

Voják nikoho doma nenašel. Všechny smetly nemoci, hlad a boje. Když se smutně

vracel do služby, zabloudil v horách a osud jej zavál do sousedního království.

Voják byl bez peněz, nemohl hned zpátky, tak si řekl, že v nějakém velkém městě

najde službu nebo radu. Dojel do města, které bylo celé zahalené černou látkou,

všude vlály smuteční prapory.

V hospodě se voják dozvěděl divnou věc: Zdejší král upsal duši peklu. Místo sebe

však nabídl peklu svou líbeznou dceru. Král na zámku hoduje a veselí se, ale celá

země truchlí. Princezna Adelaida před časem zemřela, avšak její tělo se nikdo

neodváží pohřbít. Dál, chudinka, leží ve svém pokoji, ne květinami, ale zlatem a

drahokamy zasypaná, pekelníky hlídaná. Běda každému, kdo se opovážil tam

vstoupit. Nikdo se dosud nevrátil.

Vojákovi její smrt připadla ukrutně nespravedlivá. Hostinský ho ujistil, že

princeznička byla milá, hodná a přívětivá jako sluneční paprsek. Voják na nic

nečekal a šel rovnou do zámku. Nikde žádná stráž, jen z velikých oken paláce zněl

zpěv a smích. To jak si král bezstarostně užíval darů pekla. Vojákovi z toho bylo

úzko. Procházel pustými chodbami, nahlížel do pokojů a hledal princeznu. Teprve

v tiché části paláce, daleko od veselé hostiny, uviděl otevřené dveře. Vlály za nimi

černé záclony, ale skrze ně se třpytilo zlato a drahé kamení.

Nic jiného tu nesvítilo. Ani jednu svíci, ba ani křížek voják neviděl, ačkoliv se

všem zemřelým dávají. Princezně do tváře vidět nebylo, ale voják známý dech

smrti necítil. Ubohá princezna, nejspíš jí pekelné čáry nedovolí najít klid, který

mrtvým náleží! Voják tedy poklekl k modlitbičce za princezninu duši. V tu chvíli

se zvedl vichr, řev a dunivé hromy otřásaly zdmi. Jako by se chtěl zámek zhroutit a

opovážlivce zasypat. Vedle postele se objevil samotný kníže pekel.

“Jak se opovažuješ rušit její spánek?!”

Voják už v životě viděl urozených lidí zblízka dost a smělost mu nechyběla.

“A kdo jsi ty, že ses nespravedlivě zmocnil nevinné dívky?!”

“Co peklo schvátí, nenavrátí. Nikdy jsi to neslyšel?”

“I lotr má přece právo na útěchu kněze! Dovol tedy, abych té dívce věnoval modlitbu. Anebo dovol, aby byla pohřbena, jak se sluší.”

“Víš, za koho se vůbec přimlouváš? Podívej.”

Na ďáblův pokyn se roztáhly všechny závěsy a postel s tělem zalilo světlo.

Vojákovi až zatrnulo, když spatřil překrásnou tvář. Zdálo se mu, že hromady

klenotů, které tíží princeznino tělo, jsou jenom stíny vedle měsíčního svitu její

20

bledé tváře. Připadalo mu, že ji to zlato a drahé kamení musejí dusit. Odhrnul je

tedy stranou a vzpomněl si na křížek po mamince, který nosil na prsou. Ten by

princezně slušel víc. Jenže tu stojí sám pekelný kníže a ten ho princezně nedovolí

dát.

“Hej, vojáku, nech ji být. Za svou odvahu si zasloužíš, kolik těch klenotů uneseš.

Vezmi si třeba všechny, když odporuješ i mně!”

Voják zahlédl záblesk v ďáblových očích. Chce ho snad zlákat a podplatit? Vytáhl

z opasku dýku a ukázal malý barevný kamínek, který ji zdobil: “Vidíš? Ja jsem

bohatý dost. Prostí vojáci přece zdobené dýky nemívají.”

Vládce pekel se rozesmál, až z podlahy vyskakovaly ohnivé jazýčky. Voják na nic

nečekal a zabodl dýku do dřevěného čela postele nad princezninou hlavou. Na

druhé straně neměla žádnou ozdobu, ale vypadala jako kříž. Však bývá u bojovníků

zvykem svůj meč nebo dýku zabodnout a pomodlit se u nich, když před bojem

nemůžeš do kostela.

Zafičelo to kolem, všechno zlato a drahokamy rázem zmizely. Než se ďábel

vzpamatoval, voják položil dívce na srdce ještě svůj vlastní stříbrný křížek, poklekl

a dokončil svou modlitbu. Kolem se strhlo strašlivé běsnění, jaké voják dosud

nezažil. S posledním slovem modlitby však všechno utichlo. Vládce pekel stál

pobledlý ve dveřích a hrozil:

“Ještě jsi nevyhrál, Františku! Probudil jsi ji, ale zůstane němá. Celý rok ti bude

viset na krku jako přítěž! Rozumíš? Musíš se o ni starat, chránit ji, ale jedinkrát

zalituješ svého soucitu a všechno bude jako dřív!”

Teď se voják opravdu vylekal! Něco jiného je hrdinsky vydržet řádění pekla a něco

jiného starat se o vznešenou dívku. Moc dobře pochopil, jak strašně těžká zkouška

ho čeká. Ďábel se potěšeně zachechtal, ale František hned zvedl hlavu a pevným

hlasem řekl, že úkol splní. Princezna se zrovna probouzela a udiveně rozhlížela.

Voják jí pomohl vstát.

“Ničeho se neboj, princezno. Půjdeš se mnou a jistě se nám podaří nad peklem

zvítězit úplně.”

Sotva to dořekl, zatočil se s nimi vichr a oba se byli daleko odtud. Princezna měla

šaty jako prostá dívka, ale to Františkovi nevadilo, naopak.

“Tak je to lepší. Řeknu o tobě, že jsi moje sestra Adélka. Podívejme, tady to znám!

Tam za údolím se vypíná hrad mého pána, hraběte Maxmiliána. Dokážeš přijmout

nějakou službu, například v kuchyni?”

Adélka přikývla, ale potom pokrčila rameny. Voják rozuměl a povzbudivě se na ni

usmál: “Není to obtížné, jistě na tebe budou hodní. A nebude to navěky. Zavázal

jsem a ještě půl roku musím ve své službě vydržet. Potom mne můj hrabě propustí

s výslužkou nebo nabídne něco lepšího.”

Šli celý den, princezna se svezla kousek cesty na fůře sena a večer byli před branou

velikého hradu. Františka přivítali s radostí a jeho němou sestřičku politovali. Krása

totiž otevírá všechny dveře a pokud ji provází přívětivý úsměv, každý odpustí i

nějakou nešikovnost. Adélka se učila rychle a sám hrabě brzy určil, že bude sloužit

jeho mladší sestře.

21

František byl rád. Hrabě ho povýšil na kapitána a posílal pryč za různými úkoly.

Zdálo se, že o němou princeznu snad ani lépe postaráno být nemůže. Kdyby ale náš

voják tušil, jak se mýlí!

Hrabě Maxmilián měl pyšnou sestru. Ta byla velice krásná, ale vedle nové služky

vypadala jako tráva vedle květiny. Věděla to a Adélku od první chvíle nenáviděla.

Velice ji zlobilo, že si Adélka rychle získala srdce každého. Zkusila svou služku u

hraběte pomluvit, aby ji poslal zpátky do kuchyně nebo ještě hůř, někam do chlévů,

ale nic nepořídila.

Hrabě Maxmilián se totiž do Adélky zamiloval. Jak plynuly týdny, dusila se

komtesa nenávistí pořád víc. Když byly samy, ubohou Adélku i tloukla. Vymýšlela

si, že musí Adélku trestat a ještě tvrdila, že jí má být Adélka vděčná, protože hrabě

by ji už dávno vyhnal.

Komtesa přemýšlela, jak by se němé služky zbavila, jenže jednoho dne hrabě své

sestře oznámil, že hodlá zajet ke králi a požádat ho o povolení ke svatbě s prostou

dívkou. Tehdy by bez králova souhlasu ani mocného hraběte nikdo neoddal.

Komtesa byla vyděšená, vždyť by za několik dní Adélka měla poroučet jí.

Rozhodla se svatbě zabránit. Naoko tedy komtesa bratrovi popřála mnoho štěstí a

tvářila se potěšeně, ale sotva odjel, obvinila Adélku z krádeže šperků a dala vsadit

do vězení. Byla by ji nechala i popravit, ale to směl rozhodnout jen samotný hrabě

nebo kapitán stráží.

Komtesa moc dobře věděla, že se Františkovi odjakživa líbila. Jistě ho dokáže

přesvědčit, aby vlastní sestru zavrhl! Mohl by ji třeba poslat domů, komtesa zaplatí

nějakému člověku a ten Adélku zabije. Stačí přece málo a jedno děvče se v

neklidném světě ztratí, jako když foukne.

Kapitán František se vrátil na hrad dřív, než hrabě. Ihned mu řekli o Adélce a tak

spěchal za komtesou. Ta se začala kolem něj ovíjet jako had. Div neplakala, že

musí nejlepšího hraběcího vojáka zarmoutit, ale s tím děvčetem se opravdu nic

nedalo dělat. Tolik se snažila nevidět její prohřešky! Hlavně kvůli němu, aby on u

nich zůstal a zavázal se k dalším rokům služby. Vždyť takový chrabrý a schopný

muž by si mohl směle pomyslet i na urozenou dívku. Král by ho jistě povýšil

nejmíň na barona!

