Prodáno 27.03.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

PRAHA NOIR

Čtrnáct povídek předních českých spisovatelů

USPOŘÁDAL PAVEL MANDYS

NAKLADATELSTVÍ PASEKA

PRAHA NOIR

Uspořádal a úvodní text a medailony autorů napsal Pavel Mandys

Redakce textu Monika Kittová

Grafická úprava a obálka Martin Svoboda

Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o. v Praze roku 2016

jako svou 1825. publikaci

Odpovědný redaktor Milan Macháček

Technický redaktor Štěpán Kot

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7432-765-0 (kniha)

ISBN 978-80-7432-780-3 (epub)

ISBN 978-80-7432-782-7 (mobi)

ISBN 978-80-7432-781-0 (pdf)

Prague Noir © 2016 Akashic Books

Originally published in English by Akashic Books, New York

(www.akashicbooks.com)

Noir? V Praze?

Historie české literární detektivky není příliš bohatá a rozmanitá a subžánr označovaný jako noir se v ní vyskytuje sporadicky. Jistěže hlavním důvodem tohoto stavu je čtyřicet let policejního státu, který navíc po převážnou část této doby pečlivě sledoval, zda propagandistický obraz jeho represivních složek není v literatuře (a umění obecně) nějak zpochybňován, či dokonce očerňován. A právě noirové příběhy se často obejdou bez policie, případně tu asistuje v nějaké vedlejší roli, a ne vždy kladné. Podstatou noiru bývá osamělý hrdina, který se musí na vlastní pěst postavit zločinu, případně svým vnitřním běsům. To je situace, která se pro vzorového socialistického člověka nehodila, byla pro něj nepatřičná a nedůstojná, a oficiální nakladatelství tudíž podobné příběhy publikovat nemohla; nanejvýš ty, které se odehrávaly v prohnilé kapitalistické cizině. A české detektivky v těch letech formálně vycházely z tradiční britské whodunitky, poklidného pátrání sympatických policistů.

Až po roce 1989 se v českých detektivních románech vyrojili soukromí detektivové, nicméně na většině z nich byla patrná odvozenost od zahraničních vzorů – a přetrvávající inklinace k britské klasice. Když už se čeští autoři (namátkou Jaroslav Velinský či Pavel Frýbort) pustili do psaní toho, pro co se u nás vžilo označení drsná škola, skončilo to sice naturalističtějšími a akčnějšími romány, nicméně základní schéma detektiva, který vyšetří zločiny, zůstalo zachováno. Ale noir, jakkoliv je to termín stále trochu nejasný a používaný v mnoha různých významech a souvislostech, se ve svých nejlepších projevech i od této šablony vzdaluje.

Termín noir čeští autoři a vydavatelé příliš nepoužívali, častěji se objevoval v souvislosti s filmem než s knihami. Právě pro označení černobílých kriminálních filmů převážně z Hollywoodu byl termín noir užit poprvé: začal s tím francouzský filmový kritik Nino Frank v roce 1946, inspirován rok starou edicí nakladatelství Gallimard nazvanou Série noire. Marcel Duhamel, scenárista, překladatel a editor, který u Gallimarda tuto edici založil, již v roce 1948 formuloval v jedné předmluvě pomyslný manifest Série noire, kde vymezil základní rozdíl mezi zde vydávanými knihami (převážně od amerických autorů jako James M. Cain, Dashiell Hammett, Donald Westlake či Chester Himes) a klasickou detektivkou: nejde o záhadu rafinované vraždy, kterou na konci vždy zdárně vyřeší chytrý detektiv, ale o realitě mnohem bližší příběhy lidí, kteří se nějak zapletli se zločinem nejen v roli pátračů, ale také svědků, obětí i pachatelů. Přičemž zdaleka ne vždy jejich příběhy končívají happy-endem nebo přinejmenším přehledným vyřešením záhady a dopadením pachatele. Právě naopak, nejlepší noirová díla se uzavírají tragicky nebo přinejlepším rozporuplně; základním pocitem většiny noirových hrdinů je rozčarování a zklamání.

Nejlepší a nejoblíbenější české detektivní prózy těží spíše z atmosféry sousedské pospolitosti, bývají to malé příběhy malých lidí, kteří občas provedou něco ošklivého. Není se čemu divit, organizovaný zločin, což je prostředí pro noirové romány nejčastější a nejoblíbenější, v českém policejním státě neexistoval, respektive jeho hlavním představitelem byla Státní bezpečnost. A zejména starší generace autorů, která publikovala v devadesátých letech a na počátku let nultých, se z této tradice neuměla nebo nechtěla vymanit.

Změna přišla až s popularitou skandinávských krimirománů (pro něž, mimochodem, v amerických knihkupectvích vznikla škatulka Nordic noir), které ukázaly, že i v zemích s největší kvalitou života a nejnižší kriminalitou na světě mohou vznikat věrohodné dramatické příběhy o krutých vraždách a jejich spletitém vyšetřování s nejednoznačnými závěry. Mladší generace českých autorů si ověřila (stejně jako jejich nakladatelé), že čtenáři atmosféru amerického velkoměsta nepotřebují. A „noirové“ prostředí tu vzniklo také: podnikatelské elity a politici se u nás s organizovaným zločinem propojili velmi rychle a čistá není ani policie, ani justice, jak to dokumentovaly a dále dokumentují četné kauzy v médiích.

Taková byla výchozí situace v okamžiku, kdy mi nakladatelství Paseka nabídlo, abych sestavil kolekci čtrnácti noirových povídek pro americkou sérii Noir. Ta je vlajkovou lodí nezávislého (tedy malého a mladého) nakladatelství Akashic Books. Vzniklo již v roce 1996, nicméně dlouho fungovalo spíše na poloamatérské, přátelské bázi. Pak jeho zakladatele Johnnyho Templa a spisovatele Tima McLoughlina v roce 2003 napadlo, že by zkusili sestavit antologii povídek, která by se odehrávala na konkrétních místech jejich domovského Brooklynu. Brzy byl na světě sborník Brooklyn Noir, jehož editorem se stal McLoughlin. Jeho úspěch založil řadu, kde již vyšlo osmdesát svazků a dalších více než dvacet se momentálně připravuje. Nakladatelství se podařilo oslovit špičky současné americké detektivky, aby nejen napsaly povídku, ale aby přímo sestavily celou kolekci ze svého města. Dennis Lehane připravil Boston Noir, což je vůbec nejúspěšnější titul s více než 50 000 prodanými výtisky jen v USA, a zazářil povídkou Animal Rescue, která se později dočkala i podařené filmové adaptace (pod názvem The Drop; u nás byla uvedena pod názvem Špinavý prachy), George Pelecanos připravil D. C. Noir z Washingtonu, Lawrence Block Manhattan Noir a Joyce Carol Oatesová New Jersey Noir. Jiní věhlasní autoři jako Michael Connelly, Jeffery Deaver nebo Jonathan Safran Foer přispěli alespoň povídkami.

Když série proputovala americká města, začala hledat i v zahraničí: Cathi Unsworthová sestavila London Noir, Ken Bruen Dublin Noir (mimo jiné s povídkami od Eoina Colfera a Olena Steinhauera), James Thompson Helsinki Noir (uvnitř Leena Lehtolainenová či Antti Tuomainen), noirový žánr objevuje města jako Petrohrad, Havanu, Rio de Janeiro, Teherán, Záhřeb či ghanskou Akkru. A nyní došlo i na Prahu.

Jak sestavit kolekci, která by se v takové společnosti neztratila, když české kriminální romány prozatím jen ve zcela výjimečných případech překročily hranice? Jistě, v posledních letech se objevily romány od autorů, kteří do české detektivky vnesli svěží vítr, často z nečekaných stran. Literární vědec a pedagog Michal Sýkora přišel s pečlivě komponovanými romány inspirovanými současnou britskou tvorbou procedurálních detektivek, ze žánru sci-fi se vynořili Štěpán Kopřiva s možná nejlepším dílem české drsné školy Rychlopalba a Jiří Walker Procházka, který se svou partnerkou Klárou Smolíkovou zahájil sérii detektivek románem Mrtvá šelma. Bývalý policista píšící pod pseudonymem Martin Goffa dokázal své zkušenosti z policejní praxe přenést do literární formy hned v několika románech a souboru povídek, Michaela Klevisová se našla v psychologických detektivkách, kde důležitější, než kdo a jak vraždil, bývají portréty postav a jejich obvykle protichůdné ambice a motivace. Detektivní thriller napsala i respektovaná autorka knih pro děti Iva Procházková, přičemž její literární prequel Muž na dně televizní seriál Vraždy v kruhu značně převyšuje. Ale zrovna posledně jmenovaná musela účast v souboru pro zaneprázdnění jinou prací odmítnout. Obecně bylo žánrových autorů málo.

I proto jsem se rozhodl oslovit také spisovatele, kteří detektivní romány jako takové nepíší, ale více či méně využívají jejich rekvizity a postupy. Na prvním místě to byla veličina pražských mystérií Miloš Urban, který má ostatně už jeden čistokrevný noirový román za sebou (Přišla z moře), dále Petr Stančík, jenž slaví doma i v zahraničí úspěchy s posledním románem Mlýn na mumie, pozoruhodnou humoristickou (anti)detektivkou z Prahy 19. století. Metodu pátrání ve svých románech ráda využívá Kateřina Tučková, kriminální motivy mají povídky triptychu Zmizet Petry Soukupové, román Havana Blues Markéty Pilátové je českou (ženskou) verzí skvělých špionážních dramat Grahama Greena, Karol Sidon pod pseudonymem Chaim Cigan začal publikovat rozsáhlou tetralogii Kde lišky dávají dobrou noc mísící žánry sci-fi a fantasy a samozřejmě opatřenou mnoha prvky krimi. Sci-fi povídky Ondřeje Neffa mívají často noirové zápletky, prózy Petra Šabacha s oblibou líčí různé vtipné finty, jak přechytračit (polo)kriminální živly.

Výsledkem je pestrá kolekce, v níž se některé povídky k žánru noiru váží velmi volně (Šabachův Večer tříkrálový nebo Olda č. 3 Ireny Hejdové, který má svou sousedskou povahou blízko k těm od Karla Čapka nebo Jiřího Marka), zatímco jiné jsou jeho ryzím příkladem (především Goffovi Tři mušketýři). Amatéři od Štěpána Kopřivy, to je akční drsná škola, Sýkorův Percy Thrillington klasická detektivní povídka. Někteří z autorů se více či méně nápadně vracejí ke svým předchozím knihám: Petr Stančík znovu uvádí na scénu hrdinu Mlýnu na mumie, komisaře Durmana, Petra Soukupová variuje motiv nenadálé a nevysvětlené ztráty člena rodiny, jakými se vyznačovaly povídky z knihy Zmizet, Kateřina Tučková pátrá v minulosti jedné ženy poznamenané příkořími komunistického režimu a povídka Všechny starý převleky Markéty Pilátové opět připomíná světoběžnické příběhy anglosaských autorů.

Ondřej Neff napsal romaneto v tradici Jakuba Arbesa, Miloš Urban nadsazenou akční historku z Karlova mostu, Jiří Walker Procházka se vydal mezi světské na Matějské pouti, Karol Sidon do minulosti jedné židovské rodiny a Michaela Klevisová přispěla křehkou povídkou o těsné blízkosti nečekaného iracionálního nebezpečí. Osobně postrádám ještě nějakou parodii, ale jeden nemůže chtít všechno… Jsem zvědavý, jak tyto námluvy českých spisovatelů s noirovým žánrem dopadnou v očích čtenářů – českých a následně i těch zahraničních.

Pavel Mandys

OSTŘÍ HOŠI

MARTIN GOFFA

Tři mušketýři

O VYŠEHRAD

Martin Goffa (1973)

Detektivní romány začal psát po svém odchodu od policie. Od roku 2013 publikoval pět knih (z toho jednu sbírku povídek), v nichž vystupuje jeho hlavní hrdina, zprvu bývalý, později ke sboru se navrátivší policista Miko Syrový. Další román, thriller Vánoční zpověď (2013), se odvíjí kolem zoufalého muže, který se poté, co jej lichvářská firma připravila o poslední prostředky, rozhodne radikálně pomstít. Právě působivým a empatickým líčením profilů zločinců vynikají Goffovy prózy nad běžnou českou detektivní produkci.

Je podzim, konec listopadu, hnusný a sychravý. Ještě před chvílí pršelo a většinu dne se městem táhly cáry mlhy. K místu, kde teď čekám, ale jako by takové počasí patřilo. Ačkoli neexistuje snad počasí, které se k němu nehodí. Horka jsou zde snesitelná, sníh působí majestátně a chlad s deštěm prohlubují jeho tajuplnost tak, že skoro slyšíte dusot koňských kopyt a údery mečů a štítů.

Tohle místo přes den milujete a v noci se ho bojíte. Ale vábí vás jako lampa můru, a když vás jednou polapí, už se sem budete navždy vracet. Jako já.

Do města jsem se přistěhoval před dvaceti lety a z malého okna v kuchyni jsem viděl přímo na zdejší hradby. Netrvalo ani den, a já se tady, nahoře nad okolními střechami, procházel a koukal na řeku a bloky domů pode mnou. O pár let později jsme jen kousek odtud stáli s mojí ženou, chvíli po obřadu, ještě ve svatebním. Měli jsme tehdy pocit, že nám patří nejen Praha, ale snad celý svět, celý život…

No, teď jsem tady zase už jen sám, jako skoro pokaždé. Ta žena je dávno pryč a dítě, kterému jsem chtěl tuhle krásu jednou ukázat, si pořídila někde jinde s někým jiným. Ale za nic z toho Vyšehrad nemůže. Podobných a horších osudů viděl miliony.

Jde mi pára od úst. Když se procházím, tlumí mé kroky mokrá tráva. Pod sebou vidím záhony světel, ale tady na hradbách je temno. O několik okolních lamp jsem se postaral minulou noc, a jak jsem předpokládal, dosud je nikdo neopravil. K rozhovoru, který mě za chvíli čeká, je tma daleko příhodnější. Ani nevím, kolik je hodin, snad půlnoc, možná něco po ní, ale čas pro mě nic neznamená. Určitě ne teď a především ne tady. Ale to je zbytečné vysvětlovat, kdo tohle místo zná, ví, o čem mluvím, kdo ho nezná, stejně by mě nepochopil.

Uběhlo dalších dvacet nebo třicet minut. Kolem mě je stále ticho, jen město lomozí svým všedním životem. Čekám na kroky, na vrzání mokrého štěrku, kterým jsou vysypané zdejší chodníky. Čas dál plyne, ale já vím, že se jich dočkám. Nemám strach. Vlastně se nebojím vůbec ničeho, cítím se silný, silnější než kdy jindy. Jako by mě chránily ty stovky a tisíce duší, jejichž těla leží na hřbitově kousek za mými zády.

Zvedám dlaně a dýchám si do nich. Mohl bych si ruce strčit do kapes, ale chci je mít volné, cítím se tak líp. Měl jsem si vzít rukavice, napadá mě.

Konečně slyším někoho přicházet. Podrážky drtí jemný štěrk a rukávy bundy zašustí při každém pohybu paží. Stojím na trávníku pod stromem a muž, který prochází jen pár metrů kolem, mě v té tmě ani nemůže vidět. Jde pomalu, skoro znuděně. Dorazí až k římse hradeb, rozhlédne se kolem a zapálí si cigaretu. Čeká na mě, nejspíš předpokládá, že jsem ještě bůhvíkde. Měsíc ještě nevyšel a pod rozbitými lampami vidím jen siluetu. Světýlko cigarety putuje od pasu k ústům, pak zpátky, zase nahoru a znovu dolů. Vypadá klidný, kouká někam do dálky a vyčkává. Prohlížím si ho minutu nebo dvě a pak teprve vyjdu ze svého úkrytu.

„Ahoj Dane,“ říkám, a on sebou lehce trhne, ale když jsem pak už u něj, vidím, že se mu tvář stáhla do úsměvu.

„Těbůh, Bary,“ odpovídá, vloží cigaretu do úst a podává mi ruku. Bary. Nemám tu přezdívku rád, jenže to ho nikdy nezajímalo. Dnes ale není čas na malichernosti, čekají nás důležitější věci.

„Dlouho jsme se neviděli,“ dodává ještě, když si tiskneme dlaně. Jo, dlouho. Snad tři nebo čtyři roky. Ale jako by ten čas ani neexistoval, když jsem mu vzkázal, kam má přijít, vzpomněl si okamžitě.

„Mohli jsme se vidět před týdnem, ale nedorazil jsi.“

„Před týdnem?“

„Na Antonově pohřbu.“

Otáčí se čelem k městu a pokládá ruce na římsu. Z cigarety, kterou už zase drží mezi ukazovákem a prostředníkem, upadne kus žhavého popela a na vlhkém kameni okamžitě zhasne.

„Jo tam.“

„Jo tam,“ opakuju po něm.

„Víš, Bary, já… Musel jsem odjet mimo, a pak už…“

„Nech to být,“ říkám. Lže, to vím už dávno. Vždycky to dělal, bůhvíproč. Zřejmě mu to ale připadá snazší než něco vysvětlovat nebo obhajovat.

„Dana si jeho popel zatím nechala, ještě prý neví, kam s urnou,“ pokračuju.

„Hmm,“ mumlá a potahuje z cigarety. Antonovu ženu samozřejmě zná stejně dobře jako já.

Chvíli mlčíme. Zvedá se vítr a rozpohybuje koruny stromů za našimi zády.

„Proč jsi se mnou chtěl vlastně mluvit?“ zeptá se pak Dan. Zřejmě usoudil, že čas věnovaný přítelově památce už vypršel.

„Právě kvůli tomu pohřbu. Teda… Spíš kvůli věcem, co mu předcházely.“

„A to?“

„Víš aspoň, jak umřel?“

„Hmm,“ mručí znovu a zřejmě to má být přitakání.

Antonovi bylo čtyřicet šest. V srpnu ho začalo pálit na plicích a později se přidalo i břicho. Během září shodil patnáct kilo, v říjnu dalších deset a začátkem listopadu ho odvezli do nemocnice, v níž dorazil poslední dva týdny.

„Já za ním v tom špitále byl, Dane.“

„Jo? To bych nemoh. Nezvlád bych vidět ho takhle.“

Lže i tentokrát? Možná ano, možná ne. Žhavý nedopalek odhazuje do hloubky pod sebou, ten se nárazem vzduchu naposled rozzáří, a než se nám ztratí z očí, vypadá jako malá kometa.

„Chtěl se mnou mluvit,“ vysvětluju. Danova tvář se ke mně otáčí.

„Chtěl s tebou mluvit?“

„Jo.“ Sleduju jeho ruce, vkládá je do kapes bundy. Má zbraň? Nevím, ale i kdyby, vždyť si jen povídáme.

„Měl jsi ho vidět. Vypadal jako starej dědek, jen kůže a pod ní kostra. Nedokázal říct souvislou větu, tak ho všechno vyčerpávalo.“

Znovu se obrací k římse hradeb a plive přes ni.

„Rakovina je svině,“ zasyčí pak skrz zuby.

„To je,“ přikyvuju a čekám, kdy se zeptá na Antonův důvod. Ale mlčí, jen tak pomalu a zlehka pokyvuje hlavou.

„Omluvil se mi,“ říkám proto po chvíli. Danovy pohyby se ještě více zpomalí, až nakonec úplně ustanou.

„Omluvil?“

„Jo, omluvil. Za tamto.“

„Za co?“ ptá se opatrně, ale oba cítíme tu změnu v jeho hlase.

„Přece za tamto, Dane,“ zopakuju. V té větě však není slyšet nic, čeho by se měl bát. Je to jen konstatování faktu.

„Omluvil se mi za všechny ty sračky, co mě potkaly. A taky za Jakuba.“

Teď už stojí zase čelem ke mně. Dívám se mu do očí, spíš lhostejně, možná dokonce smířlivě, než s nějakou záští. Dlaně má pořád v kapsách.

„Anton mi řek, že jste o tom věděli,“ pokračuju a tentokrát se k městu obracím tváří já. K Danovi stojím bokem, ruce mám tak, aby na ně viděl, a to, co říkám, zní všedně a znuděně. Nechci konfrontaci a doufám, že to chápe.

Uplyne tak několik vteřin. Pokud má v kapse něco, čeho bych se měl bát, zůstává to zatím na svém místě.

Starý terénní vůz prudce vyjel z lesní cesty a narazil do předku dodávky na silnici. Ta sebou smýkla na stranu, její pravá kola ztratila oporu zpevněné krajnice a vzápětí už ležela převrácená na boku, jako zvíře neschopné dostat se z důmyslné pasti. Motor stále běžel a kola se točila, pro posádku uvnitř to však už nic neznamenalo.

Odněkud se vynořilo další auto, tentokrát šedé kombi, a jeho řidič se spolujezdcem se přidali k zakuklencům, kteří vyskočili z teréňáku. Muži byli celkem čtyři, tři ozbrojení brokovnicemi, jeden samopalem. Všichni mířili dovnitř do bílé dodávky, kde se za neprůstřelným sklem krčili dva strážní. Jeden měl na čele krvavý šrám, druhý se držel za temeno. Zatímco odezníval šok z nárazu, rozeznávali hlavně zbraní, které směřovaly přímo na ně. Kolika výstřelům tohle sklo odolá? Kdo jim tady, uprostřed lesů, přijde na pomoc? Nikdo. Určitě ne tak rychle, aby přežili.

Muži venku nepřestávali mířit a křičeli. Ti dva uvnitř nakonec udělali, co museli. Třetí člen posádky převážející peníze byl vzadu v nákladovém prostoru. Ani on nebyl schopen vzdorovat agresivní přesile, tím spíš, že náraz vozidla a následný pád na podlahu odnesl vykloubeným ramenem. Když se kazety s penězi stěhovaly z dodávky do šedého kombi, jeden z gangsterů znenadání zvedl svou zbraň a namířil mu ji na hlavu.

„Proč, Dane?“ ptám se.

„Co chceš slyšet?“

On znovu kouří, já si zkřehlé ruce schovávám v kapsách kalhot. Zatím to vypadá na příměří.

„Proč jste mi o tom tehdy neřekli?“

Zakloní hlavu a vypustí nad sebe sloup kouře.

„Proč?“ zopakuje po mně otázku. „A co bys udělal, Bary? Souhlasil bys, kdybysme s tím za tebou přišli?“

„Mohli jste mi dát aspoň šanci, kurva!“

Trochu mi ujíždějí nervy, měl bych se uklidnit. Musím si zachovat chladnou hlavu, nějakým křikem toho moc nezmůžu.

„Nebyli jsme si jistí. Prostě… Nic jinýho v tom nehledej.“

„Neměli jste právo rozhodovat za mě.“

„Nech to být,“ říká unaveně, „už je to stejně pryč.“

„Pryč? Jak pro koho.“

„Podívej, Bary, mně je líto, jak se to všechno posralo. Nejdřív Jakub a pak ty tvoje problémy, ale…“

„Problémy? Takhle to odbudeš?!“

Už zase zvedám hlas, ale nemůžu si pomoct.

Teprve když jsme se s Antonem dostali z té sviňské dodávky, pro mě začalo peklo. Jakubova smrt, policejní vyšetřování, noční můry, deprese. Prášky, chlast a znovu prášky. A nakonec šestiměsíční pobyt na psychiatrii, když už jsem nemohl unést sny se čtyřmi hlavněmi před očima.

„Do hajzlu, Bary, já… Pomůže ti, když se ti omluvím jako Anton? Asi těžko.“

„Omluvíš se? Aha. A co Jakub? Tomu se taky omluvíš?“

Koukáme si do očí, skoro se dotýkáme tvářemi, tak jsme u sebe v tu chvíli blízko. Oba jsme rozrušení, vidím, jak zrychleně dýchá a rozšiřují se mu nozdry, ale nebojím se ho. Kdysi jsem míval strach z nočních můr, ale když přežijete tohle, nic dalšího už vás nevyleká.

Muž v uniformě bezpečnostní agentury stál s jednou rukou zvednutou, druhá mu bezvládně visela podél těla. Při sebemenším pohybu mu v rameni cuklo tak, až měl skoro slzy v očích. Jeden ze zakuklenců seděl za volantem kombi a sešlapával plyn, dva právě přenášeli poslední kazety s hotovostí a čtvrtý čekal s namířenou brokovnicí. Pak třeskl výstřel a desítky olověných kuliček zdeformovaly obličej strážného k nepoznání. V okamžiku, kdy se jeho tělo kácelo k zemi, byl už vrah na cestě k vozidlu, kterým ozbrojenci o několik vteřin později odjeli.

Zůstala za nimi vybrakovaná dodávka, hořící terénní nissan, jeden mrtvý muž a dva další, krčící se na okraji lesa s pouty na rukou.

Nespouštím z něj oči. Čeká, že něco řeknu, ale já mlčím. Po chvíli to nevydrží.

„Co ode mě chceš, Bary? Tak co, sakra?!“

Občas se ještě v noci probudím. Mám dojem, že se na mě řítí obrovský rezavý teréňák. Tu ránu si dodnes vybavuju, stejně jako Antonovu reakci, když strhl volant prudce vpravo. Tedy… Možná mu ten náraz vyrval volant z ruky, dnes už to nedokážu přesně říct. Stejně jako to, proč vlastně řídil on, když byla tenkrát řada na mně. Je zvláštní, že si to nepamatuju, protože policajti se mě na to několikrát ptali.

Co ode mě chceš, Bary? Tak co, sakra?! Slyším to jako ozvěnu.

„Chci svůj díl, Dane.“

„Svůj díl?“

„Jo, svůj díl. Bolestný, satisfakci. Říkej tomu, jak chceš.“

„Bary, proboha… Je to už pět let!“

„No a?“

„No a? Kolik myslíš, že mi zbylo? Dostali jsme tehdy pakatel, vždyť jsme byli jen kolečka ve stroji.“

Jistě, jen kolečka ve stroji. Dan, dispečer, který vozy s penězi vypravoval, a když jsme vyjeli, dal zakuklencům avízo o zvolené trase. Anton, který jim měl jít na místě na ruku, aby se přeložení nákladu obešlo bez komplikací. A nakonec já s Jakubem, dva zoufalci, kteří o ničem nevěděli a jen se znenadání ocitli uprostřed vichřice. V ní pak jeden přišel o hlavu a druhý o zdravý rozum.