František nevycházel z úžasu. Komtesinu krásu vždycky obdivoval, ale její přízeň

patřila víc ke splněným snům, než k tomu, co se doopravdy stává. Dnes ale nemohl

komtesu poslechnout a Adélku poslat pryč. Dal přece své slovo, že se o Adélku

bude starat celý rok. Svěsil hlavu, omluvil se za sestru a slíbil, že do rána rozmyslí,

co a jak. Komtesa myslela, že má vyhráno a zavolala si věrného sluhu, aby pro

Adélku přichystala smrt někde cestou domů. Za kapitánem však přišel jeden z jeho

druhů, starý jednooký voják:

“Františku, jako přítel ti radím, nevěř naší komtese jediné slovo! Na mne její krása

nepůsobí, dobře jsem si všímal, jak zle s tvojí sestřičkou zachází.”

Pověděl mu i tom, co zaslechli sloužící o cestě hraběte Maxmiliána a jak divná byla

ta krádež šperků, při které nikdo nic doopravdy nehledal. Voják příteli poděkoval.

Potom šel do vězení a žalářníka poslal pryč. Ten ještě na schodech slyšel, že kapitán vyčítá své sestře hrubý nevděk a zatepla o tom běžel povědět komtese.

22

Jakmile však za žalářníkem zaklaply dveře, voják ztišil hlas: “Princezno, teď hned

utečeme. Netušil jsem, že vám hrozí nebezpečí od žárlivé komtesy! Pojďme rychle

pryč!”

Princezna však zavrtěla hlavou. Chtěla něco říct, ukazovala na prstech, až voják

pochopil. “O mou službu se nestarejte. Pošlu svému hraběti zprávu a kdyby mne dal

hledat, ukryjeme se nebo časem seženu peníze, abych se z těch několika zbylých

týdnů vyplatil. Teď už pojďte!”

Kapitánovi nikdo neodporuje. Ve stájích a u brány řekl, že veze Adélku domů a

ještě jim stráže popřály šťastnou cestu. Zato komtesa ráno řádila jako dračice. Ihned

vyslala sluhu, aby po nich pátral a oba je zabil. Ten však uvážil, že ani plný váček

zlata není dost za takovou zradu a koně stočil směrem ke královskému sídlu.

František s princeznou se brzy převlékli do vesnických šatů a skrývali, jak jen

mohli. Nastávající zima je zastihla mezi uhlíři v hlubokých lesích, na jaře nějaký

čas pomáhali ve mlýně. Ani nevěděli, kolik času už od jejich útěku uplynulo.

Jednoho dne František uslyšel křik. Mlynářka celá vyděšená plakala, že Adélka

zmizela. Zadělávaly spolu na chleba - a najednou prý, jako když děvče vítr odvane!

Františka hned napadlo, kdo v tom má prsty. Rozloučil se a ihned vydal na cestu k

Čertovu vrchu. Říkalo se, že tam někde je brána do pekel. Postavil se na vrchol

černé skály a rozkřikl:

“Pekelníku, takhle držíš slovo?! Vrať mi princeznu! Splnil jsem úkol a nikdy nezalitoval, že je se mnou!”

Pekelník se objevil a mávnul rukou: “Přestaň mi tu křičet. Já slovo držím, ale ty

nehledíš na čas. Tvoje princezna je už dávno vysvobozená a doma. Jdi a přesvědč

se sám!”

František si spočítal měsíce a uznal, že byl příliš horkokrevný. Vládce pekla se

usmál.

“S tebou je potíž, Františku, ty do žádné pastičky nevklouzneš. Ale snad by to ani

nebylo ono, kdyby byl svět plný hříšníků a my je sbírali snadno jako borůvky. Díky

sobectví starého krále a jeho dvořanů máme peklo docela plné a věř, sám jsem rád,

žes moji zkoušku zvládl. Buď po zásluze šťastný!”

František poděkoval a ďábel zmizel v ohni a dýmu. Co teď? Přece jen se rozhodl na

vlastní oči uvidět Adélku volnou a spokojenou mezi svými. Rozloučil se s lidmi ve

mlýně a vydal na cestu. Už z dálky viděl, že královské město zůstalo zahalené do

smutku. Proč? Copak mu pekelník lhal?!

V hospodě Františkovi pověděli, že před týdnem zemřel král. Čerti si ho odnesli.

Zároveň se jim přesně po roce na zámek vrátila princezna. Je ale smutná, pořád v

kapli, černá jako město. Víc František neposlouchal. Hned běžel k zámku a

přemýšlel, co dál. Proč je jeho Adélka ve smutku? Modlí se snad za duši svého otce

krále? Ani neviděl, že mu všichni ustupují z cesty a zvědavě se za ním otáčejí.

Na zámku chvíli nevěděl, kudy se dát. Naštěstí zazněly varhany a hudba Františka

dovedla až ke kapli. Všude planuly svíce a vonělo kadidlo. Kaple byla plná

dvořanů, kteří se před Františkem rozestupovali. Udiveně pozoroval, že se mu

klaní. Vpředu před oltářem, ve vyřezávané levici, seděla princezna, zahalená závoji.

František hned poznal svoji princeznu, přistoupil k ní a uklonil se:

23

“Ach, princezno, mrzí mne, že jsem vás neochránil do poslední chvíle. Rád udělám

cokoliv, jen bych vás úplně osvobodil!”

Princezna zvedla závoj a sladce se na něj usmála: “Milý Františku, od téhle chvíle

mi již nic neschází. Vyslala jsem posly, aby hledali ten daleký mlýn, také k hraběti

Maxmiliánovi jsem je poslala. Stýskalo se mi po tobě a zprávy stále žádné

nepřicházely! Pověz, kam ses mi ztratil?”

Františka polilo horko a bodlo u srdce. Viděl, že ho má Adélka ráda. Jak by si ale

on, obyčejný člověk, mohl myslet na samotnou princeznu? Měl by se rozloučit, jak

se sluší, a jít:

“Přišel jsem se přesvědčit, že vám už nic nehrozí. Nyní se vrátím tam, kam patřím.”

Princezna si stoupla a dupla.

“Ty vůbec neslyšíš, co říkám! Ty hodláš utéct a nechat mne tu napospas tomu

nejhoršímu, co znám?!”

Když František zůstal jako opařený a nechápavě koukal, usmála se a zašeptala, aby

nikdo jiný neslyšel:

“Jen pomysli, zůstanu tady sama, smutná, opuštěná a uplakaná, to bys mi přál?

Nakonec mi lidé vnutí nějaké princátko, které se oklepe strachy i při vrzání

nábytku! Já vím, že na celém světě je jenom jeden muž, který bude tím pravým

králem vedle mne. Nevěříš-li, zeptej se všech tady okolo.”

Obrátila se ke dvořanům.

“Povězte, chcete spravedlivého krále, který se i peklu postaví? Budete poslušní a

věrní a pomůžete mu při nápravě škod, které nám přinesla válka a předchozí

roky?”

Jásot Františka přesvědčil, ale nebyl by to spravedlivý a poctivý člověk, aby si

nevzpomněl, jak od hraběte utekl. Ještě nevyrovnal své závazky. Princezna zahlédla

stín v jeho pohledu a ihned uhodla.

“Vyřídit konec tvé služby bylo tím nejmenším, co jsem pro svého zachránce mohla

udělat. Jsi už dávno volný a opravdu se můžeš rozhodnout podle vlastní vůle!”

Když mohl a směl, udělal tak. Políbil princeznu Adelaidu tak vroucně, jak si už

dávno přál a jásot dvořanů jako oheň přeskočil do města a dál po celé zemi. Brzy

byla veliká svatba a lid té země se dodnes vychloubá, jak spravedlivého a

statečného panovníka tu kdysi měli. Dokázal i mezi sousedy sjednávat mír a každý,

sebevíc urozený král, mu naslouchal s úctou. Žili s Adélkou dlouho, jako na

růžovém obláčku, plném lásky a spokojenosti. Bodejť by ne, když jim štěstí i samo

peklo přálo!

O královně, co se nechtěla vdávat

Kdysi dávno v jedné zemi, která není daleko ani blízko, žila princezna, která se

musela už jako velmi mladá ujmout vlády. Pomáhal jí moudrý kancléř a protože se

upřímně snažila, aby všem v její zemi bylo dobře, měl ji každý rád.

24

“Není velká krasavice, ale je milá a má zlaté srdce,” říkali mezi sebou. Brzy začaly

přicházet nabídky z ostatních království, kde byl někdo z vladařské rodiny na

ženění, ale Johanka se tomu jenom smála. Že prý je ještě příliš mladá a že nemá čas

myslet na hlouposti. Má snad málo starostí?!

Nejdřív se všichni smáli s ní, ale po třech letech se už leckdo zamýšlel, jestli by

přece jenom neměla vedle spravování země vystrojit nějaký bál a trochu se po

královsky pobavit. Kdyby se jí přitom zalíbil nějaký milý, hezký princ, byli by ještě

radši.

Hlavně pan kancléř své paní domlouval, protože stárnul. Vůbec se mu nelíbilo, jak

se královnička Johanka vypravuje na tajné cesty. Chodívala v přestrojení a sama,

snadno by se jí mohlo něco zlého stát. A tehdy do země zavítalo poselstvo od krále

Jindřicha. Lidé je vítali s velikou nadějí. Král Jindřich byl mocný soused ze severu.

Vyprávělo se o něm jen dobré, jeho země vzkvétala stejně jako Johančina. A

nápadník to byl ještě mladý, urostlý a pohledný.

Před pěti lety mu zemřela žena, velmi krásná a hodná paní. Nechala mu malého,

nyní šestiletého prince a říkalo se, že ovdovělý král dlouho nechtěl o další svatbě

ani slyšet. Prý stále chodí do obrazárny a vzdychá u jejího portrétu. Měli se moc

rádi!

Příjezd poslů byl tedy velikou událostí. Zvláště, když se Johanka uvolila poselstvo

brzy přijmout a vyslechnout. O to horší bylo kancléřovo zděšení, když hned

druhého večera zastihl svou královnu v slzách.

“Pověz mi, proč nestačí, jaká jsem? Proč bych měla být bůhvíjak krásná, copak na

mojí tváři tolik záleží? Není důležité, co umím? Vypadám tak obyčejně, že se vdám

jen jako přívažek ke království.”

Marně kancléř svou paní utěšoval, viděl, že nepochodí. Náhodou totiž vyslechla

dva pány z poselstva, kteří ji porovnávali s první Jindřichovou královnou. Že prý

opravdu potřebují tak hodnou paní, která se postará o výchovu malého Jindříška,

ale královu lásku asi, chudinka, nezíská. Není prý dost krásná.

Bylo to hodně hloupé uvažování, podle kancléře byla Johanka hezká dost. Celé dny

se usmívala a žertovala, nikoho nezarmoutila a to se odráželo v jejích očích i tváři.

Jenže utěšujte děvče, které slýchá hlouposti o jiné nebo cizí kráse z mnoha stran!

Johanka své svěřování rázně ukončila:

“Jste laskavý, kancléři, ale rozhodla jsem se, že svatba nebude! Nechci tu být ani

chvilku, dokud hosté neodjedou. Pohostěte je několik dní a omluvte mne. Brzy dám

o sobě vědět!”

Ráno zase odešla přestrojená za obyčejné venkovské děvče. Ve městě u zámku se

domluvila s prvním povozníkem a vyjela nazdařbůh někam k severu. Bylo teplo,

těsně přede žněmi. Johanka se už dávno naučila některé venkovské práce a tak by v

ní urozenou slečnu nikdo nehledal. Vydávala se za panskou ze svého zámku na

cestě k příbuzným. Povozník rád dopodrobna vyprávěl o svém kraji a nezapomněl

ani na vesnici, které vládnou dva bohatí sedláci.

“To kdyby věděla naše královna, ta by ty hamouny srovnala!”

Johanku popadla zvědavost a rozhodla se, že se podívá právě tam, až k samým

hranicím s Jindřichovou zemí. Musela ale sama přejít přes hluboký les. Vděčně

25

přijala povozníkovo pozvání a přenocovala u něj, aby ji na cestě nezastihla tma.

Přesto v lese z cesty sešla a zabloudila. Slunce už spěchalo k západu a Johance

začalo být úzko. Tentokrát to s touláním opravdu přehnala!

Začala se rozhlížet po místě, kde by mohla strávit noc. Les prořídl, uviděla říčku a

velké rozložité stromy na břehu. Jeden jako by ji zval nahoru. Viděla, že vysoko,

schovaná v jeho koruně, bude mít dost pohodlí.

Hbitě tam vylezla a přemýšlela, jak svůj nocleh ještě vylepšit, když tu dole pod

větvemi proběhlo dítě. Johanka zahlédla, že je oblečeno v drahých šatech, i když z

krajek zbyly cáry. Hned poznala, že se stalo něco zlého. Vtom dítě sklouzlo ze

břehu do bahna. Slezla a pomohla mu na břeh. Byl to kluk a hned prosil, ať mu

pomůže, že ho unesli zarostlí chlapi.

Johanka nevěděla, kudy kam, už se sem blížil dusot a křik. Náhle ji napadlo chlapci

stáhnout kabátek a hodit daleko do řeky. Teď honem nahoru na strom! Dobře se

ukryli a pozorovali čtyři ničemy, jak bezradně prohledávají břeh a nadávají. Všimli

si plovoucího kabátku a běželi po břehu za ním. Do vody se neodvážili, protože

neuměli plavat. Chlapec se radostí celý rozzářil:

“Děkuji ti. Jsem Jindřich a když mne dovedeš k tatínkovi králi, bohatě se ti odmění.”

To bylo nadělení! Johanka poznala, že někde nevědomky přešla hranice. Byla ráda,

že Jindříška potkala včas a pomohla mu, ale proč tím děckem muselo být zrovna

samotné princátko? Bude ho muset doprovodit do bezpečí.

Zatím poslouchala vyprávění, jak byl Jindra na vyjížďce přepaden, jak ho marně

oba učitelé bránili a jak v nestřežené chvilce loupežníkům utekl. Hned se jí ten

statečný chlapíček zalíbil a ráda slíbila, že ho jistojistě dovede v pořádku domů.

*

Druhý den vyrazili ještě za úsvitu. Johanka doufala, že loupežníci budou vyspávat a

skutečně po chvíli cesty uslyšeli mohutné chrápaní, kterému se opatrně vyhnuli.

Když vyšli z lesa, bylo veseleji. Už v první vesnici potkali vojáky, které král vyslal

pátrat. Johanka popsala, kde loupežníky slyšeli a spolu s Jindřichem byla slavně

odvezena na královský zámek. Loupežníky pochytali, vstrčili do vězení a celý kraj

si oddechl.

Hanička, jak si tu nechala převlečená královna říkat, váhavě souhlasila, že s Jindrou

ještě několik dnů zůstane. Král byl velice zdvořilý a synovo přání podpořil, ale

Hanička vycítila, že tu princ moc vřelosti nezažije. Nedivila se, že je král Jindřich

velmi zaměstnaný, sama vládnutí dobře znala, ale on si s chlapcem ani nepohrál!

Jindra měl kolem sebe dvacet chův a vychovatelů, ale tesknil po otci. Ten vůbec

neměl čas.

Hanička přemýšlela, jak Jindrovi pomoci. Jednou se honili po zahradě a král zase

projel okolo, chlapci jen pokynul na pozdrav. Hanička zahlédla slzičku, jak se kluk

toužebně koukal za otcem. Hned toho dne požádala krále o rozhovor. Pověděla mu,

že musí odjet domů. Proto ale také musí králi povědět, jak ji trápí, když vidí prince

odstrčeného, jako by ho snad otec ani neměl rád. Viděla, že tím velkého Jindřicha

ranila, ale neomluvila se. Byla v ní malá dušička, než mračna z královy tváře začala

mizet. Když tiše promluvil, oddechla si:

26

“Vím, že na něj nemám čas, ale myslel jsem, že má vše, co potřebuje. Dokonce

jsem souhlasil, že požádám o ruku královnu Johanku ze sousedství, protože prý má

velice ráda děti, je milá a Jindra v ní jistě najde hodnou matku, která mu chybí.”

To tomu dal! Hanička si div nedupla:

“Myslíte, králi, že je tak hodná, že všeho nechá a přijede, jen aby se mohla starat o

Jindru? Slyšela jsem, že se vdávat moc nechce.”

“Jednou se přece vdát musí,” podivil se král, “a kdo by mohl být lepším ženichem

než já? Spojíme své země a budou z toho mít prospěch všichni!”

Na to nebylo, co odpovědět. Hanička měla chuť prásknout dveřmi nebo mu něco

hodit na hlavu, ale jen pokrčila rameny. Ovládla se jako pravá královna.

“Jsem jen obyčejné děvče, pane králi, ale podle vyprávění soudím, že by se královna Johanka radši provdala za prostého člověka, který by ji měl rád. Jestli jí

vaše poselstvo vyřídilo to, co jste mi řekl, určitě přijede zpátky s nepořízenou!”

Král se jen usmál, že mezi vladaři to chodí jinak, ale nazítří si na Haniččina slova

vzpomněl. Poslové se skutečně vrátili smutně, odmítnutí jim vyřídil kancléř a její

veličenstvo prý po prvním dnu víckrát nevyšlo ze svých komnat.

Král Jindřich musel na odmítnutí stále myslet. Chodil po celém zámku, až se

zatoulal k obrazárně, kde si zvykl portrétu své nebožky svěřovat všechny starosti.

Dveře byly otevřené a král slyšel synka s Haničkou. Zůstal tiše a naslouchal.

“Viďže byla maminka krásná? Víš, dívám se na ni rád, ale chtěl bych takovou, jako

jsi ty.”

Hanička ho pohladila a zavrtěla hlavou:

“Tvůj tatínek přece hledá nějakou, která by tě měla ráda! Včera mi to říkal.”

“A jak to pozná? Všechny kroutí pusou a očima, jen aby si jich všiml! Viděl jsem

ho jezdit s nimi na koni a chodit po zahradě, ale žádná se po mně ani neohlédla!”