„Měli jste nás varovat. Tohle byl podraz, Dane. Sviňárna.“

„Změnilo by to něco?“ zamumlá Dan.

„Jakub moh možná ještě žít.“

Koukám na něj, ale nereaguje.

Nevím, jestli tehdy Jakub něco udělal na svoji obranu. Leželi jsme s Antonem se spoutanýma rukama mezi prvními stromy lesa a neviděli, co se děje vzadu za autem. Tedy aspoň já to neviděl. Obličej jsem měl zabořený do hlíny a oči zavřené. Nevěděl jsem, co čekat. Byl jsem zticha, možná jsem se i v duchu modlil a snažil se přežít. Když se pak znenadání ozval výstřel, nechápal jsem, že stále ještě žiju.

Dan mlčí. Bůhví, co mu táhne hlavou.

„U tebe jsme si nebyli jistí,“ říká po chvíli, „ale Jakub… Ten by to neskous.“

V tomhle má pravdu. Alespoň pokud jde o Jakuba. Ten kluk měl občas pocit, že právě on je ten poslední spravedlivý na světě, a někdy to s ním proto nebylo k vydržení. Co bych dělal já, kdyby za mnou tenkrát Dan a Antonem přišli, to nevím. Zato jsem si jistý, jak by zareagoval Jakub.

„A navíc,“ pokračuje Dan, „znal jsi přece jeho famílii. To by prostě nedopadlo dobře.“

Jistě, Jakub a jeho rodina. Čtyři bráchové, kteří vyrůstali bez rodičů a z nichž se ten nejmladší dal nejdřív k policii a pak k bezpečnostní agentuře, snad aby vyvážil černoty, kterými se živili ti tři zbývající. Když jsem je tehdy potkal na jeho pohřbu, bezděčně se mi pod jejich pohledy roztřásly ruce.

„Třeba jsme se tomu mohli vyhnout, Dane.“

„Blbost,“ odvětí.

„Mohli jste to udělat jindy.“

„My to přece neplánovali, sakra! Byli jsme jen pěšáci, už jsem ti to říkal.“

„Anton mi tvrdil, že ty lidi jsi přived ty.“

Dan potáhne z cigarety a kouř, který o chvíli později vyfoukne, se mi zastaví kousek před obličejem.

„Jo, to je pravda. Byly to nějaký moje kontakty z minula. On se s nima vůbec nepotkal, kromě…“

Kromě těch tří nekonečných minut na silnici uprostřed lesa, nejdelších v mém životě.

„Sere mě to, Dane,“ říkám. „Strašně, strašně moc mě to sere!“

Znovu mlčí, snad čeká, jestli budu pokračovat.

„Nedali jste nám šanci. A to mě na tom sere nejvíc. Nedali jste nám šanci, po tom všem, co jsme měli za sebou.“

„Jdi do prdele, Bary,“ odfrkne. „Co jsme měli za sebou? Nedělej z nás nějaký posraný tři mušketýry. To byla možná Jakubova představa, ale…“

Potřese hlavou. Druhý nedopalek letí dolů. Kamenný ochoz, u kterého stojíme, nám sahá sotva do půli stehen. Kdyby do mě teď strčil, dopadnu po dvaceti metrech letu k úpatí hradeb. Ale já dnes prostě nemám strach. Cítím se tady jako doma, s tímhle místem jsem prožil všechno, co člověk prožít může. Mám dojem, že mi nohy vrostly do milionu tun hlíny a kamení, na kterých stojím. Že i kdyby se mě Dan pokusil srazit dolů, nepohnu se ani o píď. Na tomhle ochozu jsem sedával v době, kdy mi bylo jedno, jestli z něj spadnu. V jedné ruce obvykle láhev, v druhé cigaretu a v hlavě bzučící můry. No a teď…

Dan na mě kouká a kdo ví, na co zrovna myslí on. Ale stejně, jako se nebojím já jeho, nemusí se bát ani on mě.

Ticho nás oba dusí, každého z jiných důvodů, ale se stejnou intenzitou. Pár desítek metrů od nás dvou, titěrných a pomíjivých existencí, se k temnému nebi tyčí věže tisícileté baziliky svatých Petra a Pavla. Její zvonkohra, která přes den vítá či oplakává každou uplynulou hodinu, s námi teď v noci mlčí.

„Chci prachy, Dane,“ opakuju.

„Je to pět let, sakra!“

„No a?“

„Já už žádný nemám.“

„Víš, co teď dělám? Makám ve skladu. Tahám bedny za pár šlupek měsíčně. Už jsem přišel i o byt, motám se po podnájmech a čekám, kdy se z těch sraček vyhrabu.“

„Co já s tím, Bary?“

„Kdo zaměstná chlapa, co má za sebou blázinec?“

„Do prdele, já… Řek jsem, že mě to mrzí, tak co mám udělat víc? Já prostě už žádný prachy nemám!“

„Chci svůj díl, Dane. Jen svůj díl, nic víc, nic míň. Společnej průser, společný prachy.“

„Už jsem ti řek, že nejsme žádní mušketýři. Nikdy jsme nebyli.“

Nikdy jsme nebyli? No dobrá, asi ne. Ale přesto…

Čtyři poldové, co to spolu táhli už od úvodního výcviku. Uniformy, pistole, auta s houkačkami. Já většinou sloužil s Antonem a Jakub s Danem, ale občas jsme se ve dvojicích prohodili. Stavěli jsme do latě řidiče, honili zlodějíčky, v parcích sbírali feťáky, rutinní práce. Po deseti letech to nejdřív vzdal Dan a našel si místo v agentuře, co se stará o obchoďáky, střeží banky a převáží peníze. Během následujících dvou let jsme za ním odešli i my zbývající.

„Myslím to vážně, Dane.“

„A já ti zase vážně opakuju, že mi nic nezbylo.“

Jeho hlas zní stroze a nekompromisně. Tentokrát nelže, vím to. Což ovšem na situaci nic nemění.

„To mě ale nezajímá,“ kroutím hlavou.

„Už jsem ti řek svoje,“ uzavírá debatu a znovu si strká ruce do kapes.

„A já zase říkám, že se budeš muset postarat. Dělej, co umíš.“

„Neser mě, Bary!“ zasyčí a postoupí o krok blíž ke mně. V rozčilení ruce z kapes zase vyndá, ale má je prázdné. „Nic mi nezbylo, pochop to konečně!“

Otáčí se k odchodu, snad aby mi to už došlo.

„Rozházíš dvě mega,“ vpálím mu do zad, „ale pro mě, kterej to hned po Jakubovi odesral nejvíc, nemáš ani pár drobnejch?“

Obrací se zpátky ke mně a jeho oči mám najednou jen pár centimetrů od svých.

„Já žádný dvě mega nedostal,“ říká. „Nevím, co ti Anton nakecal, ale… Bylo to daleko míň.“

Koukám na něj. Je rozčilený, mluví důrazně a míří mi na obličej zvednutým prstem.

„V pořádku,“ přikyvuju, „uklidni se. Přesně tohle mi řek.“

„Co?“

„Že to bylo míň.“

Začíná drobně poprchávat. Kapky jsou chladné, několik mi jich spadne na tvář.

„Tak proč… Proč mluvíš o dvou milionech?“ Do jeho pohledu, kterým mě ještě před okamžikem probodával, se najednou vkrádá cosi dalšího. Nejistota, ostražitost. O půl kroku ustoupí, snad si to ani neuvědomil.

„Ty dostal on, ale to víš asi líp než já. Tys prej část svýho podílu vyměnil za protislužbu.“

Když to říkám, zpevním trochu tělo. Snažím se být připravený na úder, který ovšem zatím nepřichází.

„Co to sakra kecáš, Bary?“

Jeho tvář, tón hlasu, oči… Tím vším mi najednou potvrzuje Antonova slova.

„Řek mi, žes vyměnil část peněz za Jakuba.“

Mlčí a probodává mě očima. Chvíli jeho pohled snáším a pak se znovu odvracím tváří k městu. Chci, ať to vidí, ať vidí, že se mě nemusí bát.

„Nechci tě soudit, Dane. Nevím, co všechno jste mezi sebou měli.“

„Drž hubu! Drž hubu, Bary, ty nikdy…!“

„Je mi to fuk,“ okřikuju ho. „U prdele, rozumíš? Jakub je pryč, už pět let, a já se musím postarat o sebe. Tady a teď!“

Mlčí. Stojí vedle mě, rozčileně dýchá a déšť, který se spustil ještě prudčeji, snad vůbec nevnímá. Zdá se mi, že stromy parku se k nám přiblížily a zahradily všechny ústupové cesty. Jako by zapomněly na svou přívětivost, se kterou obvykle za slunečných dní kryjí milence na zdejších lavičkách.

„Co ti Anton přesně řek?“

„To je jedno. Chci zkrátka svůj díl.“

„Co ti řek, kurva?!“

Zuří. Znám tyhle jeho stavy, je v nich nebezpečný, stěží se ovládá. Nadechuju se.

„Jakub se prej dozvěděl, že to táhneš se starou jednoho jeho bráchy, a chtěl mu to prásknout. Aspoň podle Antona. Mně se to nezdá, muselo v tom být něco víc, ale… Dostal jsi prej strach, tak jsi využil toho přepadení a nechal ho složit. Proto jsi dostal míň.“

„Do prdele, Bary… To přece…“

„Už jsem ti řek, že je to pryč. Že se musím postarat hlavně o sebe. Jak jsi to říkal? Že jsme nebyli žádní mušketýři? Asi nebyli. Jakub mi už nijak nepomůže, ty jo.“

Čekám, že bude koukat do země, ale dívá se mi do očí. Snáším jeho pohled, protože jestli uhnu, prohrál jsem.

„Co chceš, Bary?“ ptá se nakonec unaveně a sjede zrakem kamsi na cestu vedle mých nohou.

„To už přece víš. Bolestný. Satisfakci.“

„Bolestný, satisfakci,“ ušklíbne se, ale jeho fasáda už se drolí. Cítím to z každého jeho póru, z každého slova.

„Přesně tak,“ přikývnu.

Chvíli mlčí, ale pak ke mně pomalu zvedne oči. „Kolik?“

„Kolik?“

„Jo, Bary, kolik?“

Koukám na něj a skoro neznatelně pokyvuju hlavou, spíš jen tak sám pro sebe. Takže se tedy zeptal…

„Myslím, že teď už to není o penězích,“ říkám.

Překvapeně svraští obočí.

„Ne? A o čem?“

„To bys asi nepochopil, Dane.“

„Neser mě, Bary! Slyšíš?! Neser mě! Tak co teda chceš, když ne prachy?“

Tentokrát mlčím já. Pozoruju člověka, kterého neznám. Kterého jsem nikdy neznal. Stojí v promočené bundě a po obličeji a hřbetech dlaní mu stékají kapky.

Z šera za ním se vynořují tři postavy.

„Nazdar, ty svině,“ procedí jedna z nich, a Dan se prudce otočí. Chce ustoupit, ale nemá kam, za ním je jen nízká římsa hradeb.

Pomalu se odvracím a odcházím pryč.

„Bary! Kurva, Bary!!“ slyším za sebou.

Jakubovi bratři budou mimo jiné chtít znát jméno střelce a jeho kumpánů. I přes šumění deště slyším suché zapraskání elektrického paralyzéru.

Budu teď už konečně spát bez nočních můr? Bůhví. Možná naopak další přibudou.

Ale někdy prostě nemůžete jinak.

ŠTĚPÁN KOPŘIVA

Amatéři

O HOSTIVAŘ

Štěpán Kopřiva (1971)

Jako výrazná postava české sci-fi a fantasy scény si získal přízeň čtenářů svými hyperbolizovanými akčními romány s parodickými prvky (Zabíjení, Asfalt či Holomráz) inspirovanými splatter horory a pokleslými postupy a rekvizitami. V roce 2015 publikoval román Rychlopalba, zřejmě nejlepší český pokus o přiblížení se žánru detektivní drsné školy.

Byla to pravá láska. Věděl to naprosto jistě.

Nejenže trpěl všemi fyzickými příznaky, srdce mu divoce bušilo, žaludek se svíral a fenyletylamin prskal v mozku jako přepálený tuk – ale ušetřena nezůstala ani psychika: pocit souznění a důvěry byl tak silný, až Huka vyváděl z míry. Připadal si díky tomu permanentně rozptýlený; jako by se musel neustále nutit k soustředění, násilím se koncentrovat na každý úkon, v jednom kuse si připomínat, že nesmí udělat chybu. Zvlášť při práci, jako byla tahle.

Vstal dřív než obvykle. Natáhl si šortky a triko, nohy zašoupl do sešlápnutých tenisek. U dveří zkontroloval barel s odstátou zálivkou a ze stolu shrábl digitální pH tester, kartáček na zuby a pastu.

Suong ještě spala; ležela na matraci v rohu kanceláře, zpod spacáku vykukoval jen pramen černých vlasů a bosá noha. Takhle ráno už chrápala docela tiše. Huk se dokonce nedokázal ani podívat jejím směrem, aniž by mu nezamravenčilo pod kůží.

Neslyšně otevřel dveře a vyklouzl do skladové haly. Měla čtyři sta devadesát metrů čtverečních a celou ji zabírala rámová konstrukce pověšená od stropu až k betonové podlaze. V rámech byly napnuté plachty odrazových fólií: rub černý, líc bílý, osvědčená reflexní orca. Huk odhrnul vchodový cíp a vstoupil do skleníku.

Horko ho udeřilo do tváře se zvonivým zadrnčením.

* * *

Během posledních sedmi let Vietnamci segment konopných velkopěstíren úplně ovládli, tvrdil Bartoš. Ne že by Čechy z trávy totálně vytlačili, plno našinců se pořád věnuje groweřině v malém, všelijaké ty indoorové boxíky a tak… ale to se nedá srovnat s měřítky, v jakých operuje vietnamská mafie. Pronajímají si skladové haly na periferiích Prahy, do kterých se vejdou marihuanové plantáže čítající ne stovky, ale tisíce rostlin. To znamená výnosy mezi dvaceti až třiceti miliony korun z jedné sklizně. Je fakt, že vietnamská mafie má pro tenhle druh nelegálního podnikání ideální předpoklady: infrastrukturu, zahraniční kontakty, lidské i materiální zdroje… a časem si vypěstovala i solidní know-how. Například ze začátku bylo dost velkopěstíren odhaleno díky vysokým odběrům elektřiny – ať už to ze sítě tahali načerno nebo řádně platili, ČEZu to tam prostě vždycky vylezlo. Jakmile to Vietnamci pochopili, okamžitě přezbrojili. Dnes už takové chyby nedělají. Podobně se vyvíjela kvalita personálu. Vietnamská mafie nejdřív používala ty svoje otroky – i když ten chudák, co ho do pěstírny zazdili a jídlo mu spouštěli na špagátě výtahovou šachtou, byl spíš ojedinělý exces. Dobře, možná ne tak ojedinělý, ale od chvíle, kdy zjistili, že zahradníkovy odborné znalosti mají vliv na kvalitu produktu, tyhle praktiky přestaly. Dneska už zaměstnávají jen lidi, kteří dokáží změřit pH, vědí, jaké používat substráty a hnojiva, vědí, co dělat, když mají rostliny nedostatek magnézia nebo fosforu… Prostě experty. Žádné amatéry.

Skladová hala měla tři východy: přední, zadní a přes nákladní rampu. Huk vyšel ven zadním. Na plácku mezi halou a plotem předstírala zdupaná tráva kapitulaci a číhala, až nepřítelova pozornost ochabne, aby mohla provést výsadek pýrem a bojínkem. Těsně u plotu se dramaticky hroutila babylonská věž ze shnilých palet a tiše rezavěl elektromotor z jeřábu. Ale především tu stálo zaparkované elektrické srdce velkopěstírny, dva dieselové agregáty Volvo Penta, každý s výkonem 450 kW. Jely ve dvanáctihodinových cyklech a kromě metalhalogenidového osvětlení pěstírny napájely i větráky a pohlcovače pachů. Huk se u plotu vymočil, přešel k venkovnímu kohoutu, umyl si ruce, navlhčil kartáček a vymačkal na něj pruhované hovínko pasty. Mohl to sice udělat uvnitř, vedle kanceláře byl záchod i sprchový kout, ale nechtěl budit Suong; ať spí, dokud může.

Hostivařské ráno vonělo deštěm a hořkými výfukovými zplodinami. Huk stál u plotu, čistil si zuby a skrz drátěná oka pozoroval pás zarostlých parcel, plechových ohrad a popraskaných parkovišť, který se táhl až k trati. Prvorepubliková tovární čtvrť se rozpadla, Hypšmanův průmyslový areál z větší části vyvanul do architektonického vakua: jen tu a tam se z nové zástavby vynořilo obloukové průčelí Pražských skláren nebo obilné silo parního mlýna, silnice se občas zaleskla kovovými jizvami – úlomky železničních vleček vedoucími odnikud nikam. Parní mlýn dávno nepracoval a ten jaderný urychlovač, co v něm pak stával, byl taky pryč. Ještě před protektorátem se mlýn změnil na filmové ateliéry; vznikly tu tak zásadní pecky československé kinematografie jako Mořská panna, Žabec nebo baťovská reklama Slon zachráncem. Dnes se tu točila Ulice.

Momentálně je hlavní technologií na odhalování velkopěstíren termovize, vykládal Bartoš. Hošani si sice můžou kutloch vybavit nezávislým zdrojem energie, pachovými filtry a dalšími srandičkami, ale stejně se barák při infrakamerovém pohledu z vrtulníku rozsvítí jak vánoční stromeček. Teplo neutají ani ta nejvychytanější izolace z expandovaného polystyrenu. NPC takhle každý rok zruší Vietnamcům kolem šedesáti skleníků.

Než odešla, pevně se k Hukovi přimkla a políbila ho. A zase: nešlo jen o fyzický kontakt, o dotek, který praskal statickou elektřinou. Jako by byla Hukova nervová soustava vyladěná i na příjem další frekvence. Vnímal hroty jejích mozkových vln, rozkývaný mnohostěn emocí, kofeinem nabuzenou energii… a možná i něco, co mohlo být potlačovaným napětím. „Jsi v pohodě?“ zeptal se.

Suong ho pustila a usmála se. „Jasně.“

Pamatoval si, když ji viděl poprvé: myslel si, že o něj tak hezká holka ani nezavadí pohledem. Ale ve chvíli, kdy pronikl za nevyzpytatelnou fasádu, kterou si tak ráda nasazovala, pochopil, že Suong nikdy nedává na první dojem. Pokaždé věci pečlivě zkoumá, zvažuje, promýšlí – a když se jednou rozhodne, jedná přímo a rázně. Byla to jedna z mnoha věcí, kterou na ní miloval.

Když vyšla z budovy, ještě se po něm ohlédla přes rameno, odhrnula si vlasy a věnovala mu poslední pohled, a Huk měl v tu sekundu pocit, že by tam takhle vydržel stát věčně, rozkročený ve vchodu montované haly, vstup do nelegální vietnamské pěstírny otevřený dokořán, a jen by se za ní díval.

Zabouchl dveře a otočil klíčem.

Suong slyšela, jak za ní třeskly dveře, slyšela dvojí cvaknutí západky, ale už se neotočila a kráčela dál po příjezdové asfaltce, kolem nonstop otevřené brány, která zarostla do keřů hlohu, ven z areálu, na hlavní ulici. Minula autobusovou zastávku, na níž čekal důchodce v manšestrovém kloboučku; přeměřil si ji pohledem, který dobře znala a už ani nevnímala. Na rohu zahnula.

Nešla daleko, jen k bílé dodávce zaparkované u chodníku.

Snažila se nemyslet na to, co dělá – ani ne proto, že by cítila výčitky, ale bylo to tak pohodlnější. Vlastně si byla jistá pouze jednou věcí: přestože to chutnalo jako zrada, tak to zrada nebyla.

Zabušila na bok dodávky; věděla, že ji Dan viděl ve zpětném zrcátku. Posuvné dveře sklouzly do strany a Emilova odbarvená kštice vykoukla na ulici. Než se na Suong podíval, rozhlédl se na obě strany. „Tak co? Jak to vypadá?“

„Dobře.“ S překvapením se přistihla při pocitu znechucení nad sebou samotnou. Naštěstí okamžitě zmizel.

„Nemá žádný podezření?“

„Ten?“ řekla. „Ty vole, ten mi žere z ruky. V životě jsem neviděla většího hejla. Ukázkovej kořen.“

„Šikovná.“ Emil se na ni nepřítomně usmál a uhnul, aby mohla vlézt do dodávky.

Nastoupila a dveře za ní zapadly.

Emil přirazil dveře dodávky a obrátil se ke své tipařce. Zaznamenal, že bez ohledu na to, k čemu za chvíli dojde, je Suong pozoruhodně klidná. Emilovi bylo protivné to klišé o pověstném asijském sebeovládání (nebyla to jeho první akce, takže už hystericky vřeštících Vietnamců viděl víc než dost), ale musel Suong přiznat, že se umí velmi dobře kontrolovat. A taky velmi dobře vyjednávat. Dvanáct procent z výnosu? Jen na to pomyslel, zhořkla mu žvýkačka v ústech. Ale nedalo se nic dělat: byl to její tip… a se zahradníkem píchala taky ona. Vyžrala si tu nejhorší práci. „Už víš, kolik je tam kytek?“

„Něco pod tisícovku. Dejme tomu nějakejch devět set.“ Její čistá pražština ho nepřestávala fascinovat: všechny ty široce otevřené samohlásky a přídavná jména nazdobená zakroucenými „ej“. Suong byla ukázková česká Vietnamka druhé generace. Její rodiče přijeli do ČSSR na konci osmdesátých let na základě smlouvy mezi socialistickými státy o kvalifikačním pobytu učňovské mládeže; stejně jako desetitisíce dalších. Ta smlouva byla jedním z hlavních důvodů, proč měla vietnamská komunita v Česku tak silné historické zázemí. Suong se tu narodila, vyrostla a vychodila všechny školy. Její přízvuk Emila dráždil a přitahoval zároveň. Stejně jako ona sama.

„Devět set kytek?“ Emil rychle násobil. „To by po usušení mohlo u Vezíra hodit tak tři, čtyři mega.“

„Tolik? No ty vole!“ Bombaj byl nadšený; jako by se tím pro něj něco měnilo. Všichni věděli, že ať obdrží jakoukoliv částku, do týdne bude zase švorc. Emil ho v partě trpěl jen proto, že s nimi byl od začátku. Ale nebylo jasné, jak dlouho ten důvod ještě bude stačit. Co kdysi začalo jako nárazový koníček, se měnilo v profesionální práci na plný úvazek – a vyhození Bombaje z týmu čím dál víc působilo jako nezbytná rozlučka s amatérskou minulostí. Svou roli v tom také hrála jeho problematická psychická historie; přestože všichni tři, Emil, Dan i Bombaj, vzešli z řad huličů, jenom Bombajovi nastartovalo THC duševní poruchu. Bombaj na to přišel, když v tramvaji začal slyšet náhodné cestující, jak se domlouvají, že ho zabijí. Jako správný matfyzák čelil situaci pomocí vylučovací disjunkce. Ukradl otci digitální diktafon a v tramvaji si hovory svých předpokládaných vrahů nahrával. Ukázalo se, že to byl přesně ten technologický filtr, který bylo zapotřebí vsunout mezi realitu a její percepci: když si pak Bombaj doma diktafon pustil a zjistil, že se na něm nachází jen naprosto všední plkání, hned druhý den se přihlásil v Bohnicích. Od té doby byl v pořádku. Víceméně.

Teď seděl na podlážce dodávky, culil se jak měsíček na kompostárně a vyklepával drobky z modré ikeácké tašky. Emil s Danem dávali přednost horolezeckým krosnám: nejenže se do nich vešlo víc natrhaných palic, ale člověk měl při akci volné ruce. Což byla v momentě, kdy jste kolem sebe museli mlátit uříznutou násadou od smetáku, celkem výhoda.

Jistě, taková smetáková násada nebyl úplně nejsofistikovanější přesvědčovací argument – ale bohužel nezbytný. Emil tomu, proč zahradníci kladou při přepadeních takový odpor, nikdy moc nerozuměl. Úroda přece nebyla jejich, patřila vietnamské mafii – a to byla v Emilových očích jen další forma organizovaného systému, který si zasloužil být okraden.

„Tak co?“ zeptala se Suong. „Kde to vázne? Jdeme na to?“

Dan za volantem otočil hlavu.

„Jdeme na to,“ potvrdil Emil.

Dodávka vyjela od chodníku.

Přepady vietnamských pěstíren jsou častější, než byste myslel, zašklebil se Bartoš. Většinou je mají na svědomí Češi nebo Slováci. Není divu: v České republice došlo k tomu samému vývoji jako ve zbytku Evropy. Organizovaný zločin tady ovládly nadnárodní konglomeráty, hlavně Rusové, Ukrajinci, Nigerijci, Vietnamci a kosovští Albánci, a české podsvětí bylo degradováno do pozice servisní služby – anebo se rozdrobilo do malých tlup, které se na mezinárodních syndikátech pokoušejí parazitovat. Vietnamci jsou z tohoto pohledu ideální terč, protože jejich komunita je nejuzavřenější, takže zpravidla neumí pachatele vypátrat. Čili jde o relativně snadný způsob, jak se napakovat – a ještě si při tom takový český kriminálník může připadat, že pořád něco znamená.

S dodávkou nacouvali za roh haly tak, aby nebyla od vchodu vidět, ale zároveň stála dost blízko, aby do ní mohli naskákat a odfrčet. Emil a Bombaj se přitiskli každý z jedné strany dveří. Suong zabušila na plechovou výplň.

„Miláčku?“ zavolala. „To jsem já. Něco jsem si zapomněla, pusť mě dovnitř, prosím.“

Chvíli panovalo naprosté ticho; Emil slyšel jen měkký dusot tepu mezi vlastníma ušima.