“Vidíš, Jindro, a třeba právě proto si ještě žádnou nevybral.”

“Proč si ho nevezmeš ty?”

Hanička se tak upřímně rozesmála, až se král zarazil.

“Ani náhodou! To bys tomu dal! V celém tomhle zámku mám ráda jen tebe,

Jindříšku. A víš co? Už mne napadá, jak bychom se brzy mohli setkat…”

Hanička Jindru odvedla z obrazárny druhou stranou, takže král osaměl. Měl teď o

čem přemýšlet. Prostořeké, ale upřímné děvče mu nešlo z mysli. Dotklo se ho, že

by pro obyčejné děvče nebyl dost dobrý. Vždyť je přece král?!

*

Krále zamrzelo, když Hanička oznámila, že za dva dny odejde. Chtěl si u ní

napravit reputaci, vzal Jindru na vyjížďku a potom také zašel za ním a vyzkoušel,

co nového se naučil. Pochválil ho a slíbil mu lov se sokolem. Hanička se spokojeně

usmívala a malý zářil blahem jako lampička. Král Jindřich se zastyděl. Obyčejná

dívka byla moudřejší, než on. Měla pravdu, tak to mělo vždycky být!

Když se loučila, chtěl s ní král poslat doprovod, nabízel kočár, hromadu zlaťáků za

odměnu, ale Hanička všechno odmítala. Přijala jenom vraníka, aby se rychleji

dostala domů, kde o ni už jistě mají strach. Krále sice na druhý den napadlo poslat

vojáky, aby vypátrali, kde Hanička žije, ale pozdě. Ztratila se někde v hraničním

27

lese a malý princ překvapenému otci vysvětlil, že jeho Hanička přece slouží jako

panská na velikém zámku v sousední zemi.

Překvapením ještě nebyl konec. Johančin kancléř za několik dnů požádal o přijetí a

když s velkým doprovodem ke králi Jindřichovi přijel, oznámil nevídané a

neslýchané rozhodnutí své královny:

Johanka se rozhodla zůstat neprovdanou, ale aby zemi zajistila následníka,

navrhuje, že jednou přenechá vládu země malému Jindrovi. Má jedinou podmínku:

Že princ vyroste na jejím dvoře. Králi na zprávě nejvíc vadilo, jak hned Jindra

zajásal a těšil se na cestu. Vyhlídka na spojení obou zemí byla velmi lákavá, jenže

králi to celé vrtalo hlavou. Ptal se posla, co za tím je, ale kancléř jen krčil rameny a

smutně vzdychal.

“Ó králi, jak si to vyčítám! Snad jsem příliš naléhal, že země potřebuje dědice a

samotná žena vypadá na trůně slabě. Vzala si do hlavy, že pro zem udělá to

nejlepší, ale sama chce žít svobodně. Oblékla se do černého a nosí závoj. Prý se

nepotřebuje parádit a nechce už být okukovaná, jestli je nebo není dost hezká!

Věřte, králi, že by se dnes mnoho lidí s chutí pláclo přes pusu, že si ty jejich hloupé

řeči tolik vzala k srdci! Jenom s dětmi pookřeje, hraje si a směje jako dřív. Celé

království nám posmutnělo.”

To už krále moc nezajímalo, staral se o malého Jindřicha, zda smí s sebou mít

všechny vychovatele a chůvy. Chtěl zapomenout, jak ho Jindrova radost z odjezdu

bolí u srdce. Rozum všechno schvaloval, protože Jindra jednou bude vládnout

veliké zemi, ale srdce se bouřilo a bálo smutku. Než bylo všechno zařízeno a

připraveno, poprosil král kancléře o vypátrání Haničky, která mu zachránila syna a

odmítla každou odměnu.

Kancléř se sice tvářil divně, ale pomoc slíbil. Konečně vyjel veliký a slavný

průvod, vezoucí budoucího následníka do nové země. Všude je lidé zdravili a

zasypávali květinami. Krále mrzelo, že smí syna doprovodit pouze na hranice země,

ale vyhlídka budoucí velké říše ho opět ukonejšila.

*

Po několika týdnech král Jindřich cítil tak silný stesk, že začal přemýšlet, jak by

Jindru zase viděl. Dostával dlouhá psaní od prince i královny Johanky, ale tím spíš

se chtěl přesvědčit, že je synek opravdu tak spokojený a šťastný - u cizích.

Po Haničce zachránkyni stále nebylo ani stopy a přitom král Jindřich vzpomínal

stále víc na její tvář, oči i úsměv. Byla úplně jiná, než kterákoliv ze vznešených

paní, co se kolem něj zase točily. Uvědomil si, že se zamiloval a že se mu stýská

stejně po synkovi i po ní.

Ze vzpomínek ho vytrhla píseň potulného pěvce, která zazněla večer na nádvoří.

Král vyhlédl z okna a viděl, že se tam sešla čeleď a naslouchá příběhu královny

Johanky, která se stejně jako její otec často vykrádala v přestrojení ze zámku.

Odměňovala dobré a trestala nepoctivost, jako naposledy těch dvou chamtivých

sedláků z daleké vsi až u hranic.

Vida, to je nápad! Jako král za synem nesmí, ale třeba takový kupec přece jezdí po

mnoha zemích? Přestrojil se tedy, vydal potřebné příkazy a domluvil s jedním

kupcem, který do Johančiny země mířil. Brzy přejeli hranice a ačkoliv krále

28

samotná Johanka příliš nezajímala, musel uznat, že pověsti o její vládě a oddanosti

lidu nijak nepřehánějí. V jednom zájezdním hostinci slyšel jak pocestní mudrují nad

královniným závojem. Hostinská je okřikla:

“Že vás huba nebolí! To kvůli takovým, jako jste vy, naše Hanička takhle dopadla!

Pálí vás dobré bydlo a nevíte, co si vymyslet. Co by nám byla platná bůhvíjaká

krása, kdyby nás daněmi odírala na kost a ještě se smála jako vévoda hned vedle za

jižními horami?! Vždyť je to tak pěkná holka! K nám taky jednou zavítala a vím, co

povídám. Tehdy nám vzal oheň střechu nad hlavou a bez Haničky bychom dnes

chodili po žebrotě!”

Krále to jméno přímo bodlo. Téměř se bál domyslet, jakého hlupáka ze sebe dělal,

jestliže je jeho Hanička královnou Johankou! Musel si ale ještě protrpět dohadování

o tom, proč se ten král Jindřich nechal odbýt a nepřijede ani za synem. Že takovou

nevěstu nechává bez zájmu stát, nikomu nešlo na rozum. Kupec, který sem krále

dovezl, nic neříkal, jen koukal do džbánku a nezvedal oči. Král se dlouho ošíval,

než mohl nenápadně vstát a odejít na kutě.

*

Naštěstí je už druhý den vítalo hlavní město. Měli štěstí, Johanka právě dala otevřít

zámecké zahrady, aby se každý mohl potěšit jejich krásou. Jindřich se tedy hned po

příjezdu dostal tak blízko, že ji několikrát zahlédl.

Nikdo nemohl královnu obtěžovat, stráže všechny drželi v uctivé vzdálenosti,

jenom děti k ní běhaly a zdravily prince. Mnohé Johanka pozvala ke dlouhému

stolu se spoustou dobrot a jednou Jindřich Johanku zahlédl, jak se s dětmi honí.

Jindra se smál, výskal, vypadal šťastně. Teď byl král s rozumem nadobro v

koncích!

I z dálky svou Haničku poznal, ale nevěděl, jak ji oslovit, aby zase všechno

nepokazil. Chodil se na ni dívat do zahrad každý den, ale na nic kloudného nepřišel.

Až čtvrtého odpoledne si děti hrály na schovávanou a Jindra běžel tak daleko, že za

jedním keřem vrazil přímo do otce. To bylo radosti! Ale jen do chvíle, než sem

přiběhla Johanka. Měla oči jako ostříž a hned si všimla, že Jindra není za keřem

sám. Ta ale se uměla přísně kouknout! Zpražila vetřelce pohledem, že si připadal

malý jako mravenec.

“Králi, vy zde?!”

Pokrčil rameny.

“Nejsem přece jediný, kdo cestuje na zapřenou. Nejsem tu jako král, ale jako otec,

který chtěl vidět syna, veličenstvo. Stýskalo se mi.”

Johančiny oči za černým závojem zvlídněly. Král by je rád viděl nezakryté, ale

neodvážil se ani pohnout, aby se neurazila a neutekla. Jindra otce chytil, pevně

držel a honem škemral, ať tatínek zůstane. Královna vzdychla a zavrtěla hlavou:

“To nebude tak jednoduché. Víš přece, že má mnohem víc starostí, než my. Bude

muset brzy odjet, ale jistě ho zase uvidíš.”

Král Jindřich věděl, že se nesmí dát. Kdepak, tak snadno ho Johanka neodežene!

“Nevím, jak dlouho tady budu, protože tu mám ještě jedno velmi důležité poslání.