Pak zámek dvakrát cvakl a dveře se otevřely.

Bombajova smetáková násada zasvištěla vzduchem.

Razance toho úderu zaskočila úplně všechny. Nejvíc asi Suong, která předpokládala, že do Huka jen tak šťouchnou a odstrčí ho z cesty – ale zarazila i Emila. A podle vyjeveného výrazu byl vlastní silou překvapený i sám Bombaj.

O tom, jak rána zaskočila Huka, je asi zbytečné hovořit.

Dřevěná tyč ho práskla přímo do obličeje. Vzhledem k Bombajově výšce dopadla nad obočí, do spodní části čela.

Ozvalo se ostré KRAK, Hukova hlava sebou trhla, násada se zlomila – a Huk odletěl dva metry dozadu.

Emil s Bombajem to měli nacvičené, takže se ve dveřích nesrazili. První šel Bombaj, za ním vklouzl do haly Emil. Jako třetí se hrnul Dan. Suong vstoupila až poslední.

Emil přejel sklad rychlým pohledem: fóliová konstrukce skleníku, u stěn pytle substrátů, květináče, hnojivo, zamazané zahradnické náčiní – to všechno už viděl mockrát. Jeho pozornost se plně soustředila na zahradníka, který se válel po zemi.

„Co to má znamenat?“ ukázal na něj. „Suong? Jak to, že –“

Dál se nedostal, protože mu zahradník podmetl nohy.

Byl to spíš reflex než vědomý protiútok.

Huk měl kliku, že ho tyč zasáhla do čela, do nejtvrdší části lebky: kdyby úder dopadl o tři centimetry níž, přerazil by mu nos a vmáčkl obličej dovnitř hlavy.

Ale i když to byla klika, ještě to neznamenalo, že by Huk teď dokázal myslet či nějak plánovat. Jeho obzor pohltila burácející bolest; čelní kost dunivě pulzovala, do očí se mu valilo něco horkého – možná slzy, možná krev –, mozek byl ochromený a postavy kolem se proměnily ve stíny za oponou rudé mlhy. Z dálky slyšel, jak ten čahoun cosi huláká na Suong, a intuitivně vykopl – a šťastnou náhodou se mu podařilo podtrhnout čahounovi nohy.

Rozmazaně viděl, jak sebou čahoun práskl o zem – ale vzápětí mu přes sítnici přejel další pohyb. Byl to ten maník, co Huka předtím bacil do čela. Teď z kouta popadl hasicí přístroj, rozkročil se nad Hukem a oběma rukama zvedl hasičák nad hlavu: očividně chtěl napravit to, co se mu napoprvé nepovedlo, a definitivně odeslat Hukovu lebku do říše dvourozměrných objektů – a Huk mu jen bezmocně ležel u nohou, paralyzující bolest ječivě rozřezávala každou buňku a on nebyl schopný uhnout ani o milimetr.

Bombaj máchl hasičákem.

A Suong mu zasekla do zad dobře nabroušenou motyčku.

Bombaj vykvikl. Pustil hasičák, ten se odrazil od betonu těsně u zahradníkova ucha a odletěl do rohu, zatímco Bombaj se začal zmateně točit kolem osy a pokoušel se dosáhnout na motyčku, která se mu kývala mezi lopatkami.

„Tak dost!“ zařval ze země Emil, a Dan chytil Suong zezadu a zkroutil jí ruce. „Tak dost! Přestaňte s těma amatérskejma kravinama!“

Bombajovi se konečně podařilo vyrvat si motyčku ze zad.

„Tak co – vysvětlíš nám to, Suong? Jak to,“ ukázal Emil na zahradníka, „že to není Vietnamec? Co? Jak to, že to není rákosník? O co tady jde?“

„Vyser si oko, kreténe,“ vysvětlila mu to Suong.

Nebyla to příliš vyčerpávající odpověď – ale Emilovi v jistém smyslu vlastně stačila.

Tudíž nic nenamítal, když Bombaj na Vietnamku vyrazil se vzteklým výrazem ve tváři a zakrváceným zahradnickým nástrojem v ruce.

V ten moment vletělo otevřenými dveřmi cosi malého a modrobílého.

Mělo to válcovitý tvar a ve vzduchu se to otáčelo.

Huk byl pravděpodobně jediný, kdo i ve svém stavu poznal, co to je.

Pé dvojka, blesklo mu hlavou. Zásahová výbuška.

Přitiskl si dlaně na uši a co nejpevněji zavřel oči.

Je fakt, že jsme se s těmi idioty moc nemazlili, připustil Bartoš.

Když vám pod nohama exploduje deset minivýbušek, každá o intenzitě sto šedesáti decibelů, celkem to s vámi otřese.

A když se vám navíc pod nohama rozprsknou čtyři slzné generátory chlorbenzalmalondinitrilu, je to už vyloženě k pláči.

Zhruba tak nějak reagoval i Emil. Sice si přesně nevybavoval, jak k tomu došlo, ale najednou byl na všech čtyřech, z očí mu stříkaly pálivé slzy, z nosu soply, kůže hořela, v uších zvonilo, celý svět se houpal v kotoučích bílého kouře a Emil se dusil a zvracel si na ruce a jen vzdáleně vnímal postavy v černých uniformách, které se z dýmu vynořily a řvaly na něj, ať sebou okamžitě hodí na břicho a proplete prsty na temeni a ať leží a nezvedá se, tak dělej, no tak, bude to, hajzle?, a když je poslechl a plácl sebou do vlastních teplých blitek a ucítil, jak mu policajti kroutí paže za zády a zadrhávají na zápěstích plastová pouta, došlo mu, že je z amatérské ligy definitivně venku.

Huk rozlepoval oči pomalu a bolestivě – takže mu nějakou chvíli trvalo, než zaostřil na kluky ze zásahovky, kteří vnikli do haly všemi třemi vchody a teď stáli nad ležícími těly, svazovali Emila s Danem a krotili vzpouzejícího se Bombaje. Dokonce i nad Hukem jedna taková figura v policejních čerňácích stála – a podávala mu ruku. „Jak je, Huku? Dobrý?“

Přijal nabízenou paži a nechal se vytáhnout na nohy. Přes plynovou masku nedokázal rozeznat, o koho se jedná – byl to Pergl, nebo Fiala? „Jasně,“ zachrchlal. „Jsem v pohodě.“

„Vážně?“ řekl Pergl nebo Fiala. „Máš ksicht celej od krve.“

„No jo,“ odvětil Huk smutně. „Praštili mě smetákem.“

Slzná mlha se trhala na cukrovatové chomáče a jeden z členů zásahovky, který operaci natáčel na služební kameru, dal znamení ven a do skladu slavnostně napochodoval sám major Bartoš i s nějakým papalášem z MV, oba měli neprůstřelné vesty a gasmasky a Bartoš papalášovi huhlavě vysvětloval, že tuhle vietnamskou pěstírnu zajistili už před třemi týdny, ale použili ji jako návnadu a tady nadporučík Břetislav Hukvald, ukázal na Huka, předstíral, že je zahradníkem, a spolu se svou informátorkou nalákali gang do pasti. A papaláš kýval užasle hlavou a vypadal, že chce Hukovi potřást rukou, ale Huk si ho nevšímal, protože konečně spatřil Suong.

Vyrazil k ní v tu samou sekundu, co ona vykročila k němu. Padli si do náručí, objali se a Huk cítil, jak ho zaplavuje úleva, dokonce možná euforie, ani ne tak proto, že dostali Emila a jeho partu přesně podle plánu, jako spíš kvůli vědomí, že mu Suong právě poskytla definitivní důkaz, přivábila je a zradila kvůli němu, kvůli němu a nikomu jinému, Hukovi se zdálo, že všechno kolem odplouvá, mizí a ztrácí význam, major Bartoš a jeho pindy, vykulený papaláš i člen zásahovky s kamerou, který natáčel pytle se substrátem a dával si pozor, aby se mu do záběru nedostala skupina kolegů mydlící teleskopickými obušky Bombaje, jenž se stále odmítal vzdát, mával okolo sebe motyčkou a vykřikoval, že na něj si nepřijdou, ha ha, on moc dobře ví, že jsou všichni jenom jeho halucinace; nic z toho Huk nevnímal – pouze to, jak drží Suong, jak ona drží jeho a jak se oba chvějí.

Byla to pravá láska. Věděl to naprosto jistě.

MILOŠ URBAN

Mizení na mostě

O KARLŮV MOST

Miloš Urban (1967)

Od vydání románu Sedmikostelí (1999) a jeho úspěchu doma i v zahraničí (vysokých prodejů se dočkal zejména španělský překlad) píše tento pražský patriot postmoderní mystéria, kde jde o bizarní vraždy stejně jako o záchranu cenné historické architektury. Jeho předposlední román Přišla z moře (2014) se odehrává v Anglii a svým charakterem má velmi blízko k noirovému žánru.

„Tak dávejte pozor,“ řekl technik a udělal dramatickou pauzu. „Kamera s čipem je fajn, ale tyhle mají vlastní jádro a k tomu ultra rozlišení. To znamená, že samy spočítaj lidi na mostě, zapamatujou si obličej, ten pak uměj odlišit od stovky milionů jinejch ksichtů, ale co je důležitější, dovedou vytipovat kriminálníka, i když ho zatím nemaj v paměti. A na takovýho člověka se můžete rovnou zaměřit a proklepnout si ho.“

Soukup se rozhlédl po posluchačích a rozmrzele si musel přiznat, že svou přednáškou zatím neudělal takový dojem, jaký by byl čekal. Policajti jsou asi příliš pitomí, než aby takovouhle techniku dokázali ocenit.

„Podle čeho toho kriminálníka vytipujou?“ zeptal se strážmistr Vacek.

Podle prdele, pomyslel si Soukup a nahlas řekl, že podle zaujatého, soustředěného výrazu tváře, nikoli však podle barvy pleti, protože na to jsou v Evropském výboru pro zdokonalování monitorovacích technologií obzvlášť citliví.

Vacek se podíval na svého šéfa a oba svěsili koutky úst. Když to hlídá evropskej výbor…

Technik mluvil dál. Byl tady už na čtvrté služebně, předtím byl u měšťáků na Hradě, na Starém Městě a na Malé Straně, ale tady to bylo přece jen zajímavější: kamery, kterých bylo dvanáct, monitorovaly Karlův most, kde je migrace a fluktuace osob obrovská, srovnatelná s prostorem pod Eiffelovou věží nebo náměstím Piccadilly. Ne že by tu byly mraky lidí jako tam, most takový dav ani nepojme, ale pohyb a setrvávání osob odpovídaly. Dotkl se monitoru, a v pravém horním rohu se ukázalo číslo 679. Hned se změnilo na 682, poté na 674, pak vyletělo na 711, protože z obou stran nastoupily čety turistů vedených průvodcem. Ze staroměstské strany Korejci nebo Číňané, z malostranské nejspíš Italové.

„Jednou to pod nima spadne,“ řekl Matlach, velitel směny.

„Už aby to bylo,“ přizvukoval Vacek. „Nemůžu ten most ani vidět.“

„Naše kamery uvidí za vás,“ ubezpečil ho Soukup.

„Vypněte ty debilní číslíčka, leze mi na nervy, když se to tam furt mění,“ požádal ho Matlach a přisál rty k elektronické cigaretě. „Jako když sleduju okamžitou spotřebu benzínu při jízdě v autě. To se pak nedívám na silnici, ale vejrám furt na palubní počítač. Chtěl jsem auto bez něj, ale takový už se prej neprodávaj.“

„Se máte, že nemusíte hulit venku,“ prohodil Soukup. „Když mě omluvíte, pudu si dát jednu na chodník.“

„To nebude nutný, máme tady policajtskej dvoreček.“ Vacek kývl na šéfa, aby se ujistil, že proti tomu nic nemá. „Jdu s váma.“

„Na dvoreček?“ opáčil Soukup. „Tam, co vězni choděj v poutech dokolečka dokola? Tam nejdu.“

„Ale pojďte.“

Vacek zadoufal, že ho cigareta s tímhle klukem nebude mrzet.

„To bylo dobrý,“ zasmál se mladík na dvorku a připálil si, aniž nabídl oheň Vackovi. „Jak chtěl šéfík vypnout čísílka. Stará hlava to prostě neusleduje dohromady s obrazem.“

Vacek pokrčil rameny. „Nemůžete mu to mít za zlý. Ty kamery mu budou jen připomínat blížící se důchod.“

Soukup chytal vydechlý šedomodrý kouř nosem. Zvykl si, že policajti můžou být i chytří, ale většina z nich jsou omezenci, kterým chybí technický rozhled a smysl pro humor. Tenhle se mu snaží přiblížit, ale pro něj je mrtvý stejně jako stařík šéfík.

„Já si taky nemyslím, že ty kamery poznaj všechno,“ odklepl popel do prasklého hrnku postaveného na oprýskané židli. „Ale když zahlásej, že někdo strká někomu ruku do kapsy nebo do kabelky, tak to je podle mýho užitečný.“

„Zlodějovi je jasný, že tu jsme proto, abysme ho zastavili,“ zamyslel se Vacek. „Zastavíme i rváče, sprejery a taky ty blby, co na mostě lezou na barokní sochy. Toho se neobávám. Ale co když někdo bude někoho podpírat, třeba? Nebo lidi půjdou do sebe zavěšený, nebo se u sochy budou chtít jenom vyfotit. Co když nás kamera pošle i na ně?“

„To se ještě nestalo. Z jinejch vašich oddělení už by si stěžovali. Než se s novou věcí seznámíte a fakt se ji naučíte používat – a to vám někdy dost trvá, nezlobte se na mě, policajti, no –, tak my máme dost času na to, vychytat mouchy. Upravíme software a pošlem vám to do kamer. Kolikrát si ani ničeho nevšimnete – prostě to nestihnete.“

Jestli chtěl ten fracek Vackovi dokázat, že má mnohem lepší a odbornější práci než on, docela se mu to povedlo. Strážmistr zjistil, že cigareta mu nechutná, a pohřbil ji v hrnku. „Ta zatýkací kamera to bude konkrétně provádět jak?“ zeptal se.

„Když uvidí kapsáře v akci,“ odpověděl Soukup s vážnou tváří, „pošle na něj zmrazující elektropaprsek a ten ho na dálku znehybní, dokud nepřijedete.“ Vacek zvedl ruku, aby se podrbal na temeni, a kluk od něj odskočil leknutím. Věděli oba, že ty žvásty jsou na facku. „Takový kamery jsou ale moc drahý, ty dostane kriminálka, měšťáci nemaj nárok,“ dodal Soukup a spěchal zpátky do budovy. Vacek si představil, že má v ruce vrhací nůž a že ho za klukem hodí a pak se dívá, jak ta kudla trčí mezi lopatkami a kluk se před smrtí strašně diví, zkalený zrak plný výčitek a sebelítosti.

Vrátili se do operační místnosti. Matlach už na ně čekal a rovnou požádal Soukupa, ať mu celé školení ještě jednou zopakuje v bodech. Mladík lhostejně pokrčil rameny a spustil. Vacek, který si to všechno pamatoval, upřel zrak na monitor. Sám pro sebe musel uznat, že obraz zprostředkovaný novými kamerami má ostrost jako dobrá televize.

Záběr: Karlův most od Staroměstské věže, nejbližší okolí a meziprostor mezi Pietou na levé a Kalvárií na pravé straně. Vacek si nemohl pomoct, aby od pestře oděných sebefotografů tu a tam neodhlédl k tmavým, nehybným sochám, jež nad nezastavitelnou bronzovou řekou a barevnou masou korzujících cizinců stály v rezignovaném usebrání. Přejel zkusmo prstem po monitoru, a dostal nádherný detail Piety. Ježíši z kříže sňatému líbá ruku nějaká žena. Nevěděl, kdo to je. Ta druhá, to bude Marie, matka truchlící nad synem, ta věčná stará Panna, zasmál se v duchu. Pak tam stojí nějaký muž, asi anděl, ale kdo je dívka líbající ruku, kterou jí mrtvý jakoby podává… Mohla by to být Máří Magdaléna, co tak skvěle zpívala v tom muzikálu, co viděl před rokem, představení o tisíci reprízách. Superhvězdám se líbají nejen ruce, jasná věc. Pak namířil vzdálené oko na sousoší naproti, kde zlatě pableskoval nápis. I tady Vacek docela dost věděl: je to židovsky a znamená Bůh zástupů je svatý. A má svatou trpělivost, dodal si pro sebe, ten Bůh zástupů.

Právě u tohoto nápisu zasahovala městská policie už dvakrát a on byl u jednoho případu osobně. Jednou zrzavý americký Žid, oblečený v černém saku a bílé košili a s kloboukem na hlavě, hodil na Krista houbu napuštěnou černou barvou; přinesl si ji v igelitovém pytlíku. Sochu museli vyčistit restaurátoři a Američan, evidentně spokojený, pak ochotně, skoro až radostně zaplatil pokutu. Možná jel do Prahy jen kvůli tomu. Jindy zaútočil na Kalvárii Filipínec, který tu byl se zájezdem cestovní kanceláře Thomas Cook. Když uviděl nápis v jazyce Židů, bez rozmyslu, jen z čiré křesťanské vášně, vylezl na kříž a chtěl písmena odtrhnout. Podklouzla mu noha, a tak se chytil písmene po Ježíšově levém boku a zůstal tam viset. Sousoší má elektronický plot a Vacek tam tehdy byl přesně za tři minuty a devět vteřin – změřil si to na svých hodinkách Casio G-Shock – a opatrně, téměř záchranářsky snesl malého Filipínce z kříže. Než si to stačil uvědomit, vyfotilo si ho asi tak sto lidí a ještě týž večer se spatřil na sociálních sítích, dostalo se to i do zpravodajství. Tehdy čekal povýšení, to však nepřišlo.

Mezitím Soukup domluvil a Vacek přestal vzpomínat. Matlach suše řekl, že kamery jsou výborné, ale taky strašně drahé, takže počet zásahů na mostě teď určitě stoupne, i kdyby polovina poplachů měla být planých.

Někteří strážníci odešli a Matlach si sedl vedle Vacka. Dokonce se mu opřel o rameno, což strážmistra trochu zaskočilo, ale taky byl potěšen.

Matlach přiznal, že mu přece jen bude nějakou dobu trvat, než se to s novými kamerami naučí. Podle něj je těch inovací už moc a mělo by se to vynalézání zastavit aspoň na pět let, aby si normální lidi zvykli.

Soukup namítl, že pan velitel Matlach je přece důstojník, a tak nepotřebuje čumět na obrazovky, od toho má lidi jako tady pana strážmistra. A hned začal Vacka zkoušet z toho, jak se zoomuje a jak se při záběru na obličej ovládá elektronické ostření a okamžitá konzultace s archivem problémových osob.

Vacek už ho chtěl poslat do patřičných míst, ale Matlach to vzal v dobrém a řekl, že se to hodlá naučit stůj co stůj. Soukup mu nabídl, že to tedy vysvětlí počtvrté, ale šéf jen mávl rukou a ukázal na židli, kde má kluk sedět na zadku po zbytek dne, a kdyby tady strážníkovi ve službě něco nebylo jasné (všechny ty pixely jsou přece trochu zrádné, že), ať mu to podrobně vyloží.

Soukup se posadil a zabruslil prsty po displeji svého mobilu. Vacek přepnul dvě z kamer na celkový záběr centrální části mostu. Jeden objektiv snímal celou tu dlouhatánskou ranvej, druhý jako neviditelný pavouk zvědavě lezl po všech těch turistických pažích, džínách, podpatcích, fotoaparátech, mobilech na tyčkách, zátylcích a obličejích; když se někdo rozchechtal, byly mu vidět všechny zuby a jazyk až ke kořeni.

Pak záběr na Jana Nepomuckého, na známý oblýskaný reliéf a ohmataný křížek. Pořád tam ještě jsou, nikdo je neukradl a ani z kapes shromážděných a korzujících lidí žádný poberta se soustředěným výrazem v obličeji nic netahá. Čísla v rozích monitoru se zastavila, kamery však pořád jedou a dav se přelévá od sochy k soše, od prodejce suvenýrů k malířce portrétů a prodavačce smaltovaných šperků, od orchestrionu na kolečkách k pojízdnému flašinetu a potom až k jazzové kapele o osmi hráčích. V tomto okamžiku nikdo na most nevstoupil a nikdo z mostu neodešel, což potvrzují krajní obrazovky. Ten okamžik je vzácný jen zdánlivě, neboť studenti z fyzikální fakulty dokázali, že i v hlavní sezóně ve špičce návštěvnosti mezi desátou a čtyřiadvacátou hodinou je sečtený denní čas, kdy na Karlův most nikdo nevešel ani z něj nesešel, překvapivě dlouhý: celých sedm a půl minuty.

Tato data policisté od studentů mají a zná je i Soukup, který kamery pomáhal konfigurovat a nyní jejich chodu a obsluze učí ty věčně nedovtipné poldy.

Teď se však bavil aplikací, kterou vymyslel jeho kamarád. Na displeji mobilu se objevila nahá dívka a on zvedl zrak. Chtěl se ujistit, že mobil mu přes rameno někdo nešmíruje. Ne, je to v suchu, ale když už mu oči sklouzly na monitor před Vackem a Matlachem, něco ho zarazilo. Chvíli se díval a pak mu z úst vypadla žvýkačka. Zapíchl prst k soše Nepomuckého.

„Osmnáct vteřin. Na tomhle monitoru to přehrajte zpátky a pak zas dopředu, udělejte smyčku. Na tamhletom nechte kameru běžet.“

Vacek vrátil záznam a nastavil přehrávání. Pak to taky uviděl: ženu v červené kapuci. Zvláštní oblečení do takového horka, i když je ta kapuce přišitá k tričku s krátkým rukávem. Na každý pád žena vypadala nápadněji než lidé v jejím okolí. Neměla žádné zavazadlo, dokonce ani kabelku. Nedržela mobil a neměla ho ani v kapse úzkých bílých kalhot, natolik si Vacek zgustnul detailem na její hýždě. Na zlomek vteřiny se otočila, opřená o kamenné zábradlí. Vacek s Matlachem pohlédli do okulárů velkých slunečních brýlí a vzápětí nato jim je zastínil dav, utvořený náhle a nečekaně. Ten se však po chvilce rozešel, a tady to skutečně bylo divné: žena v červené kapuci byla pryč.

Přehráli si to ještě jednou a nezapomínali těkat očima i na postranní monitory, ukazující současný stav na mostě. Soukup rozdělil obrazovku středního monitoru, takže nahoře viděli současnost a dole opakující se scénu se zmizelou Karkulkou. Nikdo ho za to nepochválil. Soukup si poslední záběr na ženu, když se skrz sluneční brýle dívá směrem ke kameře, vyfotil mobilem.

„To je od vás narafičený?“ zeptal se Vacek nejistě. „Super chytrá kamera tu ženskou na dálku vyzmizíkovala?“

„Od smluvních partnerů očekává policie serióznost, to snad i při svém mládí chápete, mladíku,“ prohodil Matlach.

Ale Soukup vrtěl hlavou. „Jaký narafičený? To je blbost, jsme solidní firma. Podle mýho ta ženská spadla do vody, když jsme na ni neviděli. Nepovedený selfíčko. Nebo je zfetovaná a skočila. Třeba myslela, že poletí. Nebo –“

„Nechte toho. Od toho tady nejste, aby –“

„– nebo ji někdo strčil.“

„Ale to by ji asi viděl někdo z mostu, ne?“ namítl Vacek. „Lidi by ztropili povyk a už by nám tady teď řvaly telefony. Koukněte – všichni na mostě jsou v naprostém klidu, a dole…“ Pokusil se namířit kamery na hladinu Vltavy, což sice šlo, ale bezprostředně pod most vidět nebylo. Soustředili se tedy na dění nahoře, oči jim klouzaly z jedné zpocené hlavy na druhou. Všude klid, pomalé přesuny, bloumání u prodejců suvenýrů, neustálé focení. Saxofonista pod sochou svaté Ludmily si právě utřel čelo kostkovaným kapesníkem a vyfotografovalo ho přitom přesně jedenáct lidí.

„Řešení je nejspíš docela prostý,“ podotkl Matlach. „Prostě si tu kapuci sundala. Jaký má vlasy, nevíme. Moc lidí, blbej výhled. No a co? Bylo jí horko, shodila kapuci na ramena a odešla.“

„Tys na to kápl,“ řekl uznale Vacek a přehlédl gesto kolegyně, která je mlčky poslouchala od vedlejšího stolu: do otevřených úst si strčila ukazovák a předstírala dávení.

„Žádný červený tričko odtamtud neodcházelo,“ trval na svém Soukup. „Copak jste barvoslepí? Přece bysme ji viděli, s kapucou nebo bez.“

„Možná si svlíkla i to tričko.“

„Nic pod ním neměla, leda podprdu. Hele, tady…“ Monitor přiblížil ženin trup v takovém detailu, že se mezi lopatkami pod látkou skutečně vyrýsoval drobný reliéf zapínání podprsenky. „Musíte tam někoho poslat – teď hned,“ naléhal Soukup.

„Není tu žádný podezření na trestnej čin,“ zavrtěl hlavou Matlach. „Kamery nejsou všemocný. Ta ženská odešla, to je jasný, ale my jsme to neviděli a ani ten váš zázrak to neviděl, tak se s tím smiřte. V terénu lidi mám, ale jsou právě v Mostecký až u Malostranskýho náměstí, kde na chodníku přímo na rohu zaparkoval nějakej vůl a hádá se s nima.“

„Tak tam běžte vy,“ vyzval Soukup Vacka. „Trošku se proběhnout vám neuškodí,“ dodal, a jestli snad byl Vacek už už zviklán, že se přimluví a půjde se na most podívat, teď si to rozmyslel.

„Dělejte svou práci,“ řekl chladně. „Ještě jste nám nepředvedl to noční vidění.“

„Ve dne? To bude fakt užitečný.“ Soukup vstal a bez dalšího slova vyšel z místnosti.

„Kam jdete?“ zavolal za ním Vacek. „Stůjte! Ještě jsme neskončili.“

Slyšeli jeho kroky na schodech, pak hlasy zespoda. Pak ticho.

„Ještě za ním můžu běžet, ten trénink mi fakt neuškodí.“

„Nech ho bejt,“ mávl rukou Matlach. „Je docela dobrej, ne? … Kdyby to nebyl takovej zmrdík. Školení dokončíme, až se vrátí.“

„A vrátí se?“ Vacek zapátral očima po monitorech a za chvíli ukázal na sochu Jana Nepomuckého – a na Soukupa pod ní. „Hele, kam tak pospíchal…“

„To se dalo čekat,“ vzdychl si Matlach.

Mladík se zastavil, ohlédl se do kamery a rukou jim státnicky pokynul na pozdrav, dlaň obrácenou k sobě. Na poslední chvíli stáhl prsty do pěsti, prostředník jako poslední. Výzva k následování a neslušné gesto v jednom.

„Tak tu máme urážku veřejnýho činitele a kamerovej záznam jako důkaz,“ prohodil Vacek a díval se, jak Soukup couvá mezi dva trsy turistů vedených průvodcem. Ztratil se jim z dohledu, zase se objevil, zastavil se u prodejce loutek a něco mu rozčileně vykládal. Ukazoval k místu, kde byla naposledy spatřena žena s kapucí.

„Hotovej šerlok,“ ušklíbl se Matlach. „Měl by se dát ke kriminálce.“

„Ten?“ zapochyboval Vacek. „Dělal by si z policajtů srandičky a pak by od nich dostal na držku.“

Jedna z turistických výprav se otočila k soše a udělala hlouček kolem průvodce a loutkáře. Ti dva možná byli smluvení, že se návštěvníci zastaví právě tady, jako by umělecky znázorněný mučedník byl jen vedlejší atrakcí pražského představení, zatímco tou hlavní je přimět turisty, aby si koupili pár předražených pitominek.

Průvodce vykládal, turisté poslouchali a někdo otočený ke kameře zády si právě prohlížel loutku čerta, když se Soukup vklínil do skupiny a s neustále opakovaným sorry, či co to říkal, se prodíral na volnější prostranství. Pak upadl, jako by mu někdo podrazil nohu. Nebylo na něj vidět. Matlach s Vackem se chechtali, čekali nějakou hádku, ale pak už se nic zvláštního nestalo. Průvodce odvedl zájezd k jiné soše a prodejce se věnoval zákazníkům z Dálného východu. Soukup byl pryč.

„Viděls to taky, že jo?“ ujišťoval se Vacek.

„No vždyť na to čumím s tebou.“

„Přesně jako ta ženská.“ High-tech kamery na hovno, pomyslel si, když nedovedou ohlídat jednu holku a jednoho spratka na Karlově mostě. „Co ta hlídka v Mostecký?“ chtěl vědět Vacek.

„Už je tam posílám.“ Matlach dal několik krátkých příkazů do vysílačky.

„A můžu –“ nestačil doříct Vacek.

„Mazej tam, chlape. Tohle smrdí terorem nebo zločinným spolčením. A dej bacha!“

Zbrocený potem proběhl Karlovkou na předmostí a zastavil se u bukinisty za sochou otce vlasti. S prodejcem knih se znal z dob, kdy tu jako běžný městský polda pochůzkařil. Teď si u něho nechal čepici a utíkal pod oblouk brány Mostecké věže. Pendrek, kasr, pistole a želízka, to vše zavěšené na opasku, byly tak nápadné, že ti turisté, kteří ho zaznamenali, uctivě uhýbali a spěšně ho zkoušeli vyblejsknout. Vzrůšo v Praze.

Vacek se přihlásil Matlachovi, ale ten právě jednal s útvarem rychlého nasazení. Za služebnu odpověděla kolegyně, která se předtím ušklíbala nad jeho podlézavostí. Ujistila ho, že ho mají na mušce, a popřála mu hodně štěstí, protože URNA zásah na Karlově mostě odmítla, dokonce se Matlachovi vysmáli. Chudák to teď zkouší přes krajské ředitelství.

Vacek se odhlásil. Minul sousoší Kalvárie a došel k Nepomuckému. Na jeho oblýskané bronzové atributy sahalo sedm Korejek najednou, a kdyby měl Vacek víc času, rád by se na to ještě chvíli závistivě díval.

Spěchal, kličkoval z jedné strany na druhou, vyhýbal se a předbíhal, zakopl o chlapečka a nechal si vynadat od jeho maminky. Soukup nikde.

Když byl skoro na konci mostu, který tu pod sebou už nemá řeku, ale Malou Stranu, zastavil se u kamenných lvů pod sochou svatého Víta. Sličný mladík na něho shlížel s pobaveně zvednutým obočím a v něžné tvářičce, téměř ženské, mu pohrával úsměv věčnosti. Vacka zarazilo, jak se ten svatý podobá Soukupovi. I v tom vedru ho z toho zamrazilo a propocená košile se mu jako sépie přisála k zádům. Obklopil ho dav, zas nějaká turistická výprava. Napadlo ho, že některé tváře poznává, předtím je viděl na monitorech. Ohlédl se po průvodci, aby mu domluvil; přes most se přece musí dát volně projít.

Žádný průvodce tam teď nebyl a už ani žádné děti, jen dospělí lidé s podivně soustředěnými tvářemi. Zloději lidí…?

Tlačili se na něj, až je musel okřiknout. Když byl u zábradlí, došlo mu, že se mu teď něco stane, a on nechce, aby to byl pád do Vltavy. Sáhl po vysílačce, ale neměl ji, nějak mu ji čmajzli, stejně jako mobil. Nahmatal jen kasr a pistoli. Zároveň se pokoušel odhadnout, zda ho i tady sledují policejní kamery a kam přesně má gestikulovat SOS. A na koho vystřelit, protože do vzduchu střílet nehodlá. Ale ne, na střelbu do lidí je přece jen ještě čas.

„Odstupte. Odstupte!“

Nikdo ho neposlouchal. Jsou to snad samí cizinci? Připadal si jako blbec. Uvědomil si, že tady v davu ho kamery už určitě vidět nemohou, to by musel být o hlavu vyšší, a že kolegům ve služebně právě zmizel z očí stejně jako Soukup a ještě před ním žena s kapucí.

Po čele a obličeji mu stékal pot a zasvědil ho za límcem košile. Nemohl pořádně dýchat, připadal si jako naložená okurka. Zvedl ruku s kasrem a zmáčkl tlačítko. Bude se tedy dusit s nimi, ale aspoň je přiměje, aby se rozprchli.

Ale nedusil se. Dýchal krásnou vůni, která ho okamžitě uklidnila. Dýchal přes kapesník, který mu u nosu a úst držela silná ruka. S překvapením zjistil, že kasr už nemá, dokonce ani pistoli. A bylo to dobře, ke zbraním si nikdy nevytvořil ten správný vztah a děsil se pomyšlení, že přijde den, kdy opravdu bude muset střílet. Podlomila se mu kolena. Byl vděčný, že je kolem něj natěsnáno spoustu přátelských těl. Nemůže upadnout, ani kdyby chtěl.

Opíral se o samé milé a pozorné lidi.

Ležel v rozlehlé místnosti. Bolela ho hlava a měl vyprahlo v ústech. Překvapilo ho, že je nahý a že ho nespoutali. A že nemůže pořádně pohnout žádnou končetinou, ani hlavou. Přece jen se mu podařilo naklonit ji na levé ucho.

Ani ho nezaskočilo, když vedle sebe, o jen o metr dál, uviděl ležet Soukupa, taktéž zcela svlečeného, ještě neprobuzeného. Vzpomínal si na všechno až k té drtivé tlačenici u svatého Víta.

Začal sám sobě nahlas nadávat. Ale hlas měl tenký strachem, a to ho ještě přiděsilo. Tak si spílal potichu: debilevole
hovadobabralečurákupitomčekundosráčipolicajtevypatlanej
teďtadychcípnešvoleatobudedobředobřetitaktyčubinoneschopnáteďtěrozpustějvžíraviněpíčozbastlenástejnětěshoděj
dovltavytomusenevyhnešzavařenýhovsudovýkonzervě…

Nebyla tma ani zcela světlo. Zdroj relativní světlosti okolí nebylo možné určit. Dalo se vidět, dalo se dívat. Asi jako ve sklepě, kde se nesvítí, ale kam proniká den světlíkem ústícím na chodník.

Zavrtěl se. Chtěl se posadit, a nešlo to. Tahalo mu to za kůži. Zády, zadkem, nohama i pažemi byl přilepený ke koženkovému povrchu nemocničního vozíku. Napadla ho strašlivá myšlenka, že mu tělo zezadu pomazali vteřinovým lepidlem, a on si teď, až bude prchat, strhne z těla kůži. Lepidlo však vydávalo ovocný pach, připomínající povidla nebo melasu. Když se podíval na předloktí připláclé k desce a zkusil ruku odvalit, spatřil tmavou zaschlou patlanici. Napnul svaly a trochu rukou pohnul, hmota si ji však přitáhla zpět. Ještě šestkrát to zkusil a pokaždé to musel vzdát. S útěkem to nevyjde, ani kdyby si skalpoval celá záda.

V naprostém tichu slyšel jen svůj roztřesený, panikou zrychlený dech, který se pokoušel zklidnit, ale vylekané srdce to sabotovalo. A pak zaslechl něco jiného, crčení vody, pak kapání. Pak zas jen dech. Opět natočil hlavu co nejvíc do strany. Neviděl však víc než bledého nahého mladíka. Díval se na něj a říkal si, jestli mu je líto i jeho, nebo jen sebe. Nedokázal si na to odpovědět, zato si byl jistý svou nenávistí, vždyť do toho maléru ho dostal právě tenhle přidrzlý kretén. Jenomže… Kluk se zachoval statečně, a kdyby ho pak Vacek nenapodobil, to zahanbení by se snad ani nedalo snést.

Ten kluk teď sebou škubl a pohnul nohou. Nadzvedl ji v koleni a už ji tak nechal. On může, a já ne? záviděl Vacek. Poté si všiml, že lehátko pod ohybem Soukupova kolene je mokré.

Hleděl na tekutinu, která se předtím rozlila k chodidlům, ale teď mohla ven i tudy. Tenký čúrek a kapky. Koleno zvednuté. Moč to lepidlo rozpustila.

Ani on sám teď nic jiného nemá, jen vlastní tělo a jeho funkce. Soustředil se na močový měchýř, nechal na něj zapůsobit depresivní atmosféru místnosti a představil si, že je to lodní kajuta postupně zaplavovaná mořem. Zabralo to, i když ne tak, jak by si představoval. Vtáhl břicho a zatřásl boky, aby upravil směr. Snažil se vypouštět pomalu, potřeboval vlhkost dostat mezi lýtka, kolena i stehna. Teplota útrobních vod na lehátku rychle stydla a on se podivil, jak ho ten dotyk moči s kůží uspokojuje. Napadlo ho, že právě přišel na chuť pissingu.

Zase to crčení na podlahu, teď zkusit nadzvednout koleno…

Vtom někdo vešel, a on ztuhl do předchozí nehybnosti. Slyšel kroky, bylo to za ním. I když se mu podařilo trochu zaklonit hlavu, nikoho neviděl. Zato ucítil cigaretový kouř. „Dejte mi taky,“ řekl bez rozmyšlení, a přání bylo vyhověno. Mezi rty se mu zapíchl filtr a on vsál pálený tabák, až kam to šlo. Rozkašlal se, vyplivl cigaretu a ta mu dál hořela u vlasů a ucha. Někdo ji zvedl a podržel ve vzduchu. Ženská ruka. Znova dostal pokouřit, nasál a vydechl ještě dvakrát a pak už ne. Cigareta zmizela.

„Prase,“ řekl ženský hlas. „A ten kluk taky. Ona ne. Dáma z Anglie, to se pozná.“

„Jaká dáma?“ zachraptěl.

Žena obešla vozík a on na ni konečně viděl.

Možná čtyřicet, díky hubenosti působila mladě, a přesto zoufale zrale. Pěkná baba, ten typ, co možná kdysi modelingoval, a jestli ne, jistě na to postavu měl. Přezíravá, studená, poučená.

Tvářila se, že by ho nejradši praštila mezi oči, ale byla v tom výrazu i rezignace. Kdepak, tahle ho neumlátí. Jestli si tedy nepřivede nějakého valibuka, co to rád udělá za ni.

Ale nejdřív by mohla mluvit. Bude? Prosím, ať promluví, božíčku, rozmluv ji, to je první krok k nějakýmu rozumnýmu řešení, žadonil ateista Vacek na neexistujícím božstvu.

Sjela ho znechuceným pohledem a řekla: „Neměl ses do toho srát, poldo, a nejmíň ze všeho ten kluk. Tebe škoda nebude, jeho ano.“

Znovu si zapálila.

„Tak ušetřte aspoň jeho,“ zkusil Vacek. „Není mu ani pětadvacet. Rupli jste mu chloroform, tak ho někam převezte, vysypte do pangejtu a nechte žít, ne? Ani oblíkat ho nemusíte v tom vedru.“

Pokrčila rameny. „Třeba nespí a jen to filmuje. A nebyl to chloroform. Foukla jsem ti do tváře skopoláč, stejně jako jemu a předtím jí.“

„Skopolamin?“

„Něco na ten způsob. A ty sis poslušně lehnul, i když chlapi s tebou pak měli dost práce. Kolik vážíš? Aspoň metrák, ne?“

„Jenom devadesát sedum.“

„Do tý skříně s cetkama, co prodáváme pod sochou, ses vešel jen taktak.“

„Tam jsem byl? Tak to zas nejsem tak tlustej.“

„Na přenášení zákazníků máme na mostě i falešnej flašinet a orchestrion, ale tam by ses ty nevlez. Ona a kluk jo.“

„Takže ona je zákazník?“

„Cos myslel, ty lumene?“

„Úchylačka, co se v centru Prahy nechá unýst, zavřít do hrací bedny a odnýst do týhle kobky?“

„Tak, aby to neviděly vaše kamery. Ale ony to viděly, co?“

„Že někoho omámíte a tajně odlifrujete pryč, to neviděly. Ale tady mladýmu ajťáckýmu super esu neušlo, že ta ženská se jakoby propadla dovnitř mostu. Nebo… Nejsme v něm, že ne?“

„Kdo ví?“ nakrčila nos. „Tfuj, dělá se mi blbě.“

„A co mám říkat já?“

„Jsou to tvoje chcanky, tak si je dejchej, dokud dejcháš.“

„Co s náma hodláte udělat?“

„Mám se bavit s mrtvolou?“ zasmála se.

„Zkuste to.“

„Tak poslouchej, fízle. Ex-in Tours je cestovka, o kterýs asi neslyšel, co? Mezi naše zákazníky nepatříš a ani nebudeš, protože to budeš mít zdarma. Ale jiní ochotně platí. Eutanazie může mít různý formy, a když jde o peníze, Češi umí nabídnout i naprosto luxusní produkt. Náš balíček nabízí ubytování v hotelu Royal Lime Tree na Malý Straně, komentovanou procházku po Hradčanech, ochutnávkovou večeři v restauraci Pluto, pozor, nezaměňovat s letenským pajzlem Pluto, poněvadž ta restaurace se nachází v nejstarším pražským gotickým sklepě v Rybový ulici, no a pak už samostatnou procházku po Karlově mostě, kde to všecko skončí. Odhlášení z hotelu už zařídíme bez hosta. Je to náš hotel.“

„A tenhle hotel je taky váš, co?“ zabloumal očima po stropě. „Já ale večeři nedostanu…“

„Ani komentovanou prohlídku Hradčan. A na mostě už jsi byl.“

„Což pořád neznamená, že se musíte zbavit i toho kluka. Přestože je to nafoukanej blbeček.“

„Bohužel znamená. On se totiž už probudil, ale předstírá, že je furt v limbu.“ Vacek otočil hlavu k Soukupovi a vytrhl si přitom chomáč k vlasů, jež zůstaly přilepené k vozíku. Sykl bolestí, ale hlavu měl teď volnější a mohl ji nadzvednout víc.

Soukup na sobě nedával nic znát, pořád tam ležel jako mihule mořská vyplavená na pláž. Vacek teď spatřil další tělo za ním. Byla to žena s kapucí. Tu měla pod hlavou a byla pořád oblečená.

„Proč jsme nahý a ona ne?“

„Pachový stopy, kdyby vás někdo hledal, jako že už hledá. A tvoje uniforma by nám taky přitížila. Klid, už je to všechno spálený. Tady Janet by to měla dávno za sebou, tak proč ji lepit k vozíku? Rozpustný lepidlo je tady pro rychlej převoz… No a pro případy, jako jste vy dva, vy kokoti. Vlezli jste mi do rozdělaný práce, a já jí nestihla dát zlatou dávku.“

Majitelka Ex-in Tours se sehnula a hned se zas narovnala, tentokrát měla v ruce zahradní hadici. Už si myslel, že ho s ní chce umlátit, ale ona otočila kruhovým kohoutkem u trysky a začala ho kropit studenou vodou. Nadával, ale nebylo mu to nic platné. Poté osprchovala i Soukupa, který sice odmítl otevřít oči, ale podle toho, jak se kroutil a klepal, bylo jasné, že už se probral.

„Nechte toho,“ jektal zuby Vacek. „… nás mučíte jak někde na Guantanámu.“

„Odhadls to dobře, močovina opravdu dokáže tohle sacharidový lepidlo naleptat, na rozdíl od vody. Že se schválně pochčiješ, mě nenapadlo. Moje chyba, no nic. Dalšího omytí se nedočkáš ani po smrti.“

Začala stáčet gumovou hadici, když se vedle Soukupa probudila Janet a zavřískla.

„Doprdele,“ zaklela ženština. „Vidíš, cos způsobil?“

Janet se posadila a nevěřícně zírala na dva nahé mokré chlapy.

„What’s up?“ ptala se. „What’s this? Who are these people?“

Paní cestovka teď měla v ruce plnou injekční stříkačku a právě na ni nasazovala jehlu.

„It’s normal situation here, don’t vorry, be happy, and it’s OK like vos greeded,“ lámala angličtinu tak blbě, že to poznal i Vacek.

„But not this way,“ protestovala Janet. „It was not supposed to be like this. I don’t want to have anybody here. I don’t want to be awake, for chrissake! Why am I awake? Why are they naked? This is all wrong, you moron!“

Soukup se klepal na lehátku a už nic nepředstíral, jen třeštil zrak na Janet a na ženu, jež se k ní blížila s injekcí.

„Jak ji mám teď píchnout?“ rozčilovala se. „To mi povězte, vy idioti. Viděla Hradčany z mostu a mohla umřít. Chtěla to. Každej to chce. Každej blbej sebevrah, co se neumí sprovodit ze světa sám. Co mám teď dělat?“ Arogance a agresivita z ní vyprchaly, zůstalo zoufalství.

„Get away from me!“

„A další cestovka se poroučí ke krachu,“ řekl Vacek, aby upoutal pozornost na sebe.

„No! No!“ Janet seskočila z vozíku, oběhla místnost a marně zapumpovala klikou dveří. „Let me go! Please? I’ve changed my mind. I don’t wanna die anymore. Certainly not like this.“

„Když nechce, tak nechce,“ pokračoval Vacek. „Reklamace služby, tak to stornujte.“

„Já stornuju tebe, hajzle.“

„Musíte ji pustit, jinak z vás bude to, co jste před zákonem od začátku: masovej vrah. I když pochybuju, že vám Janet jen tak dovolí, abyste jí to stříkla.“

Žena stála nad ním. Viděl ji zespoda, zklamanou a zdeptanou, a taky nesmiřitelnou.

A tak mluvil dál. „Kde máte ty chlápky, co nás sem donesli? Poradili by si s náma třema hravě. Akorát že oni nevědí, že tady je to pro Janet koncovka, co? Anebo to vědí jen některý? Nabulíkovala jste jim, že je to zážitková turistika, nějakej takovej bulšit? Proto tady nejsou, ale jste tu vy. Pokud se vám to nepodaří do Janet píchnout, dá vám Janet do zubů, možná vás zabije, co já vím, protože jak ji tak poslouchám, žití ji zase baví. A když ji přece jen zabijete a pak nás, což bude zavražděnej policajt plus sotva odrostlej kluk, tak si pište, že se to naši hoši domáknou, a pak pudete sedět na doživotí do cely šestkrát menší, než je tahle. To chcete? Asi moc ne. Takže nás všechny tři nechte jít, a budete mít polehčující okolnost. Přimluvím se za vás.“

Jeho slova neměla tu účinnost, v jakou doufal. Ale jestli se mu zatím podařilo zachránit Janet a vyžvanit si odklad, způsobil jen to, že se pozornost zmatené ženy s injekcí plnou heroinu či podobné sračky upnula na toho, kdo dělal nejmenší potíže.

Přistoupila k mladíkovi a nerozhodně pohlédla na injekci, jako by zvažovala, zda je nutné dát mu všechno. Na zabití téhle myši by možná stačila jen desetina dávky?

Soukup plakal jako puberťačka. Nebylo mu rozumět. Vacek ho hluboce chápal a byl vděčný za to, že kluk není ztuhlý strachy a vydává aspoň nějaké zvuky, jakkoli nedůstojné sebevědomého muže, jenž býval pánem moderních technologií.

Právě. Býval. Vacek se tiše a bolestivě odlepil od stolu, nejhorší byla záda. Ale podařilo se mu zůstat zticha. Zvedl se a spustil nohy dolů. Gratuloval si k tomu, jak perfektně se zbavil lepidla. Rozpouštědlem z domácích zdrojů.

Janet ho pozorovala rozšířenýma očima a on si dal prst na rty. Málem se mu tam přilepil. Žena o něm zatím nevěděla. Skláněla se nad Soukupem jako upír, který spoutává oběť objetím. Kluk sebou na lehátku škubal, obě nohy už volné, ale paže ne.

Praštit ženskou a ještě zezadu, to se mu už asi nepoštěstí.

Rána zaťatou pěstí na spánek ji poslala k zemi. Namísto aby byl rád, že ji zneškodnil, dostal strach, že prorazil lebeční kost. To fakt nechtěl.

„A další byznysplán v prdeli,“ zasmál se, a hned se smát přestal, protože se znova otevřely dveře.

Vacek nebyl jako většina policajtů, měl načteno. Proto mu to připomnělo scénu z Poeovy povídky Jáma a kyvadlo. Ten konec, kdy nebožákovi podá pomocnou ruku oficír a zachrání ho. Deus echt mašina, nebo jak se tomu říká. Kdo jiný než starý dobrý Matlach mu teď podá pomocnou ruku?

Ale muž ve dveřích nebyl Matlach. Byl to jeden z uspavačů z mostu. A nepodával mu ruku. Měl v ní pistoli.

Třesklo to a on ležel na zemi, ale zraněný nebyl. Soukup a Janet ječeli úplně stejnými hlasy. On se schoulil mezi vozíky. K té ženské. Osahal ji, jestli taky nemá pistoli. Aspoň kapesní revolver. Ale kam by ho dala, že. Opodál ležela injekce, s ocelovou jehlou pořád naraženou na plastový trn.

Chlap tiše obcházel vozíky, Vacek se plazil co nejdál od něj a Janet si prožívala svůj nejzlejší sen. Opřená o stěnu začala dávit a zvracet. Možná zbytky ochutnávkového menu? Soukup zmlkl, chvíli poslouchal. Pak uviděl chlapa s pistolí a začal omílat starou písničku, že není policajt a je tu omylem.

Chlap našel svou šéfovou. „Vy jste ji zabili? To snad není pravda.“

„Já ne!“ ohradil se Soukup.

„Deset táců za osobu, slíbila mi. A já vás sem dovlek tři. Takže třicet tisíc. Kdo mi to vyplatí?“ prskal mladíkovi do obličeje.

Tvoje chyba, pomyslel si Vacek, že myslíš pořád jen na prachy. To se nevyplácí.

Pokradmu se k němu připlížil na bosých nohou, a když byl metr od něj, skočil mu na záda a vrazil jehlu do pravého ucha. Vjela tam celá a on ještě dlaní praštil do pístu.

Takový řev v životě neslyšel, nadávky ano, ty mají omezený repertoár. Soustředil se na to, aby chlapovi držel ruku s pistolí v šikmém úhlu k zemi a aby v ose hlavně nikdo nebyl. To mělo svůj důvod, protože chlap to zmáčkl znova, vyšly dvě rány, kulky se odrazily od země a jedna zasáhla Janet do kolene, ta druhá nohu těsně minula. Janet upadla a svým nářkem málem překonala pistolníka. Ten si levačkou vytrhl injekci z ucha, ale jehla tam zůstala. Vacek ohbím levého lokte pořád svíral krk, zatímco pravačkou nepustil zápěstí s pistolí. Z nedostatku další volné ruky vzal zavděk svými zuby a ukousl chlapovi prst šťourající se v uchu. Až ho překvapilo, jak je to snadné. Kloub na ukazováku trefil přesně, dva články byly pryč, respektive v jeho ústech. Slané a kyselé, potrhané lidské maso, šlachy, krev. Vyplivl to chlapovi za krk a už cítil, jak se jeho tělo poddává.

Zůstal na něm, dokud chlap neležel na podlaze. Vyrval mu pistoli, namířil mu ji na hlavu a uvědomil si, že oba jsou umazaní krví, ale že chlap má zcela bílý obličej a je nejspíš mrtvý. Heroin pro zákaznici dostal zabiják.

Ozvaly se rány do dveří, praštění a řvaní. Dveře se rozletěly pod náporem železného beranidla, on upustil pistoli a zvedl ruce. Dorazila URNA. Zavřel oči a doufal, že ho kolegové nezastřelí.

Když vřava utichla, stál před ním Matlach a tvářil se, jako by nikdy předtím neviděl nahého kanibala.

„Trochu s křížkem po funuse,“ neodpustil si Vacek a díval se, jak policejní lékař nejdřív hledá chlapův tep, pak zavrtí hlavou, přesune se k majitelce cestovky, řekne „dobrý“ a jde ošetřovat postřelenou Janet.