Bohužel ani pan kancléř mi nedovedl pomoci nebo poradit. Ale vy prý hodně

cestujete a snad mi prominete troufalost, s níž se na vás obracím. Před časem jsem

29

potkal statečnou a trochu prostořekou dívku, na kterou nedokážu zapomenout. Žije

v téhle zemi ve velkém zámku a velmi dobře vás zná…”

Johanka se začervenala, ale usmívala. Malý Jindra hned pochopil, co chce jeho

tatínek asi povědět. Chytil Johanku za ruku, tatínka přitáhnul blíž a oba pevně držel,

dokud se doopravdy nedomluvili, že se mají rádi. Král Jindřich zvedl černý závoj a

Johanku políbil. To znamení smutku odepnul z jejích vlasů a zahodil.

“Nebudeš ho víckrát potřebovat, přísahám!”

Johanka mu uvěřila a Jindra to honem utíkal každému povědět. Konečně se splnila

dávná přání lidu, aby jejich vladaři našli štěstí. Svatební veselí trvalo mnoho dní a

ještě dlouho na ně vzpomínali po celé spojené říši. Nejvíc si libovali starý kancléř a

princ Jindřich. Jednomu ubylo starostí a druhému zase přibyly jiné, docela

příjemné. Ještě při svatební hostině zatahal kancléře za plášť:

“Co si mám přát víc, sestřičku nebo bratříčka?”

Zřejmě se ani maminka s tatínkem nemohli honem rozhodnout a tak se pro jistotu

do roka dočkal obojího.

Skála smrti

V jedné zemi vládl král, kterého se všichni báli. Nejčastěji ze všeho držel v ruce

meč. Válčil se sousedy, tvrdě trestal každý náznak nespokojenosti a nikdy nebyl

poražen. Jeho srdce ztvrdlo, nic než sílu neuznával. Jednou náhle onemocněl a

horečka mu připomněla, že stárne. Měl by uvažovat o následníkovi. Měl tři syny a

dceru. Princové už dávno statečně bojovali po jeho boku. Krutý otec vymyslel

hroznou zkoušku:

Proti hradu se tyčila vysoká skála, na jejíž špičce se každý z nich pokusí otočit na

vzepjatém koni. Jen ten, kdo úkol splní, převezme vládu po silném králi. Marně

královna s princeznou prosily vladaře, aby nehnal vlastní syny do jisté záhuby.

Radši ať prý všichni popadají do propasti, než by na trůn usedl strašpytel a slaboch!

Nastal den zkoušky. Královna s princeznou zůstaly na hradě. Bály se, že silné a

statečné mladíky čeká jistá smrt. Tak neslýchanou, nemožnou věc měli udělat!

Královna dala tajně okovat všechny koně podkovami s diamanty ze všech svých

šperků, aby se lépe na hladké skále udrželi. Ani tato slabá naděje však dlouho

nevydržela. Před zraky vyděšených dvořanů první princ vyjel až nahoru, zvedl koně

na zadní a vzápětí padl dolů. Prostřední princ se dokonce pootočil, ale kůň přešlápl

do prázdna. Pod nejmladším princem se jeho kůň splašil dřív, než dosáhl vrcholu.

Všichni tři princové spadli do propasti.

Král mlčel, jeho tvrdá tvář neprozradila ani stín smutku. V hrobovém tichu se

všichni báli zaplakat nebo naříkat žalem. Když zahubil vlastní děti, nikoho dalšího

určitě šetřit nebude.

Nazítří král vyhlásil, že dá svou dceru komukoliv, kdo na tom místě dokáže, že je

hoden trůnu a vlády. Překrásná princezna se však zahalila do černého závoje.

Přísahala, že její tvář nespatří žádný rytíř, kterého by mohla svou krásou k pošetilé

30

zkoušce svést. Přesto se našlo sedm nebo osm mládenců. Rytířů, městských i

selských synků, kteří se o nemožné pokusili. Propast je pohltila všechny.

*

Uplynul rok. Do města pod hradem přijel ošuntělý rytíř bez doprovodu. Vyptával se

v hostinci, jestli tu nemají nějaké zakleté děvče, ale všichni vrtěli hlavou.

“Jenom naše princezna je v tom závoji jako zakletá. Nechce, aby někdo vyjel na

skálu, ale dokud se někdo nahoře na koni neotočí, král ji neprovdá.”

Po hostinském se rozpovídali další. Rytíř je zamyšleně vyslechl.

“Do světa mne zavedl živý sen. Viděl jsem dívku mezi skřítky, vílami a jinými

podivnými bytostmi, jak všechny prosí o pomoc. Vedle mne stál starý skřítek s

dlouhými bílými vousy. Šeptal, že se obětovala za své bratry a jenom já ji mohu

vysvobodit z prokletí věčné bolesti. Déle, než rok ji hledám!”

“Je tomu sice rok a dva měsíce, co král poručil vlastním synům vyjet nad propast,

ale jinak tvůj příběh s naší princeznou nic společného nemá. Ubozí princové

zahynuli a po nich další mládenci!”

Rytíř se přesto rozhodl zajet na hrad krále pozdravit. U skály před mostem potkal

děvče, zahalené do šátku. Sotva oči jí koukaly. Rytíř pozdravil a podivil se, že sama

chodí kolem nebezpečného místa.

“Co by se mi mohlo stát? Jsem jenom obyčejné děvče, jdu do lesa pro bylinky.

Naše královna je velmi nemocná. A kdo jsi ty? Snad netoužíš po trůnu a ruce

princezny?”

“Vede mne sen o zakleté dívce. Ve městě říkají, že se mýlím, ale srdce mne táhne

právě tam na hrad.”

“Mýlíš se, rytíři. Tady žádnou zakletou dívku nenajdeš. Máme jenom princeznu a tu

stejně neuvidíš. Chodí v černém závoji a je tak zlá, že potrestá každé děvče, když se

nezahalí a je hezčí, než ona.”

Rytíř se usmál.

“To snad není prokletí? Ale snad máš pravdu, ta půvabná dívka z mého snu na sebe

uvalila nějaká kouzla a bolest, aby chránila jiné. Ta se zdejší princeznou asi moc

společného nemá.”

Nabídl děvčeti doprovod a přestože se zdráhalo, pomohl mu na koně před sebe. Prý

se tolik cestou pro bylinky neunaví. Povídali si a cesta ke kořenářce i zpět rychle

uběhla. Šátek se děvčeti svezl z hlavy a odhalil hezounkou tvář. Rytíře bodlo u

srdce, kdykoliv se na ni podíval.

Zajel tedy pozdravit krále a požádal jej o setkání s princeznou. Když řekl, že po

trůnu netouží a nejdřív ze všeho chce splnit úkol, ke kterému se zavázal, přijali ho

velmi chladně. Princezna závoj ani na okamžik neodložila a mluvila velmi

povýšeně. Rytíř si docela oddechl, když jeho kůň zase hrabal kopyty pod skálou. Po

padacím mostě za ním běžela jeho známá. Seskočil ze sedla a radostně ji pozdravil.

Ale děvče spěchalo:

“Odjíždíš, rytíři?”

“Ano, mělas pravdu, ta pyšná dívka se nepodobá té, kterou hledám. Přesto jsem

nevážil cestu nadarmo. Zavázal jsem se sice k nelehkému úkolu, ale až ho splním,

pověz, můžu si pro tebe přijet?”

31

Lekla se, nevěděla, co říct.

“Dala jsi už někomu slovo? Mám tě rád, Zuzanko. Nejsem sice boháč, ale na mém

hradě ti bude dobře. Vím, že už brzy najdu, co hledám, vysvobodím tu dívku a

vrátím se.”

“Známe se jediný den, rytíři! Rozhodnu se, až o tobě budu vědět víc.”

“Dnes večer přijedou do města kupci ze zemí na severu. Chci se jich na leccos

zeptat a odjedu odtud až nazítří. Přijdeš sem ještě zítra?”

Zuzanka přikývla a utekla. Rytíř se vrátil do hostince a přemýšlel, co dál. Cítil, že

je na správném místě, že láskou k Zuzance nezrazuje svůj sen, ale pravda mu

unikala mezi prsty.

Hostil cizí kupce, popíjel víno a poslouchal potulného pěvce. Slova té písně o

zakleté krásce znal, připomínala mu jeho sen. Otočil se ke starému kupci po svém

boku:

“Právě tu dívku hledám. Neslyšels o ní?”

“Jsi na správném místě, rytíři. Tak krásná a nešťastná je zdejší princezna Zuzana.

Sám jsem jí mnohokrát nabízel své zboží a nikdo mi nenamluví, že je najednou

tvrdší a pyšnější, než král! Kdepak, ta určitě zkusila pohnout nebem i zemí, aby

bratrům pomohla!”

*

Druhý den užuž vjel rytíř na most ke hradu, když z brány vyběhla Zuzanka.

“Rytíři, co to děláš?! Proč jedeš do hradu a nečekáš u skály?”

“Chtěl jsem ti oznámit, že podstoupím tu nesmyslnou zkoušku. Je nám to určeno,

už mě nepřemluvíš.”

Princezna pochopila, že její převlek prohlédl. Zbledla, ale hned zvedla hlavu a

smutně řekla:

“Nevíš, do čeho se chceš pustit. Pojď, něco ti ukážu.”

Udivený rytíř Zuzanku následoval. Po několika krocích dupla a v zemi se objevily

schody. Dlouho sestupovali do nitra skály, až přišli do veliké jeskyně. Nikde lampa

ani svíčka, přesto tu bylo světlo jako ve dne. Na jedenácti kamenných kvádrech tu

leželi mrtví muži. Zuzanka láskyplně tři z nich pohladila po tváři. Ukázala na

dvanáctý, prázdný kámen:

“Má snad tenhle patřit tobě?!”