„Promiň,“ usmál se Matlach a zabalil ho do deky. Přitom ho poplácal po rameni.

„Kde to vlastně jsme?“

„Na Malý Straně, ve starým skladišti rekvizit. K mostu je to pár minut.“

„Mohli byste mě odlepit?“ dožadoval se Soukup, a oni se k němu překvapeně otočili.

Vacka napadlo, že by přátelům z URNY dovedl poradit okamžité a účinné rozpouštědlo.

JIŘÍ W. PROCHÁZKA

Mrtvá holka z čerťáku

O VÝSTAVIŠTĚ

Jiří W. Procházka (1959)

Enfant terrible české sci-fi. Proslul zaváděním prvků drsné školy do žánru, který měl u nás počátkem devadesátých let spíše konzervativní podobu. Jako první u nás zkoušel kyberpunkové prózy, později psal také akční fantasy. Se svou partnerkou Klárou Smolíkovou publikoval detektivní román Mrtvá šelma (2015), jenž se odehrává v muzeu husitství v Táboře; k vydání se připravuje jeho volné pokračování umístěné do Kutné Hory.

Větrák v téhle hospodě vrzal v nepravidelném rytmu bušení mého srdce. A byl hlučnější než můj budík. Budík, který mám pod kůží. Zapálil jsem si další cigaretu, abych vyrovnal tepot srdce a budíku.

„Heleďte, vy jste Štolba?“

„Jo, šéf říkal, že to je on.“

Dva stoly u výčepu zabrali kolotočáři. Bylo jich tam devět. Za okny zuřila sněhová vánice a Matějská pouť. Pražská Matějská pouť představuje spojení čtyři sta let starých tradic a náboženských oslav se současným konzumem, adrenalinovými atrakcemi a zlodějnou všeho druhu. Kapsáři, skořápkáři, věštkyně a mezi nimi děti s cukrovou vatou a rodiče s foťáky a papírovými čepicemi. Statisíce lidí navštíví ročně tuhle übermaschine na zábavu. A stejný počet si stěžuje, jak je veselé běsnění rok od roku dražší a uřvanější. Desítky kolotočů, stovky střelnic v maringotkách, stánky s klobásami s hořčicí. Všude europivo a smrtící kombinace fanta-cola-sprite.

Kecy od výčepu jsem ignoroval. Na někoho jsem čekal.

„Hej, starej, něco od vás potřebujem, volal šéf!“

Seděl jsem za stolem a přede mnou bylo zvětralé pivo. Za mnou věšák a nade mnou větrák.

„Hej! Tak co je, vy? Neslyšíte?“ hulákal potetovaný chlap od kolotočářů.

„Arnolde, ty dylino, tak jdi za tým detektývem sám. Či sa ho bojíš?“

Ve skleněném popelníku jsem z nedopalků vystavěl Cheopsovu pyramidu. Blížící se Arnold byl čtyřicetiletý špinavý blonďák. Vysoký, svalnatý a zamračený. Skoro jako já. Přišel ke mně a opřel se o stůl. Paže měl silné jak moje stehna. Na hrudi se mu pohupoval zlatý řetěz těžší než ten na Tower Bridge. Zvedl jsem hlavu.

Zíral mi do očí. Ostře, jak to chlapi světští dělají, když na ně někdo kašle.

„Ste neslyšel, bengo, že s váma potřebujem mluvit?“

„Neslyšel jsem, že bych vám odpověděl,“ řekl jsem mu.

Dveře za výčepem vrzly.

U dveří se rozjasnilo jak na barvotiskových svatých obrázcích. Do zaplivané putyky vstoupil člověk vyzařující velebnost dalajlámy a houževnatost Vita Corleoneho. Od stolu kolotočářů zazněly úslužné pozdravy. Přišel pastýř a blahosklonným pohledem přejel místnost v nikotinové mlze. Arnold mi stále supěl do obličeje.

Mlčel jsem. Co jsem tomu steroidovi měl asi říkat. Lamželezo se s tázavou otočil.

„Táto, von mě pořád ignoruje.“

„Zkus ho pozdravit, Arnolde,“ poradil mu stařešina. Bylo mu tak sedmdesát, vychrtlý jak fakír, pokud ovšem fakír nebylo jeho povolání. Byl to chlap, který při šedesáti kilech živé váhy a s fajfkou zvládal velkou cirkusácko-kolotočářskou rodinu. Měl na sobě koženou bundu, na krku zlato, v levém uchu zlato a určitě i v srdci zlato. A byl smutný. „A teprve pak mu nabídni náš obchod,“ dodal.

„Slyšel jsi big bosse?“ udeřil Arnold do stolu pěstí. Vrchní vajgl spadl z pyramidy. To mě zamrzelo. Ten mi tam šel dát nejhůř.

„Tady máte nový pivo, pane Štolbo,“ obkroužila lamželeza servírka Julča.

„Díky, Julinko.“

„Potřebujeme od vás něco, čmuchale,“ řimbaba odstrčil napěněný mok. Dva stoly u výčepu ztichly. Arnold opět udeřil dlaní do stolu. Bože, proč to dělá, kluk zblblej? Deska stolu nadskočila a pivo vyšplíchlo na vikslajvantový květinový ubrus.

„Neumíte mluvit?“ zahulákal mi znova do obličeje.

„Bože, to je vůl,“ ozvalo se od světských. Byl to big boss.

Sledoval jsem Arnoldovu pokérovanou ruku, větší než hnědouhelné rypadlo v mostecké pánvi. Byla poškrábaná a zjizvená jak ruce všech kolotočářů a cirkusáků. Tihle chlapi staví své autodromy a centrifugy a cirkusové stany a kolotoče v dešti a mrazu. Ruce mají zrasované stejně jako duše.

Přirazil jsem mu dlaň ke stolu a kmitl druhou rukou. Matná čepel nože Konol se mu zasekla mezi ukazovák a prostředníček. Měl je těsně u sebe a teď mezi nimi trčela kudla. Zpod ukazováčku a prostředníčku vytekla krůpěj krve. Nůž jsem vyrval z desky stolu a přiložil mu ho ostřím na krk.

Viděl jsem, jak k nám dupou světští s vyhazováky a vystřelováky. Čekal jsem je. Takových hajzlíků jsem v životě zažil stovky, jenže to bylo v minulém životě…

Jó, to jsem ještě žil.

Za nervními chlapy s nervními kudlami přikráčel don Corleone.

„Arnolde, to neděláš dobře,“ položil chlapovi ruku na rameno. „Pan Štolba pro nás bude přece pracovat.“

„Nevzpomínám si, že bychom se na něčem domluvili,“ řekl jsem.

„Dobrý den,“ usmál se na mě. Byl ale stále smutný. Připomínal pohřební kámen smáčený deštěm a osvětlený cirkusáckými neóny. Dotkl se špičkou palce ostří mého nože. Lehce jej odstrčil od Arnoldova krku. Pomalu, pomalinku přemístil konol do volného prostoru.

Líbil se mi. Sebevědomý člověk, který si holou dlaní hraje s ostřím nože u něčího krku. Na jeho vrásčitém obličeji se dal tušit úsměv jen podle nepatrného zakřivení vrstevnic kolem očí, úst a nosu. Šedé oči byly skryté mezi vráskami bezednými jak státní dluh.

„Promiňte mi ono trapné entrée. Arnold je snaživý chlapec, ale trošku blbec. Viď, kluku?“

Arnold si svíral krvácející ruku. Neodpovídal. Byl to jeho syn. To bylo nad tisíc sluncí jasné.

„Jo,“ kývl jsem. „Neměl byste ho ale pouštět ven jen tak, bez dozoru.“

Ferdinand zasunul Arnolda za sebe, do bezpečí. Usedl proti mně. Židle zavrzala. Nevím, proč jsem měl pocit, že tady všechno vrže… Větrák, židle, mezilidské vztahy, komunikace i pípa vpravo. Celý ten vrzající, špatně promazaný svět.

„Dovolte mi, abych se představil. Jmenuji se Ferdinand Dobromil Světský a řídím úspěšnou kočovnou společnost, pane Štolbo.“

„To zní jak heslo z Wikipedie.“

„Z čeho? Neznám. Ale zaměstnávám na sedmdesát lidí.“ Možná čekal, že spadnu ze židle. Jen jsem si říhnul a otřel ústa.

„No a co?“ Zasunul jsem nůž do pouzdra na opasku. Odešel jsem sice do výslužby, ale pořád nosím svoji výzbroj, včetně glocka v podpažním pouzdru.

„Peněz mám dost,“ ještě doplnil. „A spěchá to. Moc to spěchá.“

Chlapi pořád stáli za big bossem. Nosorožec vpravo měl jizvu přes tvář, hubeňour a tlusťoch vlevo se vyzdobili asi dvaceti náušnicemi. Pan Tlusťoch se chlubil i kruhem v boxersky rozpláclém nose.

„A tohle jsou vaši bodyguardi?“ napil jsem se piva. Pěna mi už klesla.

Ferdinand zavrtěl hlavou: „Ne. Rodina. Arnolda už znáte, vzpěrač, akrobat a ošetřovatel zvířat. Tihle dva, co vypadají jak Laurel a Hardy, jsou Laurel a Hardy. Jeden je ve střelnici, druhý u kolotoče. A oba jako šašci v cirkusu. Hardy je taky krotitel. Tohle je House. Tu jizvu na tváři má od naší lvice Elsy. Je to ošetřovatel a má na starost i krmení. A vůbec, klece, zásobování a tak.“

Jeden po druhém kývli hlavou, když na ně Ferdinand ukázal. „Mládenci, počkejte na mne u stolu. Děkuji.“ A bylo prázdno.

Opřel jsem se lokty o stůl. Vložil jsem bradu do dlaní a zadíval se na něj.

„Co tak spěchacího mám pro vás teda udělat? Co tak hroznýho se vám stalo?“

„Zabili mi dceru.“

„Hm. To není dobrá zpráva.“

„Máte na to celý dnešní večer. “

Hleděl jsem mu do šedých očí. Čekal jsem.

„Pětadvacet táců?“ optal se.

„Máme si čím připít?“ pozvedl jsem půllitr.

Don Ferdinand mávl na své lidi. „Doneste mou brebentu!“ V rukou se mu objevily panáky s kořalkou.

„Řeknu vám… S tou vaší holkou, to je fakt na panáka,“ vyjádřil jsem mu upřímnou soustrast.

„Tohle je asi nejlepší kondolence, co jsem za poslední hodiny slyšel.“

Připili jsme si. V tomhle toho cirkusového principála nenechám.

„Co policajti?“ položil jsem sklenku na stůl.

„Benga ne!“

Dál jsem se neptal. Bylo to srozumitelné. Tenhle čin nespadal pod běžné zákony. Kočovní chlapi mají své. Už stovky let. Jistě, každé okradení zákazníka je blaží, ale na dnešní vyděračské banky a finančáky nemají ani náhodou. Vlastně jde jen o jediný zákon. Má šest slov: Oko za oko. Zub za zub.

Žádní vyčuraní advokáti. Žádní úplatní soudci, a že jich v tomhle státě na každém rohu najdete pět. A každý má šrajtofli otevřenou dokořán. Tohle jsou ale světští a jejich bizarní, nicméně čirá spravedlnost. Nic víc, nic míň. To, co nikdo z takzvaně korektní společnosti jakživ nepochopí.

Zaplatil jsem si útratu. Odmítl jsem Ferdinandovu nabídku, že mi je dlužníkem za vše, co jsem tady utratil. Na guláš a pár piv pořád ještě mám. A těch pětadvacet táců mi stačí na měsíc.

Vyšli jsme ven. Bylo půl deváté a bylo smutno.

Březnová vánice se zklidnila. Hračička vítr nám do ksichtů sem tam plivl chuchvalce sněhu. Na tramvajové refýži před Průmyslovým palácem se k sobě páry chlapců a dívek mačkaly jak v himálajské bouři. Blikající neony před secesním Průmyslovým palácem osvětlovaly maringotky i party taťků. Majetnější rodinky se radovaly z obřích centrifug, z twisterů, boosterů a bungee jumpingů; chudší obyvatelstvo pak vzalo zavděk řetízkovými kolotoči, střelnicemi, létajícími kačery a skákacími hrady. Ale radovali se všichni. A o to šlo.

Stánky s chlastem ovládala pražská zlatá mládež. Nejblbější na nejchytřejších školách.

Neváhejte a navštivte jedinečnou evropskou atrakci!

Poslední prodloužená jízda! A nehoupejte nám ty gondoly!

Cukrová vata! Holandské atrakce! Vstupte do Zámku hrůzy!

Čekají na vás zombie, kostlivci, vrazi i oživlí umrlci!

Umrlci tady skutečně byli. Lépe řečeno, jedna umrlkyně. Neoživlá.

Do nitra zámku hrůzy jsme prošli kolem kasy s plačící pokladní. Zelené stíny jí stékaly po michelinovských tvářích. Bál jsem se, že tím vodopádem zkratuje vodivou kolejnici pro vozíky.

Zvedla hlavu a zírala na mě.

Musela něco vědět.

Uvnitř nám rozsvítili a zkazili tak pohled na fosforeskující stěny s příšerami jak z výkresů pacientů psychiatrické léčebny. Návštěvníci do čerťáku vjíždějí po jediné kolejnici usazení v modrožlutých vozících. Projíždějí kolem latexových figur pocákaných umělou krví, se zaseknutými sekerami v hlavách a s vyhřezlými vnitřnostmi. Většinu exponátů spouštěly vozíky samy. Najížděly na mechanické lišty a ty aktivovaly zvuky a elektromotory v kostlivcích a upírech. Všechno řvalo a hýkalo a klátilo se. Všechno se smálo.

Jen jedna holka se nesmála.

Hezká, hubená a nohatá holka trčela ve vzduchu asi třicet cenťáků nad kolejničkami. Byla naražená na výhybkovou páku. Koleje se tady dělí na dva okruhy. Druhý se používá pro odstavení vozíků. Dřevěná rukojeť trčící ze zad byla vlhká, jako když ji polijete rajskou omáčkou se slizkými těstovinami. Děvče bylo prohnuté jako luk. Výhybková páka nahrazovala šíp.

„Bože,“ hlesl jsem.

Don Ferdinand, šedovlasý, stovrásčitý, stál vedle mne. Za ním korpulentní, kdysi hezká ženská z kasy a čtyři frajeři z hospody U Výstaviště. Nad všemi trůnila svítící smrtka a umělý sup s rukou v zobanu. Vzadu nás hlídal zombie s žárovkami namísto očí. Vlevo svalnatý Arnold a za ním zatáčka. Ve výklenku s pannou s vyříznutými bulvami se tyčil ramenatý Hardy s propíchnutým boxerským rypákem a vedle něj se klepal brečící Laurel s hrozny náušnic. Na krku měl vytetované červené srdíčko, po němž stékaly slzy. Všichni byli ověšení zlatými řetězy, prsteny a náušnicemi. A byl tu i nosorožec House s jizvou na tváři. Byli tu všichni.

Klekl jsem si vedle kaluže krve a pohlédl holce do obličeje.

„Jak se jmenovala?“

„Rosalina.“

Rosalina byla blonďatá holka s dračím tetováním na šíji. Tělo měla pružné, zadek pevný, stehna tvarovaná podle Afrodity a boky ušlechtilé. Helena Trojská by vedle ní vypadala jako tvarohovitá cuchta. Rosalina by tady mohla zůstat tak, jak je. Zapadla by mezi bizarní výjevy lépe než další holka s vydloubnutýma očima. Další luxusní atrakce mezi zombii.

Neváhejte a navštivte jedinečnou atrakci!

Zámek hrůzy s opravdovou mrtvou holkou!

Poslední, prodloužená jízda…

A neházejte nám ty hamburgery po exponátech!

Co to tady je proboha za puch? Zvedl jsem se od holky. Odkud to znám?

„Čím tady ošetřujete všechny ty kolejnice a příšery a táhla?“

„Normálně, vyjetým olejem. A sem tam to přetíráme,“ odvětil Hardy.

Nasál jsem pach znova. To nebyl olej ani ředidlo. Ale chemické to bylo dost.

„Byla na drogách,“ zeptal jsem se bez otazníku.

Big boss málem vytáhl břitvu: „My jsme jauneráci, kurva, Štolbo! Znáte nás a víte, že v tomhle gádžovským svinstvu nejedem. My jsme světský!“

„Jen se ptám. Na to jste si mě přece najal.“

Don Ferdinand stál mezi fosforeskujícími a blikajícími figurami. Vidět tátu nad mrtvou dcerou, to je hnusná věc, kterou blbě mažete z paměti. Ve skutečnosti ji nevymažete nikdy, i když jste bývalí poldové. To je ta podělaná policejní rutina, která se nikdy nestane úplnou rutinou. Běsi ve vás zůstávají, navždy. A kvůli nim ztrácíte blízké. Přátele. Všechny. A bývalí přátelé pak říkají: „Hele, nebyl von vodjakživa nějakej divnej? A cynickej? A ten jeho černej humor… Magor.“

Vyližte si prdel. Všichni. Na hovno je taky, když se ptáte rodičů na něco, o čem nechtějí ani slyšet. Třeba že jejich milované dítě jede na peří nebo koksu. Nepřiznají ani vlastní dávné studentské jointy.

„Ano,“ odvětil Ferdinand. „Na to jsem si vás najal.“ Mluvil úsporně a jasně. Mám rád tenhle typ lidí, i když jsou dnes považovaní za živé zkameněliny. Jsem starý polda s odznakem odevzdaným před devíti lety. Jsem tyranosaurus s glockem a kudlou. Snažím se být spravedlivý. A dost lidí to sere.

„Máte nějakýho svýho doktora?“

„Stojí za váma.“

Otočil jsem se. Prkna zaskřípěla. Aha, to byl ten chlap s jizvou na ksichtu. Typický MUDr. Byl navlečený do fialové mikiny s anglickou vlajkou a nápisem Cambridge.

„Já jsem doktor.“

„Vím. Jste House. Zírám, jakou jste absolvoval skvostnou vejšku.“

„Vyližte si. Co pro vás můžu udělat, pane chytrej?“

„Znáte to. Doba úmrtí, známky násilí, rigor mortis…“

„Všechno, co jsem dal dohromady, je tady,“ podal mi tablet.

Hvízdl jsem. Prolistoval jsem ukazovákem pár záběrů. Pokyvoval jsem hlavou.

„Dobrý, doktore. Moc dobrý, Housi.“

Prohlížel jsem si obličej snědé holky. Ani hrůzný škleb ve tváři nedokázal odstranit její krásu. Ale kráska jako by i teď, po smrti, stále prožívala krutou, pomalou smrt.

Rosalinu sundali z páky. Znáte ten pocit, když stahujete z jehly kuřecí špíz s rajčaty a plátky slaniny? Stahovat lidský špíz je horší.

Holka odpočívala mezi kolejemi, a pokud by tudy projížděly vozíky s návštěvníky, stala by se hororovou hvězdou. Měla na sobě sexy šatičky nebo noční košilku, v tom se až tak nevyznám, jako by se chystala do vířivky či do postele.

„Takže jo. Začínáme, lidi,“ zvedl jsem se od mrtvoly. Někteří se odvrátili. A přikrčili.

Ferdinand pozvedl ruku obtíženou prsteny a náramky. Samé zlato. A pokynul mi.

Všichni ztuhli.

„Potřebuju vědět, kde jste byli v době vraždy. Neptejte se: ,Proč já?‘ Na tyhle pindy kašlu. Chci vaše alibi, a jestli mi někdo řekne, že si ho sám honil v maringotce nebo že vám nějaká holčina odpřisáhne společný večer, máte smolíka.“

„Jak to?“ zeptal se House. „Platí přece svědectví všech svědků, pokud to nejsou rodinní příslušníci.“

„Bravo, doktore,“ otočil jsem se k němu a promnul si pěsti. Zapraskalo to. „Ta Cambridge je na vás znát.“ Přistoupil jsem k němu. „Nakloňte se ke mně. Abych vám mohl něco pošeptat.“

Světští mě nedůvěřivě sledovali. Ferdinand pokynul doktorovi. Zjizvený chlap se ke mně naklonil.

„Abyste pochopil,“ řekl jsem hodně nahlas, „pro mě jste všichni jedna rodina. Jasný? Jste jauneráci, ne? A jste na to jaksepatří hrdí. Takže co?“

„Takže jsme jedna rodina, vzájemný alibi neplatí a zkusíme vám říct to, co po nás chcete,“ ozval se zezadu Arnold.

„Díky, lamželezo.“

„Víte, co se mi na vás líbí, Štolbo?“ zeptal se Ferdinand.

„Můj upřímnej kukuč?“

„Jak citlivě komunikujete s lidmi, který právě přišli o svou sestru, dceru a sestřenku.“

„Jo. V tom jsem skvělej,“ zapálil jsem si další marlborku. „À propos, Ferdinande,“ a teď jsem fakt ztišil hlas, „proč podezíráte svou rodinu? Mohl to přece udělat kdokoli zvenku.“

Ferdinand mě vzal kolem ramen a odvedl mě o kus dál. „Mohl. Ale čerťák byl celej den zavřenej. Dělali jsme generálku. Jen my, co tady stojíme,“ šeptal.

Kývl jsem hlavou a myslel na tu holku. Hlavou mi vrtala ta páka. A divná rána v břiše. A odřený dlaně.

„Housi, můžete?“ vrátil jsem se k Rosalině.

Chlap s barevnými kérkami si přiklekl vedle mě. Odehnal kouř z mé cigarety a zapálil si svou.

„Co říkáte tý díře v břiše?“ zeptal jsem se.

„Divná, nepravidelná. Jako kdyby s ní na páce ještě někdo manipuloval. A ještě tady, ten rovný šlinc. To s ní asi trhli bokem, nebo co? Já fakt nevím.“

„Na to hýbání a vrtění s nabodnutou holkou mohli být i dva. Ve dvou se to lépe vraždí.“

„Dva vrazi?“ Ferdinand se přihlásil o slovo. Ohlédl se po příbuzných. Laurel a Hardy na sebe pohlédli. Laurel vypukl v ještě větší pláč a Hardy se ještě víc nasupil.

„Možná vražedkyně,“ usadil jsem se ve vozíku. „Dneska si feministky nárokují stejnou práci jako chlapi.“ Almara ve funkci pokladní si odfrkla. Meteorologové zaznamenali poryv uragánu.

„Mohli být dva, kdo ji zvedli a narazili na výhybku,“ pokračoval jsem. „Nebo jeden pořádnej chlap. Chlap jako hora,“ rozhlédl jsem se.

Ramenatý House vedle mě, lamželezo Arnold a pitbull Hardy mě přestali mít rádi. Škoda.

„Ale pořád nemáme to hlavní. To, co je důležitější než všechna vaše alibi,“ zamyslel jsem se.

Ferdinand Dobromil Světský pohroužil hlavu do vrásčitých dlaní. „A do hajzlu.“ Určitě na to myslel od první vteřiny, kdy našel svou dceru. Podíval jsem se na něj, a on kývl. Položil mi ruku na rameno.

„Štolbo, nedáte si večeři?“

„Máte maso?“

„Vždycky. Jsme přece lovci.“

„Vy možná ještě jo, Ferdinande. My ostatní ale už lovíme jen v supermarketech.“

Jen pokrčil rameny. Vyšli jsme ven. Mezi mihotajícími se návštěvníky poutě postávalo kolem zámku hrůzy patnáct lidí. Bylo jasné, že stejné hlídky jsou i vzadu, za strašidelným zámkem.

Ferdinand se zastavil.

„Motiv?“

Přikývl jsem: „Mrtvá holka v čerťáku – to může být motivů na tři filmy.“

„Mně stačí, když zjistíte ten jedinej.“

Maringotka připomínala hotelové apartmá. Včetně kožených křesel a plazmy přes půl stěny.

„Štolbo, ještě k mojí rodině,“ Ferdinand mi podal talíř plný jídla. Bylo to pálivé, plné masa a bylo to omamné. K tomu čerstvý chléb. Bože, děkuju ti za ty dary. „Pohybovali se kolem čerťáku celý den. Měli tam práci, ale aby bylo jasno, čerťák zezadu připomíná obrovský kiosek s cukrovou vatou. Impregnovaná kapna, myslím plachta, vlnitý plech a asfaltová střecha. Dovnitř se dostane každý, komu se zachce.“

„Zatím bych se soustředil na ty, kteří tam prokazatelně byli, done. A až všechno selže, tak si peníze necháte. Podezírat z vraždy náhodného návštěvníka, navíc pokud jste se tam střídali jak na orloji a Emanuela hlídala v kase, to je blbý. Najít toho magora za jeden večer v milionový Praze, to neumím.“

„Chápu. Ale mohl ji zabít taky někdo od sousedů. Vedle je ruský kolo a autodrom, támhle řetízkáč,“ namítl Ferdinand. I když tomu sám moc nevěřil.

„A co třeba ty smažky od fontány? Je jich tam hafo. Neprodávala jim Rosalina třeba piko?“

„Co je to piko, proboha?“

„Pervitin, perník, peří, jak chcete.“

„Štolbo, my jsme světský. Máme svý kolotoče, střelnice a centrifugy. A rum a pivo a cigára.“

Opřel se rukama o stůl a na pažích mu naběhly žíly. Nad ním spínala ruce Panna Maria. Plakala nad Ježíšem na čínském 3D obrazu v květinovém rámu.

„Holka drogy nebrala,“ pronesl rezignovaně do prázdna. „A už jsem vám řekl dost.“

„Můžu dojíst tohle skvělý jídlo?“

„Dobrou chuť.“

Díval se na mě šedýma očima. Měl jsem pocit, že mi přepojuje mozkové synapse a mění mi vnímání světa. Svého světa. Cirkusový dalajláma mě pohltil očima.

„Štolbo, zkuste najít i jiné motivy. Šlo by to?“ Šedé a moudré oči najednou ztratily barvu; jako by si bulvy vymáchal v ředidle.

„Žárlivost, nevěra, peníze, vydírání, konkurence, kšefty, hazard, drogy nebo msta,“ mumlal jsem si spíš pro sebe.

„Dáte si ještě nášup?“ vstal z křesla.

„Jestli můžu… Je to lahůdka.“

„Pravej maďarskej guláš. A tím maďarskej myslím maďarskej.“

„Doktore, kde jste byl v době vraždy?“

„Co tím myslíte, pane čmuchale?“ House byl rozhněvaný. A něco mi na něm nesedělo.

„Co vy jste vlastně zač, ve vztahu k tý holce?“

„Strýc. A co má jako bejt?“

„Měl jste ji rád?“

„Ne asi,“ promnul si oči dlaněmi. „To víte, že jsem ji miloval. Vždycky a všude! Chápete to vůbec?“

„Začínám chápat. Miloval jste ji, jak jen strejda může milovat svou mladičkou, vyspělou neteř.“

Přikývl, utřel si hřbetem ruky slzy a zafrkal z frňáku. A pak mu to došlo.

„Ty šmejde fízlovskej, co si to…?“

„… dovoluju?“ Tentokrát jsem se naštval i já. „Dovoluju si vás vyslýchat kvůli vraždě vaší neteře. Mám si tedy napsat, že nemáte alibi?“

„Byl jsem ve zvěřinci,“ stáhl se.

„A to vám dosvědčí cvičený vopice? Nebo zebry?“

„Tušíte vůbec, do prdele, jakej je při představení všude v cirkusu bordel?“

„Právě že tuším. Proto se vás na to taky ptám.“

„Byl tam se mnou Laurel.“

Odešel. Nemohl ani prásknout dveřmi, tak aspoň urazil palici chudákovi zombiemu.

„Já nic neudělal,“ slzel Laurel a křivil hubu stejně jako jeho vzor z grotesek. Oliver Hardy se vazbil vedle něj. Shrbený, zaťatý, připravený k útoku. Jak jsem říkal, pitbull.

„Prej jste na lidi dost hustej, sem slyšel,“ prohlásil.

„Slyšel jste dobře. A jen tak mezi náma, ptal se vás někdo na něco?“

Hardy vytáhl vyhazovák. Ostří vyjelo.

„Mám vás střelit do břicha, nebo do hlavy?“ zeptal jsem se. Ani jsem nevytáhl glocka.

„Ne! Už žádný násilí!“ zavyl Laurel. Byl opilý nebo sjetý, což mi vyhovovalo.

„Co to žvaníš, debile vylízanej?“ To jsem neřekl já. To Hardy.

„Kolik násilí jsi dnes zažil, hochu?“ usmál jsem se na Laurela.

„No, to… to, jak byla Růžička nabodnutá… Tady… všude,“ rozmáchl se rukama. „Já se o ni vždycky bál… A teď tohle.“

„A proč jsi svou Růžičku neubránil?“

Hardy zasupěl, a pokud by měl v čele šém, jistě by se mu teď žhavil doruda.

„Nechte ho bejt, kurva.“

Otočil jsem se k němu.. Kdyby chtěl, vymetl by se mnou opičí klece. Ale o to nejde. Nikdy nejde jen o to, kdo je silnější…

„Hardy, víte co?“

Naklonil se ke mně a položil mi traverzu, ehm, ruku na rameno. Mlčel tak výhrůžně, jak jen to šlo.

„Har… Hardy, von ti míří na koule,“ hlesl Laurel.

Glock ve slabém osvětlení nebyl skoro vidět. Hardy mě nesnášel. Já jeho taky.

„Nezdržujte mě ve vyšetřování,“ zašeptal jsem. „Už nikdy mi nepřekážejte, rozumíte?“

Vrátil jsem glocka do pouzdra. Hranatý chlap zamrkal a kývl.

„A teď mi, hochu pověz, proč jsi nepomohl své Růžičce, když ses o ni tak bál?“

„Protože… Protože jsem nemohl!“ podíval se hoch zoufale na Hardyho. „Byl jsem mimo…“

„Byl mimo čerťák. Byl se mnou v klecích.“

„S Housem? No, to vás tam bylo jak na pohřbu.“

„Jděte do hajzlu. A ty pojď, brácho.“ Hardy objal Laurela a odcházel s ním podél zakrvácené výhybkové páky.

„Tak zase spolu, co?“ vzhlédl jsem na Arnolda. Chlap vyšší než Petřínská rozhledna a majestátní jak Karlův most při úplňku. Probodával mě očima, chvějícími se řasami i odstávajícíma ušima.

„Můžete odříznout toho oběšence, teda ten pytel?“ požádal jsem ho.

Neodřízl ho. Škubl s ním a lano vyrval z úchytky na stropě. Pytel byl těžký, aby se mohl dlouho houpat.

„A teď ho hoďte na tu páku. Je odsud asi tři metry, co?“

Mrštil pytlem a trefil se na kovovou páku. Pytel se po ní svezl až k zemi.

„Tohle dělám při každým představení. Chcete tam hodit taky?“

„Abych nezapomněl, kde jste byl v době vraždy? A neříkejte mi, že u klecí.“

„Byla přestávka. Před ní jsem vzpíral akrobatky a po ní jsem šel na činky. Gumový. Nafouklý.“

„O přestávce jste byl kde?“

„Šel jsem do maringotky na gáblík.“

„V maringotce jste byl sám, předpokládám.“

„Ne. Mám tam Ornellu.“

Podrbal jsem se na nose.

„Želvu,“ dodal.

„Tak díky za pomoc, Arnie.“

„Cože?“

„Pošlete mi sem madam pokladní.“

„To je jako všechno? Po tom házení pytlem a po alibi od Ornellky?“

„Všechno.“

Vyšel jsem ven, abych si srovnal myšlenky. Zapálil jsem si cigaretu a sledoval mumraj kolem. Nad maringotkami, centrifugami, kolotoči a labutěmi se tyčil Průmyslový palác. Osvětlovalo jej jeden a půl milionu žárovek. Stavba svou secesní architekturou dávala na prdel všem pařížským načančaným barákům. I naši Eiffelovku na Petříně máme hezčí, jen v měřítku jedna ku třem. A na pohádkový Průmyslový palác nemá nikdo. Ani zámek z Disneyho loga. To my máme, sakra, ten nejkrásnější světový kýč. A před ním každoročně a až do skonání věků hnízdící věčnou Matějskou pouť. A já, místo, abych u stánků popíjel pivo z kelímku a jedl klobásu s hořčicí, vyšetřuju mord jedný holky. A napadá mě ještě pár věcí, na které se musím zeptat. Vrátil jsem se k čerťáku. K pokladně.

Pokladní už na mě čekala.

„Tak co po mně chcete? Mám se přiznat k vraždě naší holčičky?“

„Jo, to by mi ušetřilo dost práce,“ díval jsem se v mihotavém světle do zápisníku. Prskla mi na zápisník a na tvář. Chtěl jsem na ni prsknout taky, ale… Prostě jsem si jen utřel tvář rukávem bundy.

„Paní pokladní, co kdybyste mi spíš řekla, koho jste tady večer viděla a co se dělo kolem čerťáku, když holku vevnitř vraždili?“

Emanuela na mě zírala. Rudě namalované rty se jí třásly. A rovnou se rozbulela.

„Pane, prosím, najděte toho hajzla! Sama ho zaškrtím.“

„Věřím.“

„Kdo jí to mohl udělat? I tak měla ta naše jamborka zpackanej život. Prošla si chudinka snad vším, čím si holka od kolotočů může projít,“ brečela dál a slzavé moře nám sahalo už po kotníky. A hladina stále stoupala. „Viděla jsem tady všechny ty naše chlapy! Byli dneska všichni jak pominutí. A ona přitom byla tak šťastná,“ usmála se v slzách. Zelené oční stíny se jí mísily s černou řasenkou.

„Nic zvláštního? Neslyšela jste něco? Hádku? Nějaké jiné zvuky?“

„Ne. Ale,“ zarazila se. „Slyšíte to přece sám. A jak bych…“

Z popraskaných repráků od kolotočů, autodromů, střelnic a labutí řičelo osmdesátkové disco, hulákání uvaděčů a ryk davu. Moc toho slyšet nemohla. Ale zarazila se. Dvakrát.

„Máte pravdu. Je to hrozný,“ pohladil jsem ji po rameni. „Ale vy jste zaslechla ještě něco jiného, že?“

Promnula si tváře buclatými prsty a vytvořila si na obličeji masku Jokera. Přikývla. A rozbrečela se ještě víc. Myslel jsem, že víc to už nejde.

„Nevím. Slyšela jsem něco rozbíjet. Nic víc. Zašla jsem letmo do čerťáku, ale tam nikdo. Mohli to být ožralové. Rozbitých půllitrů a flašek tady máme haldy.“

Tohle by šlo.

„Poslyšte, Emanuelo, ehm, mohu vám tak říkat? Rosalina chodila pořád takhle nalehko?“

„To víte, je to naše holka. Čupr holka od kolotočů. V cirkusu dělala létající akrobacii, a na to se holky moc neoblíkají. Pro děti je to akrobacie, pro táty… podívaná.“

„Ona ale už měla po představení. Neříkejte mi, že si vyšla do čerťáku jen tak, v šatečkách.“

Pokladní vytřeštila oči. Což jejímu už tak pitoresknímu obličeji dodalo další level. Došlo jí to až teď.

„To nebyly šatečky. V tomhle Růžička nevystupovala.“ Vnitřním zrakem spatřila Rosalinu.

„Pane detektýv,“ vzlykla. „On ji sem někdo musel už takhle oblečenou přinýst, že jo?“

Sevřel jsem jí rameno. Bystrá paní pokladní.

„Někdo od nás, že?“ pohroužila tváře do dlaní. A už je z nich nevynořila. Hladina slz dosáhla třetího stupně povodňové aktivity.

„Štolbo,“ Ferdinand se utápěl v koženém křesle, v obýváku maringotky. „Posílám lidi ven. Čerťák už hlídat nemusí, jak jsem pochopil.“ Říkal to těžce, i když to musel tušit. Oči upíral do tlustého koberce. „Opravdu si myslíte, že…“ pohlédl na mě znova.

„Nemyslím. Potřebuju jen ten důkaz. Něco mám, ale tohle do půlnoci sehnat nedokážu.“

„Hele, vy mi vážně chcete říct, že jste za ty tři hodiny našel vraha mé holčičky?“

Sklonil jsem hlavu. Vím, že měl v očích slzy. Nejen lítosti. Ferdinand udeřil pěstí do stolu.

„Mám svolat ty čtyři hned? Nebo až personál objeví to, co hledáte?“

„Počkal bych. Dáme kafe?“

„A když to nenajdou?“

„Najdou. Poslal jste jich třicet. Prohledají všechno v dosahu dvou, tří kilometrů. Nemůže to přece bejt na druhým konci Prahy. Ten vrah se musel vrátit na cirkusové představení. A na něm byli zas všichni. Ale kdyby se to náhodou nenašlo, stačí vám přiznání?“

Don Ferdinand se zvedl z křesla. Štrádoval si to ke kávovaru.

„Štolbo, vy musíte bejt parchant zatracenej,“ řekl, když se otočil se šálkem kávy.

Zvedl jsem ruku. Namířil jsem na něj ukazovák a pohybem paže jakoby vystřelil.

„Proto si mě lidi jako vy objednávají, maestro.“

„Sladíte?“

„Ne. Ale zato mám vraha.“

„Opravdu nesladíte?“

Emanuela rozsvítila čerťák. Byla přepudrovaná a barevná jako duhové náušnice. Opět ta šmrncovní madam z pokladny. Hardy měl výraz buldoka, traverzy založené na hrudi. Zíral na výhybkovou páku. Laurel už nebrečel. Sledoval kolejnice pro vozíky. Arnold čučel na pytel, který na páku hodil. House těkal pohledem z páky na mě, na Ferdinanda, na ostatní. Velký šéf telefonoval za rakví s Drákulou.

„Můžeme,“ pronesl, když konečně dovolal. „Teď je to na vás, Štolbo.“

„Vím, že jeden z vás vraždil,“ zahájil jsem své cirkusové představení. „Nepotřebuju poslouchat žádný proslovy. Jedinej proslov bude můj, vy šmejdi kolotočářský.“

„Táto! Proč jsi sem toho fízla zval?“

„To hovado potřebuje přes držku.“

Mám je. Vytasil jsem z pouzdra konol. Policisté mají ten nůž moc rádi. Je praktický. Na ostří se zablesklo vnitřní osvětlení čerťáku. Prošel jsem kolem nich. Laurel odkudsi vykouzlil motýlka. Hardy napřáhl vyhazovák. Arnold mi kolem hlavy mávl pěstí s boxerem. Houseovi v rukou kmitl vystřelovací nůž.

„Dobrej vercajk. Mikov?“ ťukl jsem ostřím nože do jeho. Čepel zmizela.

„Jsem vrah, protože mám mikova?“

„Upřímně, jste na čele peletonu, doktore. Ukažte přítomným smrtelné zranění vaší milované a jediné lásky, Rosaliny. A mohl byste všem potvrdit, jak moc jste miloval svou mladičkou, vyspělou neteř?“

House sevřel rty, zaslzel a pohlédl na Ferdinanda.

„Štolbo,“ oslovil mě Ferdinand tiše, že jsem mu stěží rozuměl. „V rodině máme klanové a vztahové vazby, jaké byste, navzdory tomu, že nás znáte, nepochopil.“

„Dobře. Vrátíme se ke zranění,“ zvedl jsem ruku. „Ke struktuře smrtící rány. Prosím váš tablet, Housi.“

Doktor se s notebookem vydal kolem chlapů. Já je skenoval. A zapisoval si do paměti každé pohnutí v tvářích. Poslední večeře Páně. Jeden z nich zradil. Svůj klan.

„Laurele, co peří? Umíš lítat?“ ukázal jsem nožem na hubeňoura.

Kluk se poplašeně rozhlédl: „O čem to mluvíte, pane? Vůbec nevím, pane, co máte, co máte… co máte na mysli? Proboha, nedívejte se na mě tak! Je to ďábel, ďábel! A štve nás proti sobě! Zabijeme ho! Zabít! Zabít!“ Mával kolem sebe motýlkem.

„Fajn práce s basolingem,“ cvičeným pohybem jsem mu vytrhl motýlkový nůž z ruky. „Víš, že Rosalina má vedle díry po páce i bodnutí nožem?“

Zbledl.

„Třeba tímhle nožem,“ protočil jsem mu motýlka před očima. „A třeba kvůli perníku, kterej ti nechtěla prodat. Nebo kvůli tomu, že ti zdražila zboží.“

„Ne!“ Laurel se zhroutil. Když říkám zhroutil, tak myslím zhroutil. Ferdinand si přejel dlaní čelo.

„Je tohle fakt nutný, Štolbo?“ podíval se na mne tázavě šedýma, ztrápenýma očima.

Přejel jsem si ostřím konolu pod krkem. Přikývl. A zavřel oči.

„Chcete do držky?“ přistoupil ke mně Hardy. Bleskl pohledem na Laurela a zase se obrátil na mě.

„Hardy, vy jste tak hrr, že byste z fleku mohl zabít kohokoliv, co?“

„Vás vždycky, fízle.“

„Myslíte, že i Rosalinu? Třeba když jste objevil, že zásobuje Laurela perníkem?“

Na čerťák spadlo ticho a všem zpřelámalo kůstky ve vnitřním uchu.

„Štolbo, do hajzlu,“ ozval se Ferdinand. „Tohle už přeháníte.“

„Nepřehání,“ řekl někdo zleva. Byl to House. „Laurel je na peří asi tři měsíce, táto. Chtěli jsme mu pomoct. I Rosalina. Ale nešlo to. A víme, co byste dělal, kdybyste se to domákl. Nezlobte se.“

„Rosalinu zabil on?“ přistoupil Ferdinand k chvějícímu se tělu. „Tenhle chcípák?“

„Nezabil. Protože byl tady, když jsem se s holkou bavila,“ pronesla pokladní znaveně. „Odešel a Růžička byla ještě živá.“

„Děkuji,“ řekl jsem. „A když víme, že to nebyl Laurel, víme i to, že to neudělal ani Hardy.“

„A to jako proč?“ Byl nervózní a hlavně se bál o bráchu.

„Protože nemáte pořezaný ruce.“

Hardy vrátil nůž do kapsy a zvedl mozolnaté, poškrábané ruce. Nechápal proč, ale udělal to.

„Arnolde, Housi, Laurele, ukažte ruce! I z druhý strany,“ řekl místo mě.

Arnold reagoval jako první: „Mám je pořezaný od tohohle šmejda. Od něj, kterýho jsem sám pozval vyřešit smrt ségry,“ vzlykl.

„To já tě za ním poslal, synku,“ doplnil ho Ferdinand. „Ještě než jsem přišel do putyky.“

„Housi, prohlédněte Arnieho a řekněte mi, jestli na sobě nemá jiné šrámy kromě mého nože.“

Arnold stál. Ani se nepohnul.

„Nemáte proti nikomu žádný důkaz,“ hlesl ze země Laurel. Přejel jsem pohledem tváře přítomných. Je fajn, když děláte vraždy třicet let. Máte tak dost jasno.

„Vy, kteří si ve svý hantýrce říkáte jauneráci,“ začal jsem, „chlapi bez bázně a drog, tady vaříte peří. Přišel jsem před pár hodinami a cítil jsem v čerťáku zakyslý, chemický zápach. Takový vzniká při výrobě pervitinu. Shýbal jsem se k Rosalině a cítil jsem to kolem ní. Aby ten pach byl tak intenzivní, nemohlo jít o běžný výrobní proces, ale o havárii. Zatím tomu tak můžeme říkat.“

„Štolbo, co jsem vám říkal? My to nevyrábíme ani s tím nekšeftujeme.“

„Ne všichni, maestro. Ne všichni. Emanuelo, co jste zaslechla po představení?“

„Rozbíjení skla. Myslela jsem, že tady řáděj opilci.“

„Mám prokopnout stěnu, za kterou má být odstavná kolej na vozíky? Někde kolem výhybkové páky? U páky s Rosalinou, kde jsem cítil ten sajrajt?“

Hardy se na nic neptal. Sebral kus železné tyče vedle kolejí a začal mlátit do stěn zámku hrůzy. Byla v tom zběsilost, byla v tom nenávist.

„Tak kde to máte?“ Nikdo ho nekrotil. „Kde?“ Za třemi panely vlevo nebylo nic. Za druhým panelem vpravo od páky s pytlem bylo něco.

„Co to je?“ Big boss Ferdinand připomínal kluka, kterému kámoši bez důvodu rozšlapou brýle.

Za stěnou se krčil kamrlík s převráceným stolkem. A s tím vším ostatním pro výrobu peří. Něco bylo rozbité a rozházené po zemi. Ale nebyl tam ani kahan, ani křivule a baňky. Jen střepy. A motiv.

„Rozflákaná varna,“ odpověděl House otci místo mě.

„Jak to tak víš?“ otočil se k němu Ferdinand. „To je tvoje dílo, nebo co?“

„Koukám na televizi, táto. Ve zprávách navádějí k výrobě drog líp než drogový klany.“

Ferdinand pohlédl na třesoucího se Laurela. Ten kluk prožíval celou tu dobu hnusný absťák.

„Kdo ti to zboží dával? A s kým jsi kšeftoval?“ Ferdinand uměl pokládat výstižné dotazy.

Laurel si kryl si hlavu rukama a choulil se do embryonální polohy: „Prodával jsem to! Mladejm u fontány. Chodí tam kvůli tomu! Chtěl jsem pomoct rodině! Říkal, že tím pomůžeme všem!“

„Rosalina překvapila vašeho vařiče. Asi už nezrekonstruujeme tu debatu, ale dovedu si představit její průběh. Výčitky a vyhrožování, že to poví Ferdinandovi. Hádku ve varně, cloumání těl, shazování křivulí. A jistě mu řekla, že zradil rodinu, zákony vaší společnosti i ji samotnou. A pak mu utekla.“

Emanuela vzlykla: „Růžička vyběhla z čerťáku. Byla v kostýmu z cirkusu. Byla rozrušená. Ale nikdo za ní nešel.“

Ferdinand se zadíval do varny za stěnou z vlnitého plechu a sádrokartonu.

„Arnolde, ukaž mi ty rány od Štolby.“

Svalovec se delší dobu ani nepohnul. Možná se domníval, že ho nevidíme.

„Arnolde, mohl bys mi ukázat nůž?“ zeptal jsem se, jak nejvlídněji jsem uměl. „Jak vás, jauneráky, znám přes třicet let, vždycky u sebe nosíte fajn nože, starý břitvy anebo, teď nově, kobercové nože. Tys na mě ale, Arnie, nůž nevytáhl. Ani v hospodě, kdy tasili všichni. Ani když jsem tě požádal, abys odřízl pytel s oběšencem. A dokonce ani teď, kdy jsem na vás vyjel. Tys mi nastavil jen pěst.“

Arnold zrychleně dýchal.

„Nůž nemáš,“ pokračoval jsem. „Myslíš, že ho najdeme v maringotce Rosaliny, kam ses za ní zadem z čerťáku vyřítil, když ti vyhrožovala odhalením? Žes přiměl Laurela, aby to svinstvo distribuoval? Co jsi dělal, když se před tebou schovala? Bál ses, že zavolá Ferdinanda? Následovala další hádka, při které jsi ji probodl, aby konečně zmlkla?“

Ferdinand sledoval Arnolda a mě. Byl zamračený jak obloha před bouří.

„A pak jsi ji sem přinesl, v tom pyžámku, a nabodl ji na páku?“ zněla má poslední otázka.

Rudnoucí Arnold připomínal tavicí pec.

„Moment!“ Doktor House byl možná ještě chytřejší, než jsem si myslel. „Arnold by musel mít oblečení od krve, kdyby ji sem nesl. V maringotce by musely být stopy zápasu a…“ Hurá. Došlo mu to. „Do prdele, byl se někdo vůbec podívat v jejím přívěsu?“

Ferdinandovi mezitím někdo volal.

„Jistě, přineste to sem. Všechno. Ale už to asi nebudeme potřebovat.“

Bylo to jasné. Všem v čerťáku to bylo jasné. Neexistující nůž.

Jenže já neskončil.

„Arnie, víš, co mi na tobě vadí?“ rozhodl jsem se ho dostat až na dno. Přihrbil se. Hajzl jeden, člověku by ho skoro bylo líto. „To, že jsi Rosalinu na tu páku nehodil. Jako ten pytel.“

Bylo sice ticho, ale zřetelně jsem slyšel kypění adrenalinu ze všech stran. Vodopád adrenalinu. Všichni čekali na každé mé slovo.

„To, že jsi ji na tu páku vložil a nechal ji po ní prostě sklouznout. A holka přitom ještě žila.“

„Štolbo, proboha,“ hlesl Ferdinand. Emanuela zaječela. Laurel se probral a postavil se.

„Proč byla ta rána tak rozšklebená?“ otočil jsem se na přítomné. „Tomu jsme se s Housem taky divili. Jako by s Rosalinou na páce někdo cloumal, točil. Bohužel, je to mnohem horší. Tu hroznou díru v břiše si ta holka rozšmelcovala sama. Proto ty odřený dlaně. Celou dobu bojovala o život. Do poslední chvíle.“

„Ne! Já ji tak nerohnul!“

To bylo rychlé. Všechny to zarazilo, ale pořád sledovali mě.

„Umístil jsi ji pečlivě tak,“ ukázal jsem na páku s pytlem, „abys tu tyč vnořil přesně do rány nožem. Což se ti tak úplně nepodařilo. A pak jsi ji nechal. Zaživa, zvolna klouzala dolů a trpěla jak zvíře. Vzpírala se rukama o zem a tak zůstala viset třicet cenťáků nad zemí. Tak to bylo. Jsi zkurvenej sráč, Arnie. Jsi vrah.“

Arnold se zmateně rozhlížel: „Těmhle žvástům přece nemůžete věřit? Tohle mně, lidi, přece nepřišijete?“

Temné ticho v temném čerťáku. Venku řádila pouť, a tady řádilo mlčení. Lamželezo se rozhlédl. Hledal únikovou cestu. Moc chtěl uprchnout mezi ryčící dav tam venku. A utíkat pořád dál.

A také to tak udělal. Rozjel se jak parní válec.

Nezadržitelný. Prchal z proklatého čerťáku. Dupal a mával kolem sebe pěstmi…

Jen to zasvištělo.

Laurel kmitl motýlkem a zasáhl přesně.

Arnold se chytil za krk. Nechápavě se po všech ohlédl a vypotácel se z čerťáku.

Za ním se táhla krvavá stopa.

„Štolbo,“ řekl mi později v hospodě Ferdinand, „tady je těch třicet táců.“

„Říkal jste, že to bude za pětadvacet.“

„To je dobrý. Nechte to.“

Nechal jsem to. Vzal jsem si ty prachy.

„Díky, Ferdinande.“

Don Ferdinand se pousmál. A zmizel v cigaretovém dýmu.

Zmizel úplně z mého života. Občas se mi po něm zasteskne, abych se přiznal. Byl to jeden z těch chlapů, kterých kvapem ubývá. A víte sami, že takoví se dnes už nerodí.

O dva dny později jsem seděl na svém místě a opět rovnal vajgly do popelníku. V Pražském deníku jsem se dočetl, že na Matějské pouti šelmy smrtelně zranily opilého ošetřovatele. V klecích.

To jsou mi věci.

„Dáte si ještě pivo, pane Štolbo?“

„Děkuji, Julinko.“

„Nemáte zač.“

PRAHA MAGICKÁ

CHAIM CIGAN

Zázračný amulet

O PANKRÁC

Chaim Cigan (1942)

Pod tímto pseudonymem začal v roce 2014 vrchní zemský rabín Karol Sidon, signatář Charty 77, publikovat svou čtyřdílnou sérii Kde lišky dávají dobrou noc, překvapivou především v tom, že se v ní vydal na pomezí žánrů sci-fi a fantasy. Jako Chaim Cigan publikoval také sbírku pohádek s apokryfními motivy Malý pan Talisman. Začínal v druhé polovině šedesátých let jako filmový a televizní scenárista a dramaturg, napsal několik divadelních her a próz, které nejprve vyšly v samizdatu, oficiálně pak po roce 1989.