Rytíř se zachvěl. Viděl slzy, stékající Zuzance po tvářích a už už by jí slíbil cokoliv,

ale potom si všiml, že ti mrtví nemají jediné škrábnutí. Vždyť se při svém pádu

žádný nepotloukl, jak je to možné? Princové tu už leží rok a přece vypadají, jako by

včera usnuli! Navlas jako v jeho snu. Otočil se a beze slova vystoupal ven. Zuzanka

vyběhla za ním. Chtěla ho zadržet, když nasedal na koně, ale z brány již vyšli

strážní a přešli padací most. Rytíř jim pokynul, aby svou paní odvedli. Začala

plakat, ale tím pevněji ji drželi. Rytíř se sklonil ke svému věrnému koni.

“Příteli, vynesl jsi mne z mnoha bojů. Dnes tě žádám o nemožné, ale jestliže je

psáno, že se někdo nahoře otočí, můžeme to být jenom ty a já! Pomoz mi, prosím,

dokaž ten zázrak, pokoř zlého krále, který posílal na smrt i tvoje bratry!”

Koníček zařehtal a hrábnul kopytem. Ze všech oken hradu vykukovaly zvědavé

tváře, dokonce i král se objevil v bráně. Rytíř objel skálu a začal pomalu stoupat.

32

Slyšel princeznu, jak volá, aby se zastavil, jak prosí, ať ji přestanou držet, ale dál

mířil k vrcholu. Pohladil svého koně a ten se vzepjal. Otočili se poprvé, podruhé,

potřetí. Potom se kůň odrazil a skočil až před most, před užaslého krále.

Rytíř hned seskočil a objal Zuzanku. Plakala prožitým strachem i radostí, že strašný

úkol splnil. Dokonce trojnásobně! Král však vykřikl, že se vlády nevzdá a poručil

rytíře zajmout a vsadit do vězení. V tu chvíli se skála otřásla, její vrchol rozsypal

jako písek a z něj vyjelo jedenáct rytířů v zářivé zbroji. Obklopili rytíře s princeznou. Nikdo si netroufl krále poslechnout. Jeden zářící rytíř popojel dopředu

a promluvil:

“Tvá zlovůle skončila, králi. Nikdo nezkřiví ani vlásek statečnému rytíři, který nás

všechny vysvobodil! Naše sestřička už nepozná strach o ty, které miluje. To její

zásluhou jsme spali v podzemí, nezraněni strašným pádem. Za každého z nás

obětovala tři kapky krve na bílém šátečku. Z nich vládce podzemí vykouzlil mlhu,

která nás při pádu měkce zadržela.

Zuzanka však od začátku věděla, že toho, kterého si zamiluje, ochránit nedokáže.

Proto tě, rytíři Ondřeji, zavedla do našeho podzemí, proto byla tak zoufalá. Když ji

stráže držely, nemohla se říznout ani odhodit svůj šáteček, musela prožít bolest a

strach horší, než když jsme procházeli zkouškou my. Nyní je už všemu zlému

konec. Máme nového, statečného a čestného krále. Provolejme mu všichni slávu!”

Ze všech hrdel se ozval jásot. Starý král vyděšeně ustupoval ke kraji propasti. Tam

zkameněl, převalil se dolů a navěky všem zmizel z očí. Sotva královna uviděla své

syny, rázem se uzdravila. Věrný koníček se směl volně prohánět po pastvinách se

stádem koní a víckrát už jezdce nenesl.

O svatební hostině se ozval jemný cinkot tisíce zvonků a před překvapenými hosty

se objevil malý mužíček. Nevěsta i ženich ho srdečně vítali a všem představovali.

Byl to skřítek, kterého Zuzanka před rokem tajně poprosila o pomoc pro své bratry.

To on rytíři Ondřejovi přičaroval jeho sen. Nyní popřál novomanželům hodně štěstí

a slíbil, že jim bude kdykoliv nápomocen.

Nebylo toho nikdy třeba. Příběh Zuzanky a statečného Ondřeje všem navěky

připomínal, že kdo nesloží ruce do klína, pohne nebem i zemí a nikdy nemůže

doopravdy prohrát. Všichni se tím snažili řídit a země plná tak statečných a

odvážných lidí jenom kvetla.

Sokolí princezna

Bylo jedno šťastné království, kde se lidem žilo dobře. Měli laskavého krále a

dorůstajícího prince s princeznou, kteří všem dělali radost. Jistě budou jednou

vládnout stejně dobře, jako jejich otec s nebožkou královnou! Stanislav s Lucií rádi

jezdili do lesa na lov nebo jen na projížďku. Jednou se stalo, že zase závodili v

jízdě na koni, Luciin se náhle splašil a jezdkyni shodil do houští.

33

Nic hrozného se nestalo, jen trocha škrábanců. Než stačil Stanislav sestře pomoci,

objevil se neznámý mladík a malou princeznu vyprostil. Stanislav mu poděkoval a

chtěl se odměnit. Neznámý zlaťáky odmítl, ledaže by snad pán věděl o nějaké

službě pro dva sokolníky.

“Dva?” podivil se Stanislav. Rozhlédl se a uviděl chlapce, který držel dva sokoly,

na každé ruce jednoho.

“To je můj malý bratr Pavel. Já jsem Petr, královský sokolník z vedlejší země.

Museli jsme utéct po dobytí království. Nový vládce nešetří nikoho, kdo byl oddán

poraženému králi.”

Stanislav zamyšleně pokýval hlavou. Věděl o krutostech ve vedlejší zemi. Prý při

nich zahynuli i královští potomci! Sestřička Lucie se na něj dívala s prosbou

v očích. Na zámku měli sokolníka velmi starého, Petr se Stanislavovi líbil. Pověděl

tedy, kdo je a na místě oba přijal do služby.

Nikdy toho nelitoval a také královští rodiče byli s novými sluhy velice spokojeni. I

když by se Stanislav s Petrem a Pavlem nejradši odstěhoval do lesa a budoucí

panování hodil za hlavu. Lucie jim upřímně záviděla. Jako princeznu ji totiž

vychovávali mnohem přísněji. Jak ráda by zahodila vyšívání nebo nudné učení o

dvorských mravech! S Pavlem se mohla smát a dovádět a jak šly měsíce, stále

častěji přemýšlet o tmavých Petrových očích.

Čas od času se Petr ztrácel. Stanislav s Lucií naoko věřili, že hledá příbuzné. Ve

vedlejší zemi se však tři roky po porážce náhle objevily zprávy o Černém princi a

stovkách spiklenců, kteří se k němu připojovali. Byl to snad mstitel, snad skutečně

syn mrtvého krále, ale lid uvěřil, že bude osvobozen. Petr mu jistě pomáhal!

Lucie už v té době byla dívkou na vdávání a Petr se v jejích očích stával záhadným

hrdinou, jakého děvčata nutně potřebují pro snění o lásce. Pavel zůstával chlapcem,

i když trochu povyrostl. Bylo mu jako Lucii, ale byl drobný a štíhlý. Pro Lucii

znamenal báječného kamaráda a důvěrníka, ale trochu se jí odcizil, asi měl nějaké

svoje důležité mužské starosti. Poslední dobou trávil víc a víc času sám po lesích se

sokoly.

*

Lucie se začala těšit na nastávající dny plné plesů a zábav. Bylo veřejným

tajemstvím, že přijede mnoho urozených slečen, aby si Stanislav mohl vybrat

nevěstu. Princ už dávno rozhodoval o mnoha záležitostech, ale do ženění a převzetí

celé vlády se mu příliš nechtělo. Domlouval otci, že je přece ještě silný, že může

vládnout dál, ale nebyla to úplně pravda a tak nakonec Stanislav souhlasil. Budiž,

ožení se a usedne na trůn. Vymínil si jedinou podmínku: Vezme si jenom tu, kterou

bude mít rád a která bude milovat jeho!

S blížícími se slavnostmi ale ztrácel humor. Postěžoval si i Petrovi a společně

přemýšleli, jak ze šlamastyky ven. Nejjednodušší by byla domluva s nějakým

děvčetem, naoko se mu dvořit a potom se tiše rozejít. Když nic jiného, alespoň by

princ získal čas na rozumnější věci a ženění odložil! Petr se zamyšleně podíval na

Stanislava:

“To myslíte vážně, princi? Kterápak dívka by se k něčemu takovému propůjčila?

Vždyť si na vás tajně myslí půlka království! Každá bude ráda ve vaší blízkosti, ale

34

s rozchodem nepočítejte. Uvízl byste ve vlastní síti a musel plnit, k čemu se zavážete jenom žertem!”

Stanislav zesmutněl. Chvíli mlčky pozorovali Pavla, jak opodál cvičí ptáky. Petr se

náhle rozesmál.

“Mám to! Přivezu vám na zámek dívku, která na tu hru přistoupí! Mám jedinou

podmínku: Že tu dívku budete hostit a chránit po dobu dvou měsíců, ať se děje

cokoliv!”

Stanislav ožil a dal své slovo, že bude o děvče pečovat co nejlépe.

“Znám ji?”

Petr ukázal na Pavla. Princ se rozesmál jako přítel před chvilkou. To bude švanda!