Protože druhým rokem studoval na Univerzitě Karlově literaturu, nemohl si Max Deutsch odpustit Hamleta v Národním divadle. Koupil si ovšem jenom lístek k stání, takže shora viděl pouze přední část scény. Co se dělo v její hloubi, si musel z místa na třetím balkoně představovat. Tak ani neviděl, jak režie vyřešila ducha Hamletova otce, když se na začátku zjevil synovi a žádal ho, aby pomstil vraždu, kterou na něm spáchali bratr a královna, jeho vlastní žena a Hamletova matka. Max viděl v duchovi zavražděného krále ducha vlastního otce, jehož zavraždili nacisté. Hluboké zadostiučinění, které prožíval při pomstě jeho vraždy, ho cestou v tramvaji přivedlo na úplně jiné myšlenky.

Když mu bylo třináct, pomáhal s češtinou jednomu pánovi z ulice, který bydlel v Novinářských domech a překládal knihy z jidiš do češtiny. Povídka, kterou mu dal, aby v ní opravil gramatiku, byla však jeho vlastní a napsal ji česky. Maxovi se zdála divná nejen kvůli kostrbaté řeči, jejíž slovosled musil opravovat. Byla jako z jiného světa, moc velký dojem na něj prostě neudělala. Přitom pan Polakovič bojoval s Němci ve Svobodově armádě a mohl vyprávět o zajímavějších věcech než o poušti, po níž bloudí kmen nomádů bez vůdce. Kdyby měl psát on, napsal by román o životě svého otce až po hrdinskou smrt, ale chyběl mu k ní bohužel materiál. Sám si na otce nevzpomínal a z matčiných kusých informací vyplývalo, že si ho jako mnohem staršího muže, a ještě ke všemu Žida, brala víc ze soucitu než z lásky.

Rozmlouvali spolu i o jiných věcech než o povídce; o věcech, o kterých se jinak nedalo mluvit. Maxe zajímala světová politika: proč po válce nepřijali Marshallův plán, válka v Koreji, atomová bomba a tak dále. Také ho zajímalo, jestli by Hitler vyhrál válku, kdyby Stalin nedostal vojenskou pomoc od Spojených států. Ale pan Polakovič na jeho zvídavé otázky odpovídal diplomaticky anebo vůbec ne. Jeho otčím, ten byl zase naopak se vším hned hotov, jenomže se mu nedalo věřit. Často se spolu hádali, poněvadž se mu nelíbilo, že Max chodí do kina na sovětské válečné filmy. Podle něj neměla většina ruských vojáků ani boty a důstojníci je hnali proti německým tankům po tisících, lidský život neměl pro bolševiky cenu. „Jejich heslo bylo,“ poškleboval se otčím, „nas mnogo!“ – a také říkal, že nebýt americké pomoci, Hitler by vyvraždil všechny Židy.

Co ale mohl o poměrech v Sovětském svazu vědět, když byl celou válku v koncentráku, nejdřív v německém a potom v ruském? V létě, když byli na rybách, ho Max slyšel vykládat porybnému, že je plukovník Svobodovy armády, aby na něj udělal dojem, a ten je nechal chytat bez rybářského lístku. Proto ho nikdy nenapadlo, že by napsal román podle jeho vyprávění, ačkoliv by o to otčím určitě stál. O panu Polakovičovi se vyjadřoval jako o jednom z těch polských Židů v Novinářských domech, kteří se za války dali ke komunistům. Ve skutečnosti na něj žárlil, že si s ním Max často povídá, zatímco s ním se hádá. Podle něj ho ten „polský Žid“ využíval, vždyť by jinak za opravení povídky musel někomu zaplatit.

Chlapec si přes svou domýšlivost uvědomoval, že se s ním starý muž baví jen proto, že se svými známými z Novinářských domů o podobných věcech mluvit nemůže, poněvadž by ho někdo mohl udat. Možná to byl důvod, proč ho nikdy po procházce nepozval k sobě domů. Max byl moc zvědavý, jak to u něj doma vypadá, a rád by si prohlédl židovské knížky, které vycházejí v Sovětském svazu. Jidiš se prý píše zprava doleva hebrejskými písmeny, a jeho zajímalo, jak to vypadá. Pan Polakovič říkal, že tím písmem byla napsaná bible, a bible je o víc než tisíc let starší nežli Nový zákon.

Koncem února šestapadesátého roku, když bylo Maxovi skoro čtrnáct let, byl pan Polakovič první, od něhož se dozvěděl o zločinech v Sovětském svazu. Hned ho zarazilo, proč nejdou na Vyšehrad jako vždycky hlavní ulicí kolem kina Revoluce a jeho školy a odbočili hned za zahradnictvím ke stadionu Na Děkance. Pan Polakovič ho zavedl k plané hrušni, která tam rostla na zasněženém jílovitém plácku a teď byla holá a měl od ní výhled na všechny strany. Opřel se oběma rukama o hůl, a dívaje se hned vpravo, hned vlevo, mu asi hodinu vykládal, že na sjezdu sovětských komunistů odsoudili Stalinovy zločiny, včetně procesů se židovskými lékaři a hromadné vraždy polských důstojníků v Katyni. Když mu to potichu všechno vzrušeně vyprávěl a nakláněl se k němu, byl v obličeji úplně modrý a červené žilky se mu klikatily pod kůží.

„Katyň?“ zeptal se chlapec.

„Ty o tom něco víš?“ zpozorněl starý muž.

„Já? Ne. Kdepak.“

O té Katyni totiž mluvil otčím. Říkal, že je tam Němci odvezli a museli vynášet mrtvoly z hromadných hrobů, tahat stovky už rozložených mrtvol z bláta. Přitom od Maxe nechtěl ani slyšet, že něco takového by Rusové neudělali, Poláci přece bojovali za války na jejich straně a Rusové je osvobodili. Máma jejich spor ukončila, jako vždycky, a otčím se přitom tvářil stejně zatvrzele jako pan Polakovič, když mu kritizoval povídku.

Max přemýšlel i o jiných věcech než o politice, ale s panem Polakovičem mluvili jen o ní. Max se s ním totiž stýkal, i když povídka, se kterou mu pomáhal, již vyšla v Židovské ročence. „Samozřejmě beze zmínky, že jsi mu s ní pomáhal,“ dobíral si ho otčím. O suezské krizi se ale psalo i v novinách a Max se s ním opět hádal, protože se bál, že Arabů je tisíckrát víc než Židů.

Potom k nim přijel Alfred, synovec Maxova vlastního otce, kterého Němci zabili v terezínské Malé pevnosti. Přestože byl ročník 1916 jako otčím a o dvacet šest let starší nežli Max, byli bratranci. Proto mohl být chlapec po večeři u toho, když dospělí seděli v obývacím pokoji a povídali si – jeho bratranec, matka a otčím. Navíc byla sobota a druhý den nemusel do školy. Max si už nevzpomínal, jak jeho vlastní otec vypadal, protože o něj přišel, když byl ještě malý, a znal ho jenom z fotografií. Zdálo se mu, že je mu Fred podobný, a tak měl chvílemi pocit, jako kdyby tam mrtvý seděl s nimi. Tím pádem moc neposlouchal, o čem se dospělí baví. Pak ale jeho pozornost vzbudilo, že mluví o amuletu, který měl mít Maxův otec na ochranu před zlem.

Byl to zázračný amulet, napsal ho učený trnavský rabín Šimon Sidon, vykládal Fred, a nejednomu z jejich rodiny zachránil za války život. Podle něj zachránil život i Maxovu vlastnímu tatínkovi za první světové války, vrátil se bez zranění, a to byl zázrak. Kdyby měl, chudák, ten amulet u sebe, když ho tady sebralo gestapo, přežil by i tuhle válku! Maminka však nad tím vrtěla hlavou: „To je hloupost, Frede. Že Willy vyvázl bez zranění, není pravda, protože z té dělostřelby ohluchl, a hlavně jsem od něj v životě neslyšela, že by nějaký amulet měl.“

„Podle mě,“ vmísil se do řeči vševědoucí otčím, „nerozhoduje o tom, jestli někdo přežije, Bůh ani amulet, ani když je člověk vystudovaný inženýr nebo se proslavil jako boxer těžké váhy. Já vím, co říkám, protože jsem takové viděl umírat jako mouchy, do měsíce bylo po nich. I jednoho boxera, který měl bicepsy jako hory.“ On, a to mu Max věřil, přežil jen proto, že měl tělo zocelené těžkou prací a ničeho se nebál, i když z druhé strany neměl žádné vzdělání a ničím se nevyznamenal.

K čemu ale amulet potřebuje, Maxovi uniklo, pochopil jenom, že přijel až z Bratislavy právě kvůli němu. To vysvětlovalo, proč se ne a ne rozloučit s tím, že by se vrátil bez něj. Vzdychal, že ho potřebuje jako sůl, ačkoliv ani nevěděl, jak vypadá. Všechno, co o něm věděl, bylo, že na něm byla nějaká magie a hebrejská písmena. A mamince dokonce řekl: „Že s tebou strýc nemluvil o těchhle věcech, je pochopitelné! Jsi koneckonců křesťanka, a tohle je rodinné tajemství. Třeba ti ho nechtěl ukázat, a když ho nejvíc potřeboval, už bylo pozdě.“

Najednou ukázal přes chlapce na knihovnu. „Co když ho zastrčil do nějaké knihy?“

„V knihách není, to bych si všiml,“ ujistil ho Max.

„To je pravda,“ usmál se otčím ironicky, „ten má všechno přečtené. Hlavně ty lékařské s obrázky,“ dodal sarkasticky.

„A víte co? Co kdybychom se podívali?“ postavila se najednou na Fredovu stranu matka. „Rozdělíme si knihovnu a probereme knihu po knize.“ A aby si chlapec nemyslel, že ho přehlédla, dodala: „Max může prohledat spodní skříňky,“ a zvedla se energicky z gauče. „Stejně jsem v knihovně nevytírala prach, ani nepamatuju.“

Protože pak při hledání stáli a Max klečel, zapomněli na něj a bavili se o věcech, které by neměl slyšet. „Nevykládej nám tady pohádky, že na něj máš právo, protože jsi z rodiny,“ povídal otčím, „a kápni božskou. Máš máslo na hlavě kvůli nějaké levotě a teď ti teče voda do bot, že je to tak?“

Tak se hoch dozvěděl, že se jeho bratranec rozhodl vystěhovat s celou rodinou do Izraele a potřeboval amulet jako sůl, protože Izrael byl ve válce s Araby. „Proboha, co když tě pošlou na Suez?“ vyhrkla Maxova matka s prachovkou v ruce.

„Právě proto jsem doufal, že tu po strýčkovi někde zůstal,“ řekl s povzdechem a vrátil na místo Údolí rozhodnutí od Davenportové, které předtím prolistoval.

Za nějakou dobu řekl otčím: „Kdyby to bylo před deseti lety, tak bys jim byl dobrý i v padesáti, ale dneska už mají mladší. Já bych tam nejezdil, i kdyby mi slibovali zlaté hodinky s vodotryskem. Stejně to tam jednou špatně skončí, a když ne dneska, tak to bude zítra. Francouzům a Angličanům se nedá věřit. Nechají Izrael ve štychu jako před válkou v osmatřicátém nás a jako nechávají Židy ve štychu vždycky. Nakonec Arabové všechny Židy zaženou do moře a budeš rád, že jsi s rodinou zůstal sedět na zadku v Bratislavě.“

Když bezvýsledně prohledali všechny knihy v knihovně, usedl Fred na úzký pruh spodních skříněk pod zasklenými dvířky knihovny a všiml si Maxe. Chvíli se jeden druhému dívali do očí. „Ba ne,“ povídal zachmuřeně, „Žid nemá dneska na vybranou. Když zůstane tady, dcery se mu provdají za árijce a nebude mít židovská vnoučata, ale nějaké míšence. Na Slovensku by je určitě pokřtili, tam i komunisté věří v Boha, a v Americe nebo v Anglii by si také vzaly góje.“

Chlapec zakryl víko na krabici s fotografiemi, které si prohlížel. „Já nejsem míšenec,“ ohradil se.

„Buď rád,“ opáčil otčím, „kdyby si tvůj táta vzal Židovku, skončil bys stejně jako on a jako celá moje rodina.“

Tu noc připravila matka Alfredovi postel v dětském pokoji a Max měl ustláno pod oknem na matracích z gauče v obýváku, na kterém spali matka s otčímem. Max se vyptával na svého otce, ale nic nového se nedozvěděl, leda, že jezdil na lyžích a jako mladý byl mistrem Slovenska v boxu. Potom se odstěhoval do Prahy kvůli nějaké herečce a už se vídali jen málo.

„To byla moje teta,“ řekl Max.

„Hm,“ zabručel Fred. Beztak mu ležel v hlavě jenom amulet. „Přece by mi ho nezapřeli,“ meditoval v chlapcově posteli.

„Co budeš dělat?“ zajímalo ale Maxe. A protože nedostal odpověď, řekl: „Já myslím, že v Izraeli potřebují instalatéry.“

„Proč myslíš?“

„Všude potřebují instalatéry, ne?“

K ránu ještě za šera se Max probudil a šel na záchod. V první chvíli si myslel, že se v obývacím pokoji na druhé straně předsíně svítí, ale byly to už červánky. Na zrnitém skle zavřených dveří od pokoje vytvářely krásnou mozaiku barev od světle modré po růžovou. Potom zaslechl, že matka s otčímem nespí a polohlasně si povídají, a tak s rukou na klice zůstal stát, zvědavý, o čem se asi baví. Vtom, aniž by se pohnul, se v pokoji rozhostilo ticho. Proti světlu uviděl na skle zmenšující se stín a honem se zavřel na záchodě. Udělal malou potřebu a spláchl. Když vyšel do předsíně, stála matka ve dveřích obývacího pokoje a byla už nebo ještě oblečená.

„To byl Max,“ obrátila se do pokoje a synovi řekla: „Lekla jsem se, jestli se Fredovi neudělalo špatně.“

„Já jsem Žid,“ řekl.

„Pojď sem, dej mi pusinku,“ vztáhla k němu ruce.

Cítil však na sobě její zkoumavý pohled. Jako malý věřil, že mu vidí až do žaludku, dokud časem nepochopil, že i ona vidí jen obličej a on může klidně lhát. To bylo velké poznání do života. Jenomže teď neměla žádný důvod, tak z čeho jej podezírá?

„Chtěla jsem ti to říct někdy později, ale když už to Fred nakousl, tak ti to povím teď,“ řekla. „Víš, co mi povídal tatínek, než si ho odvedli? Sedl si na knihovnu, tam, co dneska Fred, a kladl mi na srdce: Až bude náš Max velký, ať si nevezme Židovku, a když, tak ať je aspoň pokrstená, on totiž neuměl česky.“

Počkala, až se vrátí do dětského pokoje.

Pak už nemohl usnout, všechno, co té noci slyšel, se mu honilo hlavou. Stále se to točilo kolem matčina pohledu, když jí dával pusu. Jestli si nemyslela, že poslouchal za dveřmi, napadlo ho, a co si tam asi celou noc vykládají, že na sobě měla ještě šaty?

Zvědavost mu nedala a potichu, aby neprobudil Freda, otevřel dveře a vyšel bos znovu do předsíně. Po špičkách se protáhl kolem šatníku a zastavil se v koutě u dveří do obývacího pokoje. Ani ho příliš nepřekvapilo, že se zase baví o tom amuletu.

„Měl bys mu ho dát, když kvůli tomu přijel,“ slyšel matku, „aspoň tu věc budeme mít jednou provždy z domu.“

„A co mu řeknu? Že jsem ho měl v trezoru?“

„Můžu mu říct, že byl v kuchyni.“

„Samo sebou, mezi hrnci, nebo ještě líp v koupelně nebo na záchodě! Nebuď blbá, je mu čtyřicet, tak co by s ním v armádě dělali? Stejně by ti nevěřil, a jak před ním budeme vypadat?“

„Řeknu mu, že to bylo od devětatřicátého zastrčené za sklem v kredenci a nevěděli jsme o tom.“ Na jejím hlase bylo slyšet, že už je rozhodnutá. „Třeba mezi těmi dvěma telegramy od Heleny, které mi poslala z lodi. Co tomu říkáš? Nevěděla jsem o tom až do rána, když jsem brala hrnky na kafe. Tak mě napadlo se podívat, a podívej, Frede, co jsem našla! Víš, kdybychom mu tu věc nedali a něco se mu přihodilo, vyčítali bychom si to do nejdelší smrti. Já tedy ano.“

Najednou se otevřely dveře.

Chlapec v pyžamu se v úleku přitiskl ke zdi a zatajil dech.

„Umyju nádobí od večeře,“ promluvila matka nahlas, jako by chtěla, aby ji Fred slyšel, a zamířila kolem Maxe do kuchyně. Rozsvítila, protože v kuchyni bylo ještě šero, a Max ji přes celou předsíň pozoroval ve výřezu otevřených kuchyňských dveří, jak sbírá ze stolu talíře a ukládá je do dřezu. Moc rád by věděl, proč v noci prohledávali knihovnu, když měl otčím amulet schovaný za obrazem s loděmi v trezoru, ale to by se jí musel zeptat, a to nyní za žádnou cenu nesměl. Důležitější bylo dostat se do postele, aniž by si ho všimla.

Konečně se k němu otočila zády a přistoupila ke kredenci. Ještě zahlédl, jak odsunula sklo, za nímž byly ty telegramy, o kterých mluvila, a skokem byl v dětském pokoji pod oknem.

Když se probouzel, vzpomněl si, že se mu zdálo, že je otec naživu. Neumřel, nezabili ho, ale věděl, že se matka znovu vdala, a žil proto celou dobu v Německu a nedal o sobě vědět. Seděli v obývacím pokoji, matka v křesle u okna pod velkým stínidlem rozsvícené lampy a oba jeho otcové naproti němu, i když tatínek vypadal jako pan Polakovič. Přemýšleli, jak to udělat, když má teď jejich žena dva muže.

Pak si ale všiml své postele, kde předtím spal jeho bratranec Fred, byla už prázdná, a to mu připomnělo amulet. Pomyšlení, že zaspal a on mezitím i s tajuplným amuletem jeho otce odjel, ho s konečnou platností vytrhlo ze sna. Měl však štěstí. Všichni tři seděli v obýváku a Fred se upřeně díval na stolek mezi nimi.

„Dobré ráno,“ ohlásil se Max.

„Umýt se a vyčistit zuby!“ hnala ho matka.

„Už jsem se myl,“ zalhal.

„Tak se oblékni a neběhej tu v pyžamu.“

Ze strachu, že kdyby poslechl, už mu amulet neukážou, vešel přesto do pokoje. Než mohli něco namítnout, stál u stolku mezi matkou a Fredem. Otčím seděl na gauči, kruhy z nevyspání pod očima, ale velkou upracovanou ruku měl položenou na stolku daleko od sebe. Tvářil se přitom tak provinile, že Max nepochyboval, že pod ní skrývá kouzelný amulet.

Jejich host však před ním neměl co skrývat a byl pyšný, že nakonec došlo na jeho slova. „Jen mu ho klidně ukaž,“ smál se na otčíma a pak na Maxe. „Představ si, že tvůj tatínek asi zastrčil ten amulet za sklo v kredenci, a maminka ho ráno našla! Chceš si ho prohlédnout?“

Max se upřeně díval na otčímovu ruku.

„Jen mu ho ukaž,“ svolila matka.

Odtáhl tedy dlaň a pod ní se na bílé háčkované dečce objevil zažloutlý čtvereček v celuloidovém obalu, ještě menší než viněta od zápalek, které hoch sbíral. Byl ale trochu zklamán. Jednak si představoval, že amulet bude větší, třeba i ohořelý, když je tak starý, a hlavně očekával, že na něm budou magické znaky, které na něm zjevně nebyly. Teď vůbec nechápal, proč kvůli tomu včera tak vyváděli. Ráno, když matku slyšel mluvit s otčímem a otčím řekl, že byl v trezoru, si ještě myslel, že ta věc má velkou hodnotu a otčím amulet schovával, že ho jednou prodá, ale jakou cenu může mít takováhle kartička?

Alfred byl ovšem spokojený. Vzal celuloidový obal mezi dva prsty a ukázal amulet chlapci zblízka. „Kdybys ho někdy, nedej Bůh, potřeboval, Maxi, napiš mi do Izraele, a já ti ho pošlu,“ slíbil.

Tuhá kartička byla pokryta malými znaky pro Maxe nečitelného písma, hebrejského, které se čte jako jidiš zprava doleva.

„Ty víš, co je tam napsáno?“ zeptal se bratrance.

„Já hebrejsky neumím, hochu. Ale v Bratislavě si to hned dám přeložit od rabína.“

Maxe najednou napadlo: „Hele, já znám pána, který hebrejsky umí a bydlí kousek od nás. Překládá z jidiš a je to Žid. Určitě mi to přeloží, když ho poprosím.“

„Co je to za člověka?“ obrátil se Alfred k otčímovi.

Ten kupodivu pana Polakoviče nepomluvil a řekl: „Je to slušný člověk.“ Asi ho nakonec také zajímalo, jaké kouzlo se skrývá v tak krátkém textu bez magie.

Alfred ještě váhal, má-li chlapci svěřit takovou pro něj drahocennou věc. „Slibuješ, že se hned vrátíš? A nikam s tím nebudeš chodit?“

„Kam bych chodil?“

„Třeba za svou milou, aby ses pochlubil,“ podal mu konečně průhlednou kapsičku s amuletem.

Max zavrtěl hlavou a utíkal se obléknout. Nyní ho hlavně zajímalo, jak se pan Polakovič bude tvářit, až zazvoní, jestli ho pustí k sobě do bytu. Jeho domov mu připadal tajuplnější než samotný amulet. Za chvíli utíkal po ulici nahoru k Novinářským domům. Jenomže byla neděle a dům byl zamčený. Ve výklenku přede dveřmi byla deska s tlačítky a se jmény partají a s dírkovaným mosazným mluvítkem. Zazvonit pod jménem Jakub Polakovič znamenalo, že se mu možná ozve manželka pana Polakoviče, která se od konce války nenaučila pořádně česky a mluví rusky. Jenomže kdyby se vrátil s nepořízenou, udělal by si také ostudu, a tak stiskl elektrické tlačítko a čekal. Naštěstí vzal domácí telefon pan Polakovič, a když Max řekl, že ho posílá maminka, zámek ve dveřích zadrnčel. Dveře se před ním samy od sebe otevřely, a jakmile vstoupil do domu, zavřely se za ním. Připadal si jako v jiném světě. Dokonce i na odpočívadlech mezi patry byla okna, a tak byl ten dům plný světla jako nějaký palác.

Pan Polakovič byl také v dobrém rozmaru, když Max přišel. Měl na sobě župan a pod ním kalhoty a košili, takže ho nevytáhl z postele. V předsíni to vonělo úplně jinak než u nich doma. Vzal ho do svého pokoje, kde byl pod oknem na psacím stole plochý přenosný psací stroj z hnědého bakelitu, dva telefony, otevřená kniha a hromada popsaných papírů. Nad nízkými knihovnami plnými knih byly rozvěšené zarámované kresby a fotografie a na jedné skříňce stálo rozsvícené předválečné rádio. Postel ani gauč tu neměl, takže mají ještě ložnici, kuchyň a asi i dětský pokoj, spočítal si hoch.

„Kdo je to?“ ukázal na kolorovanou perokresbu proti dveřím. Podle oblečení by to mohl být tak dědeček pana Polakoviče.

„To je Jicchok Lejb Perec, velký jidiš spisovatel.“

„A tohle?“ přešel k fotografii.

„To je Šalom Aš, také velký jidiš spisovatel.“

Potom chlapcovu pozornost přitáhl portrét mladého muže, který mu připomněl reprodukci portrétu Aloise Jiráska, jež visela na chodbě v jeho škole. Pod kresbou byl skutečně podpis Maxe Švabinského. „A to je kdo?“ podivil se, protože slavný český malíř asi sotva portrétoval slavné jidiš spisovatele.

„To jsem já.“

„Vy jste Švabinského znal?“

„Znám ho, bydlí v Dejvicích.“

„Ale jste tu přece mladý!“

„I já jsem byl svého času mladý.“

„No jo, ale jste přece cizinec!“

Max měl za to, že se pan Polakovič přistěhoval do Československa až po válce. Nakonec se však musel smířit s tím, že žil v Praze před válkou, prý až do konce roku 1942, protože měl rumunské občanství. Pracoval v rumunském import-exportu. Největší překvapení však bylo, že když mu konečně podal amulet, jestli ho může přeložit, on si ho prohlédl a se slovy „Ten už jsem viděl“ mu jej vrátil. „Není v tom ale žádná magie, je to kněžské požehnání, které najdeš v bibli. Máš ji za sebou na mém stole, já ti to najdu. Tvému panu otci jsem to také našel.“

„Co? Mému vlastnímu?“ nevěřil chlapec svým uším.

„Ovšem, tenkrát jsem bydlel hned nad vámi, co dnes bydlí Povrozňukovi. Ještě jsem tě viděl jako novorozeně, když jsme s tvým panem otcem vezli maminku a tebe z porodnice doktora Ulmanna. Jako cizí diplomat jsem směl mít auto, a že jsem Žid, nesmělo německé úřady zajímat, aspoň do konce dvaačtyřicátého.“

„A proč?“

„Protože Rumunsko patřilo k Hitlerovým spojencům, to přece víš.“

„Proč vám ho táta ukazoval?“

Tu se začal pan Polakovič ve fotelu u rádia podivně vrtět, jako kdyby ho Maxova návštěva přestala zajímat. Ten však nemohl odejít, protože teď měl mnohem víc otázek než předtím. Zatvrzele seděl na židli u psacího stolu, kterou mu pan Polakovič otočil k sobě, aby na sebe viděli, a snažil se mu vysvětlit, co všechno se v noci dozvěděl a co se u nich doma stalo. Pan Polakovič se na něj sice upřeně díval, ale vůbec ho neposlouchal. Zatínal ruce do opěradel fotelu, až se mu třásly, a pak se mu třasavka přenesla i do obličeje. Víčko levého oka se mu chvělo, jako kdyby měl nějaký tik. Max ani nevěděl, jestli je paní Polakovičová doma, byl však tak vylekaný, že nedokázal vstát ze židle. Jestli pana Polakoviče raní mrtvice, napadlo ho, to poslední, co si z tohoto světa odnese, až umře, bude obraz mého obličeje.