Užuž by o tom chtěl s Pavlíkem promluvit, ale Petr ho zadržel.

“Musím mu to vysvětlit sám. Dospívá a nebude chtít hrát zamilovanou holku!”

To musel Stanislav uznat.

“Budu ti velmi zavázán, Petře. Myslím, že není ničeho, co bych ti odepřel!”

Petr se záhadně usmál, ale jen poplácal přítele po rameni.

“Já budu mít jistotu, že je Pavel v bezpečí. Tentokrát musím k příbuzným na delší

dobu.”

Stanislav porozuměl, že Petr nechce, aby Pavel utekl za ním a umínil si, že mladého

přítele pořádně zaměstná.

*

Uběhlo několik dní a na zámek přijela mladičká hraběnka Eusebie Pauletta. Patřila

k nejkrásnějším dívkám, jaké kdo znal. Zlaté vlasy samý prstýnek, tmavé oči a

sametová pleť. Ani Lucie ji málem nepoznala! Ta jediná byla do věci zasvěcená a

tajně hraběnce pomáhala zdokonalit taneční umění. K překvapení všech bylo

vystupování hraběnky zcela bez závad, jako by se jí dostalo nejlepší možné

výchovy. Stanislavovi dalo hodně námahy, aby se včas vzpamatoval a doopravdy

pro ni neztratil hlavu ani srdce. Petr spokojeně zmizel za svými záležitostmi a

hraběnka zůstala na zámku jen se svou starou chůvou.

Začaly plesy a radovánky, Stanislav stále častěji dával přednost hraběnce, král

s královnou se šťastně na Paulettu usmívali a dvořané se začali těšit na svatbu.

Slavnosti nijak neovlivnilo ani povstání v sousední zemi. Smetlo krutého

uchvatitele a vyneslo na trůn Černého prince. Ten ihned vyslal posly a požádal o

Luciinu ruku.

Král s královnou si vyžádali čas na rozmyšlenou, ale nabídka se jim líbila. Stanislav

viděl, že jeho sestřička není moc nadšená a popovídal si s ní v koutku zahrady, jako

když byli ještě dětmi. Po chvíli mu Lucie přiznala, že má ráda Petra. To Stanislav

nečekal, ale nechtěl Lucii zarmoutit. Rozhodl, že rodiče přemluví, aby s jejími

zásnubami počkali až do návratu Petra.

“Nebudu ti nic slibovat, dokud si s ním nepromluvím.”

“Ty můžeš všechno, sám si vezmeš Pavlínu a mne provdáš podle státního zájmu!”

Stanislav nechápal.

“Nedělej hloupého, šikovně jsi to vymyslel, když ti došlo, že je Pavel děvče! Přitom

o jejím původu nikdo nic neví!”

35

Lucie s pláčem utekla a Stanislav zůstal jako opařený. Když o sestřiných slovech

přemýšlel, viděl, že má pravdu. Proto Pavlíkovi zůstala hladká tvář, i když jiným

chlapcům narostly vousy! Zůstával celé roky malým Pavlíkem, zatímco všichni

jeho vrstevníci rostli jako z vody. Pod svým velkým kloboukem skrýval stočené

dlouhé vlasy. Takže on, dědic trůnu, jim byl oběma za blázna, Petrovi i jemu… jí?!

Proto se musel zavázat, že ji bude chránit, ať se stane cokoliv! Dal hned hraběnku

zavolat. Byl velmi rozzlobený.

“Bavila jste se dobře na můj účet?”

Pavlínka viděla, že je zle. Slzičky jí vyhrkly do očí, ráda by Stanislavovi všechno

vysvětlila. Nechtěla na takovou hru přistoupit, ale bratr rozhodl za ni. Dokud

nepřijede, nesmí ona sama nikomu, ani Stanislavovi, povědět celou pravdu. Teď jí

trhalo srdce, jak hořce a trpce Stanislav mluvil. Přesto sebrala sílu a zvedla hlavu.

Nemůže ji přece plísnit jako malou holku, i když je skoro král!

“Nechtěla jsem nic předstírat! Bratr mi zachránil život, když přijel a vyvedl mne z

hořícího města. Dal mi přestrojení a naučil sokolnictví. On vždycky věděl, co je

nejlepší. Na nápad s touto hrou jste ho ale přivedl vy sám, nevzpomínáte si? Bratr

odjel přesvědčený, že jsem v dál v bezpečí, třebaže jsem už vyrostla a můj

dosavadní převlek vypadal divně.”

Uklonila se a odešla. Stanislav měl o čem přemýšlet, ale Paulettě se začal vyhýbat.

Když si jejich rozmíšky všimli ostatní, hned kolem prince kroužily ostatní přítomné

krásky. Rád by se brzy vrátil ke dnům, kdy se mohl nerušeně procházet a mluvit s

hraběnkou, ale ta se mu vyhýbala ještě pečlivěji, než předtím Stanislav jí. Uprostřed

mnoha lidí tak zůstali tři osamocení: Princ, princezna a Pavlínka. Každý s vlastním

trápením i nadějemi.

Propletenec ukončil za několik dní slavný příjezd samotného Černého prince.

Královský pár se svými dětmi a všemi dvořany čekal vzácného hosta. V největším

sále zámku by ani špendlík nepropadl, tolik tam bylo lidí.

Černý princ vypadal ve svém tmavém oblečení hrozivě. Široký klobouk mu stínil

tvář. Na jeho pokyn přinesli truhlici plnou zlata a stříbra a jeden z mužů uctivě

připomněl nedávnou žádost prince o Luciinu ruku. Princ sám mlčel. Stanislav se

ujal slova.

“Sestra si vyžádala několik dnů na rozmyšlenou. Chtěla se poradit i s naším sokolníkem, který vaši zem dobře zná.”

“Vím o něm dobře, Petr vedl naše šiky do bojů. Tento sokolník se vám však už více

nevrátí, princi.”

Lucie zbledla, div neomdlela. Lekla se, že Petr padl v boji. Pavlínka k ní honem

přiskočila a něco jí pošeptala. To už ale Černý princ smekl klobouk a uklonil se

Lucii:

“Nemůže se k vám vrátit, protože spravování jeho země je nyní nejdůležitější.

Připomínám vám slib, princi Stanislave. Děkuji za ochranu své sestry, princezny

Pauletty, a zároveň žádám o ruku princezny Lucie, kterou mám už dlouho rád.”

Snad ani blesk z čistého nebe by tolik všechny neohromil! Lucie vyskočila a vrhla

se Petrovi do náruče. Pavlínka se spokojeně usmívala, ale Stanislavovi nevěnovala

36

jediný pohled. Měl zase o čem přemýšlet. Neudobřili se ani během velké svatby,

ani při loučení. Petr si odvezl svou nevěstu a sestru domů.

*

Po třech letech zase byli doma! Lidé svého mladého krále radostně vítali a svou

lásku dávali najevo i oběma princeznám. Šťastní novomanželé si ale brzy všimli,

jak je Pavlínka posmutnělá. Ani Lucii nedokázala povědět, co ji trápí. Neuměla to.

Vždycky musela skrývat, kým je. Ani bratrovi tehdy před odjezdem nepřiznala, že

Stanislavovu namlouvací hru bude hrát stejně špatně jako kterákoliv jiná dívka.

Měla Stanislava odjakživa ráda a bolelo ji, kdykoliv si během zábav pochvaloval,

jak všechny obelstili. Rozuměla mu, když se na ni zlobil a ona ještě nemohla nic

prozradit. Potom už byl stále obklopený ostatními dívkami a jí si nevšímal.

Pavlínka se rozhodla zapomenout. Uvěřila, že pro Stanislava nic neznamenala, a že

se s tím musí smířit.

Začala se starat o chudé, pomáhala zřizovat školy a špitály, jaké poznala v sousední

zemi. Když na ni přece dolehly smutky a srdce zabolelo, raději jezdila do lesa.

Jenom tam opravdu nacházela klid. Jednoho dne ji král Petr zavolal.

“Milá sestřičko, jsi už dlouho zamlklá, pořád se o někoho staráš nebo jezdíš sama

se sokolem, ani dvorní dámy s sebou nechceš. Na Luciinu přímluvu jsem povolal

toho nejlepšího sokolníka, aby tě při tvých toulkách doprovázel.”

Na králův pokyn vešel mladý muž. Sotva sňal klobouk, poznala Pavlínka

Stanislava. Chtěla utéct, ale bratr byl rychlejší. Vyklouzl ze dveří, zabouchl a

zamkl za sebou.

“Nepustím vás odtud, dokud se nezačnete chovat rozumně!” To ovšem od

zamilovaných dost dobře žádat nemohl. Králi Petrovi nakonec nezbylo, než trochu

slevit. Otevřel tedy dveře už při ujištění, že se mají rádi a co nejdřív se vezmou.

Zase byla slavná svatba a lidé si pochvalovali, že jejich země má takové hodné a

laskavé panovníky. Obě šťastná sousední království spokojeně kvetla ještě mnoho a

mnoho let.

O kouzelné studánce

Za svítání v lese panoval shon. Víly se rozplývaly ve světle a skřítci uklízeli po

jejich tancování. Hejkalové a divoženky si stěžovali královně na studenou noc.

Náhle vše ztichlo, skřítkové se skrčili pod lístky. Pěšinou někdo pospíchal. Shrbená

postava ve velkém šátku s košíkem. Ani poznat nebylo, že je to mladá dívka.

Královna víl mávla průsvitnou paží.

“To je Jaruška, děvče ze vsi, pospíchá na trh. Ta nám neublíží, když o nás ani

neví!”

Jedna z divoženek před ní poklekla.

“Paní naše, já ji dobře znám. Ani jako malé děvčátko nikomu z nás neublížila, ale

nemá v životě štěstí. Podaruj ji nějakým dobrým kouzlem.”

“Ano, máš pravdu, je taková ustaraná, celý den si neodpočine. I nám je jí líto,”

přidávaly se hlasy od všech obyvatel lesa. Krásná paní se usmála.

37

“Také jsem si jí všimla. Ještě před několika lety sem běhala jako veselá holčička,

zpívala si s ptáčky a stavěla našim skřítkům hezké domečky. Teď se nepodívá

napravo ani nalevo, nepřivoní ke květům a vůbec si nezazpívá. Je jako slepá a proto

svěřím naší studánce zvláštní moc. Sami uvidíte, až děvče půjde z trhu.”

Poslední slova zapadla do trávy. Slunce již vyšlo a lesní bytosti uspalo.

*

Ještě před polednem klid opět narušily kroky. Bylo už teplo, dívka schovala šátek

do košíku a v duchu počítala utržené groše. Bylo jich tak málo! Prodala jen několik

tuctů vajec. O vyšívaný šáteček z tenkého plátýnka nikdo nestál. Přitom doufala, že

za něj babičce koupí další lék. Než přešla les, ucítila žízeň. Vždyť tu někde bývala

studánka? Tak dlouho u ní nebyla… Keř u velkého kamene vyrostl, stěží k ní trefila.

“Ach, studánko, jistě tě dlouho nikdo nečistil!” Než se dívka mohla napít, pečlivě

vybrala napadané listí a větvičky. Konečně zase prýštil stříbrný pramínek. Napila

se, omyla tvář.

“Tady je ale krásně! Jak jsem na svoje místečko mohla zapomenout?”

Rozhlížela se a viděla závoje slunečních paprsků, pavučiny s jiskřícími kapkami

rosy, kvítky všech barev. Dokázal ji potěšit zpěv ptáků a brzy opět rozpoznávala,

který právě zpívá. Les ale pomalu umlkal, protože po cestě od města někdo

přijížděl. Na statném hnědákovi jel unavený starý muž. Když se přiblížil, bylo vidět

krvácející šrám na čele. Muž byl tak unavený, že si dívky všiml, až když ji téměř

minul.

“Hej, děvče, není tu někde pramen? Potřeboval bych se osvěžit a ani můj kůň by

vodou nepohrdl.”

“Pojeďte sem, pane, právě jsem vyčistila studánku. Kde jste se zranil?”

“Nedával jsem pozor a ostrá větev mne šlehla. Nic to nebude, ale radši omyju krev,

abych nevyděsil rodinu.”

“Pojďte, mám tu kus čistého plátna, sama vám ránu ošetřím a zavážu.”

Starý muž poděkoval a nechal se ošetřit. Byl to kupec z velkého města den cesty

odtud. Když se osvěžil, daroval děvčeti šňůrku krásně červených korálků.

“Jen se neostýchej, Jaruško, budou ti slušet stejně jako tvůj hezký úsměv. Kéž by

bylo na světě víc tak dobrých srdcí! Buď zdráva a ať se ti daří!”

Jarušku nikdy nenapadlo, že by mohla být hezká nebo se parádit. Odjakživa měla

hodně jiných starostí. Teď však neodolala a korále si dala na krk. Jistě měly cenu

větší, než několik košíků vajec! Najednou jí bylo zase do zpěvu. Natrhala kytičku

babičce pro radost a pospíchala domů. Nemocnou babičku vyprávění o kupci

potěšilo.

“Tak je to správné, Jaruško. Děvče jako ty zaslouží trochu parády! Neboj,

nezazlívám ti ten šáteček, když pomohl člověku v nouzi. Toho kupce by jistě brzy

bolela hlava a sotva by dojel do cíle tak rychle, jak potřebuje. A víš co? Jdi v

sobotu k muzice, určitě nezůstaneš v koutě! Stále se o mne staráš a sedíš doma,

zatímco se všechna mládež baví.”

Jaruška neřekla nic, ale brzy si začala o darovaných korálcích myslet, že jsou

kouzelné. Sotva vyšla z chaloupky, jistě se tudy procházel nějaký mládenec, u

38

muziky šla z kola do kola, poprvé jí někdo pomáhal s trávou nebo štípat polínka na

zimu. Také v kostele po ní každý hezky koukal, Jarušce však žádný do srdce

nezapadl.

Zato babička dělala Jarušce starosti, chřadla a slábla. Podruhé tedy k muzice nešla,

zůstala a seděla u babiččiny postele. Najednou přiběhl chlapec ze sousedství, oči

navrch hlavy:

“Teta, nějaký bohatý pán se v hospodě vyptával na vaši Jarušku! Už sem jde!”

Opravdu, do dveří již vcházel mladík v tmavých šatech z drahého sukna, na plášti

stříbrnou sponu. Pozdravil nemocnou a otočil se k Jarušce:

“Tys jistě ta hezká a milá dívka, která pomohla v lese mému otci?”

Jaruška se styděla. Nebyla zvyklá lichotkám a ten černovlasý mladík s jiskřičkami v

očích se jí moc líbil.

“Pověz mi, kdo vyšíval šátek, kterým jsi ho ovázala?”

Jaruška ničemu nerozumněla, ale babička odpověděla za ni:

“Moje Járinka umí vyšívat mnoha způsoby, sama jsem ji učila. Můžete jí zadat

práci i na hedvábí, nezkazí ji. Marně ji už dlouho posílám, aby ve světě zkusila

štěstí. Zařekla se, že mne tu samotnou nenechá.”

Mladík se usmál.

“Otec chválil její dobré srdce, ale až po dvou dnech zjistil, jak drahocenný obvaz

měl na čele. Ví o někom, kdo si právě takové vyšívání přeje a posílá mne s látkami

a přadýnky barevných nitek. Dokážeš vyšít tucet podobných šátečků do svaté

Anny?”

To nebylo tak těžké slíbit. Jaruška vyšívala ráda a práce rychle přibývala pod

rukama. Byla hotová včas a mladý kupec Marek nešetřil chválou ani penězi. Zase

přivezl plátno a hedvábí, zlaté a stříbrné nitky, znovu spokojeně odvezl hotové

výšivky. Protože zastupoval otce v obchodování stále víc, projížděl vsí velmi často

a pokaždé Jarušku s babičkou navštěvoval. Brzy bylo nad slunce jasné, že je až po

uši zamilovaný. Ještě na podzim požádal o ruku a protože se už babička začala

uzdravovat, odvezl si je před dušičkami obě.

*

Jaruška se po čase vrátila. Brzy z jara ji muž přivezl a rovnou zamířili do lesa ke

studánce. Vyčistili ji, aby pramínek volně odtékal.

“Zde jsem potkala tvého tatínka a také po dlouhé době dokázala uvidět všechnu

krásu a radovat se z ní. Bez tohoto místa bych nedovedla vymýšlet všechny ty

vzory, které tolik obdivuješ!”

“Máš pravdu, je tu hezky, i když se les teprve probouzí. Nedivím se, že ses chtěla

rozloučit! Však to není navěky. Vždyť i naše děťátko bude chtít poznat místa, o

kterých uslyší vyprávět…”

Kupec Marek políbil svou ženu a odvedl ji zpět na cestu k pohodlnému povozu.

Sotva vyrazili, vykouklo zpod starého listí několik malých hlaviček.

“To přece byla Jaruška ze vsi! Tak ty báby na klestí nepřeháněly! Naše královna

bude mít radost, že její kouzlo přineslo štěstí!”

39

“A jaké kouzlo to bylo? Vždyť Jaruška nemá zlaté vlasy, nepřede zlaté nitě ani

nenašla hrnec peněz!”

Do skřítčího mudrování zazněla tichá slova lesní panovnice:

“Jenom si omyla oči od únavy, smutku a starostí. Začala se těšit ze všech krás

světa, nic víc. To ostatní zůstává její vlastní zásluhou.”

“A naše studánka je pořád kouzelná?”

“Právě od této chvíle se kouzelnou stala. Když ji dnes Jaruška opět vyčistila, vrátila

prameni moc, která jí samotné pomohla. A teď honem zpátky do práce! Kolikpak

lístkům a stonkům jste dnes uvolnili cestu vzhůru? Víly se již brzy probudí, kde

budou tančit?”

Kouzelná studánka pomohla ještě mnoha lidem, kteří ji vděčně čistili a udržovali

ještě po mnohá léta. Možná i dnes by čistý pramínek leckomu dovedl promýt oči a

ukázat, jak je kolem hezky. Taková kouzla prý ze světa nemizí. Stačí se po nich

rozhlédnout.

K o n e c

40

Table of Contents

O

dračí princezně

Ane c

O začarovaném vrabci, zlém čarod j

mrtvé princezně a spravedlivém vojákovi

královně, co se necht l

S

okolí princezna

kouzelné studánce