Jenomže pak se umírající zničehonic vzpamatoval, nahnul se přes opěradlo k rádiu a začal otáčet knoflíkem. Chvíli klidně ladil a ozvala se znělka. Nebyla to znělka Svobodné Evropy ani Hlas Ameriky, které poslouchal otčím. Mužský hlas zněl rozčileně, mluvil nesrozumitelnou řečí, již Max jakživ neslyšel, a náhle v záplavě cizí řeči zachytil slova „Kol Jisrael!“ Všechno rázem pochopil. Nyní mu bylo jasné, proč byl starý muž tak nervózní! Každý den ve stejnou hodinu poslouchal vysílání izraelského rozhlasu. Když Max říkal, že ho posílá maminka, měl za to, že to nebude dlouho trvat a vysílání stihne. Pak se ovšem bál před Maxem prozradit, že poslouchá Izrael, bojoval s tím – a nakonec to vzdal a rádio pustil.

Max si zatím, než vysílání skončí, prohlížel bibli. Byl to překlad do staré češtiny, které místy moc nerozuměl, a obsahoval i křesťanský Nový zákon. A když vysílání skončilo, přeladil pan Polakovič na jinou stanici a rádio vypnul. Aniž by se slovem zmínil o tom, co se stalo, požádal chlapce o bibli a nasadil si brýle. Jako by se mezitím nic zvláštního nepřihodilo, zodpověděl chlapci otázku, již položil před půl hodinou. „Tvůj pan otec chtěl vědět, co vlastně amulet obsahuje, než o něj přijde. I já jsem si jako ty a Willy představoval, že to bude nějaká kouzelná formule, a oba jsme byli zklamaní, že jde jen o kněžské požehnání. Tady to máme,“ posunul si brýle na špičku nosu a pomalu četl: „Požehnejž tobě Hospodin, a ostříhejž tebe. Osvěť Hospodin tvář svou nad tebou, a buď milostiv tobě. Obratiž Hospodin tvář svou k tobě, a dejž tobě pokoj.“ Nato si oddychl a odmlčel se.

Chlapec vycítil, že mu neřekl všechno. Vzpomínal, co mu pan Polakovič říkal, a pak se zeptal: „Jestli to bylo předtím, než jste se odstěhoval, a tátu sebrali o dva roky později, proč by si měl myslet, že o něj přijde?“

„Slib mi, že si to necháš jen pro sebe,“ vzhlédl muž po chvíli od otevřené knihy.

„Jo.“

„Willy nosil ten amulet po celou první světovou válku, a protože důvěřoval v jeho moc, přenechal jej tenkrát ve dvaačtyřicátém roce tvému nynějšímu nevlastnímu otci, když dostal předvolání do Terezína.“

„Co? On mu ho dal?“ vymrštil se chlapec ze židle.

„Josef byl jediný syn naší paní domácí. Byla už vdova a měla o něj pochopitelně strach, protože byl od malička problémové dítě. Hrál karty a dal se dohromady se špatnou společností. Tvoje paní matka ale věřila, že tvého pana otce jako křesťanka ochrání až do konce války, a proto Willyho přemluvila, aby se amuletu vzdal. Nemohli vědět, že to bude platit jen do roku 1944, kdy se dostalo i na Židy, kteří žili ve smíšeném manželství. Přinejmenším tím ale tvůj otec zachránil život synovi paní domácí, a můžeš být na něj o to víc hrdý. I na svou maminku, byla to moc krásná žena,“ poznamenal.

Teď teprve Max pochopil, čeho byl včera svědkem, proč se máma a otčím s amuletem tajili. Museli by přiznat, že otčím přežil válku na úkor jeho otce! Sám Fred o tom mluvil: kdyby ho měl otec u sebe, když ho tady sebralo gestapo, přežil by i tuhle válku. Když si teď představil, jak v pevnosti otce vraždí, necítil přitom svírání v krku a nevyhrkly mu jako vždycky slzy, ale zachvátil ho skutečný hněv. Na otčíma, ale hlavně na mámu.

Od té doby uplynulo z Maxova hlediska mnoho let, ale ve skutečnosti jich bylo jenom šest. Důvod, proč matka přemluvila otce, aby dal kouzelný amulet otčímovi, mu byl teď, po zhlédnutí slavné inscenace Hamleta v Národním divadle, podivuhodně jasný. Nemohl mít ani jiné pozadí nežli vilnou lásku mladé ženy k muži mnohem mladšímu, než byl její manžel. Nejzvláštnější na tom ale bylo, jako by to věděl již od dětství. Jenom si nedokázal připustit konsekvence, které na něj pod dojmem krveprolití na závěr tragédie dolehly cestou v tramvaji temnými ulicemi spoře osvětleného města.

Protože se mu přede dvěma roky narodila nevlastní sestra a rodiče si přestěhovali rozkládací gauč do dětského pokoje k ní, spal od té doby na své posteli pod okny na balkon v kuchyni naproti kredenci. Tam se odevždy zasouvala za sklo nová pošta, a když teď pozdě večer přišel a posadil se na postel, všiml si, že tam je dopis z ciziny, který přišel leteckou poštou. Vstal, že se podívá, kdo rodičům píše. Měl razítko U. S. A., N. Y. a byl z New Yorku. Odesílatelem byl Freddy Goldsmith. Než mu došlo, že to je jeho starší bratranec Alfred Goldschmidt, který se vystěhoval do Izraele, všiml si, že adresát je pan Max Deutsch, on sám! Stálo to černé na bílém na bleděmodré obálce z hedvábného papíru, a ještě větší překvapení ho čekalo, když dopis otevřel a vypadl z něj ten amulet a stodolarová bankovka.

Začátek dopisu vysvětloval, proč se Fred přestěhoval do Spojených států. Už v Tel Avivu si vybudoval prosperující instalatérskou firmu, ale od první chvíle si uvědomoval, že Amerika mu skýtá mnohem větší příležitosti. Vlastně to udělal kvůli svým dcerám, které úspěšně provdal za izraelské sabry (to jsou Židé narození už v Izraeli) z dobrých maďarských rodin. Mají od nich s Věrou zatím pět vnoučat, jenomže oběma zeťům hrozí, že kdykoliv může zase vypuknout válka. Navíc je v Tel Avivu půl roku taková vlhkost vzduchu, že Věra nemůže kvůli tomu vedru dýchat. A tak dále a tak dále, vytahoval se, kolik má kde jejich firma filiálek, a kdyby nepřepsal majetek na své dcery, byl by dneska milionář. Na konci mu dost nesrozumitelnými větami naznačoval, proč si myslí, že Max bude zázračný amulet potřebovat víc než on nebo jeho zeťové, ale Max to pochopil až po nějaké době z tisku. Nejspíš si jako pravý Američan myslel totéž co otčím, že když Chruščov nestáhne z komunistické Kuby rakety, vymaže Amerika Kubu a Sovětský svaz a pravděpodobně i Československo kompletně z mapy.

Víc než Fredovo vytahování ho ale zajímal amulet. Ne proto, že by měl jít na vojnu, až dostuduje, a on ho měl chránit. Tím méně, že by se opravdu bál atomové války, ale že se mu vrátil do rukou právě dneska. Jako kdyby ho nedostal od Freda, ale duch jeho vlastního otce mu touto cestou vzkazoval: „Jestližes měl kdy svého otce rád – pak pomsti jeho neslýchanou vraždu!“ Náhlé vzkříšení amuletu a načasování by tomu odpovídalo.

Jenomže matka jeho otce přece nezabila, bránil se najednou tomu hlasu, jen ho přemluvila, aby dal amulet otčímovi. Odložil dopis a sedl si s amuletem pod světlo ke kuchyňskému stolu. Vzpomněl si, co pan Polakovič říkal o kněžském požehnání, a snažil se upamatovat na kostrbatý staročeský překlad těch tří vět. Byl asi z Bible kralické, kterou probírali při přednáškách v prvním semestru. Zvláštní, že si Bibli kralickou koupil, měl ji mezi svými knihami a leccos z ní přečetl, ale toto místo si nevyhledal. Zato z nějakého důvodu začal chodit na hebrejštinu. Sklonil se ke kartičce a snažil se vybledlá písmenka zprava doleva číst. Zpočátku to šlo těžko, ale pak mu samotná písmena přispěchala na pomoc jako klávesnice na dětském pianu. Podíval se na písmenko, a ono se ozvalo. Kdyby chtěl, mohl si je přehrávat, až by pochytil, jak se které slovo vyslovuje a co znamená.

Jako by se náhle probudil. Trhl sebou a uvědomil si, že se s ním děje něco velice divného. Místo aby písmena viděl, slyší jejich hlas, jako by si tenkrát nahrával, co mu pan Polakovič předčítal z bible. Teď to říkal dvouhlasně, zpomaleně, česky a hebrejsky, aby tomu i takový Max Deutsch rozuměl. A když na závěr zazpíval písmena םולש, byl šalom skutečný pokoj, do kterého se vešlo vše, co si kdy myslel a co se mu stalo, i jeho matka v předsíni, jež ho odtamtud pozoruje. Věděl, že tam je a dívá se na něj, ale věděl také, že od amuletu nesmí vzhlédnout. Musí počkat, až se v obývacím pokoji na dvou postavách jeho dětství rozplyne jeho nespravedlivý hněv a Bůh mu dá mír.

ONDŘEJ NEFF

Opukový kruh

O MALOSTRANSKÉ NÁMĚSTÍ

Ondřej Neff (1945)

Veterán a největší žijící osobnost české sci-fi. Má za sebou několik desítek vydaných knih: románů, povídek i publicistických textů. Formát detektivky či thrilleru ve svých dílech využívá opakovaně, naposledy v románu Tušení podrazu, fiktivním pátrání po zmizelém rukopise Ludvíka Součka Tušení světla.

Ten chlap tam ležel, v rozdrcené hrudi mu vězel sekáč bouracího kladiva. Tvář měl pokrytou prachem a úlomky zdiva. Vypadal jako ukřižovaný, ruce měl rozhozené do stran a hlavu trochu bokem. Mrtvé oči upíral na vrchol klenby, prudce osvětlené stavebním halogenovým reflektorem. Bylo mi špatně a možná že by mi žaludek přešel ze stadia bouření do stadia zvracení, kdyby ta holka za mými zády tolik nevřeštěla a nebyla tak sprostá.

„Dobře mu tak, hajzlovi! Neměl se do toho srát, svině jedna…“

Svíjela se a cukala a dva muži měli co dělat, aby ji udrželi. Jeden byl chlápek z ostrahy a ten druhý stavební dělník, pořádná korba s rukama jako lopaty.

„Drž hubou, krávo,“ nabádal ji slušně.

Drž hubou, tak to je dobrá hláška, táhlo mi hlavou. Bude to nejspíš nějaký Ukrajinec, snaží se mluvit česky jako rodilý Čech. Drž hubou, fakt hustý.

Zachytil jsem pohled inženýra Vavřince, stavbyvedoucího. Co všechno se ještě stane? Co nás čeká, četl jsem v těch očích. Smrťák na pracovišti a hysterická holka, to je opravdu vražedná kombinace.

Znali jsme ji oba. Jmenovala se Adéla Turková. Fanatická vyznavačka nedotknutelnosti čehokoli, co pochází z minulosti. Patřila do party, která si říká Stopa. Když se někde v Praze začne něco stavět, nejdřív se přiženou památkáři jako smečka hyen a chovají se zběsile, zvlášť když se někdo pokusí něco opravit nebo nedejbože postavit v historickém centru. Ale i ten nejotrlejší památkář, který se rád vyjadřuje k odstínu barvy na krytu hromosvodu v koutě vnitřního dvora secesního domu na Vinohradech, je vstřícný a tolerantní v porovnání s kýmkoli ze Stopy. A Turková byla z nich všech největší zběsilec.

„Všichni pochcípáte, a dobře vám tak, zdechne každej, kdo se odváží sáhnout na předivo…“

Předivo, to je oblíbený pojem těch bláznů. Minulost podle nich nemizí v čase. Zakládá jemné předivo, váže různorodé prvky do jednoho živoucího organismu. Takové město, jako je Praha, založené kolem někdejšího brodu v dobách, kdy si Angličané podle Caesarova svědectví malovali prdele na modro, je předivem omotané zprava zleva a shora dolů. Aktivisté Stopy šmejdí kolem kdejaké díry v zemi, aby vyčenichali a zachránili to jejich předivo. Když se dočetli, že se v podzemí někdejšího jezuitského paláce přilehlého k chrámu svatého Mikuláše objevily zbytky rotundy svatého Václava, hemžili se po Malostranském náměstí jako červení mravenci. Rotunda číslo pět! V Praze jsou čtyři románské kostelíky o kruhovém půdorysu, proto se jim říká rotunda. Tenhle Svatý Václav byl objevený poklad, proto to rozčilení skupiny Stopa. Většinu z nich to časem omrzelo, jenom Turkovou ne. Ochranka měla přísný zákaz pouštět ji do budovy, ale ona vždycky našla způsob, jak se dostat dovnitř a dělat scény. Byla schopná se i převléct za jezevčíka, aby se znenadání objevila tam, kde neměla být.

Jako například na staveništi ve chvíli, kdy bourací kladivo zabilo Vasila, předáka party stavebních dělníků. Až přijdou policajti, jako že je už někdo určitě zavolal, stejně jako zavolal záchranku, jistě se budou Turkové ptát, kde se na místě tragédie vzala. Budou se ptát i mne.

Oba jsme tu byli – i tak se to dá nazvat – služebně. Ona chtěla dělat skandál, já měl přijít na kloub tomu, co se na staveništi vlastně děje. Jmenuju se Petr Wagner a těžko bych vysvětloval, co jsem vlastně zač. Píšu do všelijakých časopisů a překládám a přivydělávám si i tím, že učím neposlušné žáčky němčinu. Ale hlavně jsem skeptický psychotronik, tak to o mně jednou někdo napsal. Zajímají mě všechny paranormální jevy. Motám se kolem nich možná už pětadvacet let. Znám všechny proutkaře a jasnovidce a telepaty a telekinetiky v půlce Evropy. Snažím se uvěřit, že opravdu dovedou vnímat budoucnost a hýbat předměty na dálku a léčit rakovinu. Nějak se mi to nedaří, proto jsem tedy v kategorii skeptiků. Jenomže nad tím humbukem nejsem schopen mávnout rukou, už proto, že se jim někdy něco podaří uhádnout, nebo posunout, nebo vyléčit. Pořád si říkám, co kdyby. A taky mě baví ti lidi kolem toho humbuku. Pošuci, jeden vedle druhého. Dělám si z nich takovou malou zoologickou zahradu cvoků.

Tohle ovšem nikomu nevěším na nos, takže mě lidi znají jako psychotronika. Jako na takového se na mě před časem obrátil ten inženýr Vavřinec, vedoucí rekonstrukce rotundy svatého Václava. Že prý se na stavbě dějí divné věci. Jako by tam řádil poltergeist. Úrazy. Nevysvětlitelné poruchy strojů. Míchačka se sama překlopí a zavalí dělníka maltou. Z pojistkové skříně vychází modravá záře. Dřevěné schody stlučené pěticoulovými hřeby se najednou složí jako domeček z karet. Úrazy, ale lehké. Bourací kladivo zaražené do hrudi, to tu ještě nebylo.

Zvláštní náhoda, že jsem na místo neštěstí přišel právě v tuhle chvíli. Vavřinec mě o to poprosil a jeho hlas zněl v telefonu hodně vážně. To ovšem ještě nevěděl o smrťáku na staveništi. Proč se tu ale objevila Turková?

Na hádanky nebyl čas. Nahrnuli se sem saniťáci s doktorem v čele, jejich reflexní vesty svítily v záři stavebních lamp jako třpytky na ornátech nějakých Mikulášů. Objevili se tu i dva policisté, místo neštěstí vyfotili a čepel kladiva zaraženou do hrudi zaznamenali pěkně zblízka. Takový policajt musí mít žaludek z plechu. Doktor konstatoval smrt a saniťáci chtěli kladivo vytáhnout. Nebylo to nic snadného, protože čepel vězela hluboko ve zdivu, takže to nešlo jinak, než že kladivo na chvilku zapnuli, aby ho vyviklali. Mrtvý muž se rozklepal a hlava mu bimbala ze strany na stranu. To byla výživná podívaná, dokonce i Turková přestala na chvíli ječet.

Saniťáci odnesli tělo, pak přišli nějací další policajti, někdo odvlekl Turkovou a mě zatáhl Vavřinec do svého kanclu na kafe. Třásly se mu ruce, div to kafe nerozlil.

„Co to mělo být?“ ptal jsem se. Nabídl mi panáka. Neodmítl jsem. „Proč jste mi neřek…“

„Já to nevěděl.“

„Že je dole mrtvola?“

„Já vás volal, protože v noci byly uvnitř slyšet zase ty divné zvuky. Bouchání a prý i nějaké skučení. Ale mrtvola… Ta tam byla až ráno. Chlapi přišli na šichtu, bylo otevřeno… a tam ležel chudák Vasil.“

„Neštěstí?“

„Jak může někdo sám sebe zabít bouracím kladivem? Blbost. To nejde. To musel někdo udělat. Připích ho jako brouka ke korkové desce,“ řekl stavbyvedoucí truchlivě a taky vyděšeně.

Seděli jsme proti sobě v hodně nehostinné místnosti, spíš komůrce. Otřískaný stůl, na něm počítač s vyšeptalým monitorem. Na jedné stěně nástěnka s plány a fotkami. Rotundu svatého Václava objevili při stavebních úpravách v paláci v roce 2003. Vědělo se, že zbytky tisíc let starého kostelíku by mohly být někde v těch místech. Podle starých záznamů byla rotunda stržena do základů v roce 1683. To už byla hodně narušená také proto, že se tam v roce 1628 začal stavět barokní kostel a do jejího zdiva vrazili opukový blok jako základ pro oltář. Vše bylo pěkně znázorněno na fotkách na nástěnce. Historici architektury si mysleli, že po rotundě nezbylo nic. Až v tom roce 2003 se ukázalo, že se přece jen něco zachovalo. Především to je pozůstatek původní románské podlahy. Objevili čtyřiasedmdesát dlaždic tří tvarů složených do pěti řad. Dlaždice jsou šestihranné, čtvercové nebo trojúhelníkové. Ty šestihranné jsou bez glazury, trojúhelníkové mají glazuru hnědofialovou až černou. Na těch šestihranných jsou vyobrazeni lvi a bájné potvory – ty se jmenují gryfové, napůl orli a napůl lvi.

Inženýr Vavřinec vedl rekonstrukční práce. Samozřejmě není možné rotundu v plném rozsahu obnovit, to by se musel zbourat palác, který stojí nad ní. Nicméně uvnitř paláce vznikne zajímavá místnost, svědectví o románské minulosti Prahy. I její podlaha bude obnovena – specialisté vyrobí repliky původních dlaždic a celou dlažbu vytvoří ve stejné podobě jako před tisícovkou let.

„Jaké to byly zvuky?“ ptal jsem se stavbyvedoucího.

Vrtěl hlavou.

„Sám jsem je neslyšel. Volal mi ten chlapík z ostrahy. Myslel, že se sama od sebe spustila míchačka.“

„To přece nejde.“

„Samozřejmě to nejde. Vzbudil mě ve tři ráno. Řekl jsem, ať ji jde vypnout. Řekl mi, že se bojí. Taky jsem z toho už nervózní. Proto jsem vás ráno volal.“

„Dřív, než jste přišel na tu hrůzu?“

„Samozřejmě.“ Díval se mi do očí. Šálek mu zazvonil o talířek, když se ho pokusil uchopit za ouško. „Myslíte, že se s tím dá něco dělat?“

„Zastavit stavbu.“

„To nejde. Já myslel něco jiného. Třeba znáte nějaké lidi, kteří se vyznají…“

„Kouzelníky?“

„Myslíte si, že jsem blázen. Ale tohle je fakt nenormální…“

„Proč se na to nevykašlete? Proč od toho nejdete?“

„Nevím. Mám nabídky… Ale nějak mě to tu vzalo. Rozumíte, pátá rotunda v Praze. Předtím tam stálo ještě něco jiného. Našli jsme fragment kruhu z opuky. Úplně zvláštní nález, nikde nic podobného není. Kameny jsou zvláštně tesané, směrem ke středu jsou rovné, vnější strana je přírodní. Vědátoři si s ním nevědí rady. Říká se, že je starší než základy rotundy, snad je z doby pohanského kultu.“

„Dobře, ale kvůli tomu se chcete nechat obvinit z ohrožení bezpečnosti práce na staveništi? Vždyť vám ten smrťák můžou hodit na krk!“

Měl uštvané oči.

„Pane Wagner, já myslel, že mi umíte pomoct…“

Po čtyřech dnech mi zavolal Orlík. Kapitán od kriminálky; je jedno, jak se jmenuje doopravdy. Jsme kamarádi, občas podnikáme výlety na motorce. Párkrát jsem mu dohodil nějakého toho jasnovidce, vždycky se spoustou varování, že jasnovidnost je podvod. Nikdy mi za to nevynadal a zdálo se, že je spokojený. Sešli jsme se nahoře na Hradčanech, v hospodě U černého vola. Ptal se mě na Adélu Turkovou. Řekl jsem mu, že ji moc neznám. Aktivistka ze Stopy. Hodně bláznivá.

„Násilnický typ?“ ptal se.

„Jen taková holka.“

„Slyšel jsem, že ti nafackovala.“

Jak se to mohli dozvědět? Je to dva měsíce, počkala si na mě, když jsem se vracel domů. Bydlím na Žižkově, v Dalimilově ulici, byla už skoro tma, u nás před domem se moc nesvítí, vtiskla se do kouta a s tím svým ječákem se na mě vrhla. Nevyprávěl jsem o tom mnoha lidem, snad dvěma, třem, taky Vavřincovi. Na toho zase hodila květináč.

„Nafackovala? Jen na mě řvala.“

„Můžeš mi říct, co?“

„To má být výslech?“ Trochu mě začal štvát. Asi jsem měl pocuchané nervy.

„Jen si myslím, že bys nám mohl pomoct.“

„V čem?“

„Ona to byla vražda, Petře. Máš alibi, to taky víme. Ale patříš do okruhu lidí kolem té stavby. Určitě v ničem nejedeš?“ dodal spěšně.

„V čem bych měl jet?“

„Hodně se na té stavbě krade. Firma Renova. Speciální stavební práce. Ono se krade na každé stavbě, jenže tyhle rekonstrukční práce na historických objektech… Těžko se drží rozpočet. Škrábnou do omítky, a objeví fresku ze třináctého století. A hned je stavba o půl milionu dražší.“

„S tím ale nic nenaděláme, že?“

Byl jsem hodně zvědavý, do čeho mě chce namočit. Pěkně se vyklubal, kamarád Orlík! Pak má člověk věřit policajtovi.

„Víš, že firma Renova je jeden z hlavních sponzorů neziskové organizace Stopa?“

„Opravdu nevím.“

„Každá komplikace stavbu prodražuje a stavební firmy mají zájem na tom, aby náklady rostly.“

„To dá rozum.“

„Stopa se postará o komplikace a oni z toho mají peníze.“

„Co s tím mám společného já?“

„Třeba o komplikacích něco víš.“

„Ano. Poruchy na zařízení. Pojistky. Divné zvuky.“

Orlík povytáhl obočí. Seděl tu ve své motorkářské bundě a pivu před ním opadávala pěna.

„Pohádka o poltergeistovi.“

„Myslíš, že Vavřinec s Turkovou zabili toho Vasila, aby na tom Renova vydělala peníze?“

„To by ses divil, co všechno lidi dovedou pro peníze udělat.“

„Turková váží jako pytel od cementu. Ta by to bourací kladivo ani neunesla,“ řekl jsem. Orlík si mě pozorně prohlížel. „Ty si myslíš, že mě do toho Vavřinec zatáhl, abych dělal vola.“

„Říká se tomu bílý kůň,“ opravil mě. „Člověk zvnějšku, na kterého se pak všechno navěsí.“

„Nemám nic společného ani s Renovou, ani s Turkovou, leda bys myslel ty facky.“

„Takže ti přece jen nafackovala? Má tedy páru, aby napadla chlapa?“

„Nechytej mě za slovo.“

„Hele,“ naklonil se ke mně, „oficiálně to jako vraždu nevedeme. Já si ale myslím, že to vražda byla.“

„Proč jste to jako vraždu neotevřeli?“

„Nechceme bejt za voly,“ zavrčel. „Tři znalci sepsali elaborát, že to byla nešťastná náhoda a nedbalá manipulace bouracím kladivem.“

„Ale…“

„Žádné ale neplatí. Platí to, co je na papíře a pod čím je podpis a razítko.“

Bylo vidět, že ho to štve.

„Takže to nakonec udělal poltergeist,“ poznamenal jsem.

„Rozhodně je to pravděpodobnější, než že se napích sám.“

Uplynulo pár týdnů a pomalu jsem pouštěl celou tu věc z hlavy. Podle oficiální verze zahynul stavební dělník Vasil Hrymalskij důsledkem neopatrné manipulace s bouracím kladivem. Na stavbě nastoupila jiná parta dělníků a dlažbou se zabýval multidisciplinární tým historiků a uměnovědců. Možná proto, že se o neštěstí chvilku psalo v novinách, se o rotundu svatého Václava začali zajímat lidi. Na řadu přišla i legenda o jejím vzniku, spojená s příběhem vraždy svatého Václava. Stalo se, podle legendy, že smuteční průvod dopravoval tělo zavražděného na voze z Boleslavi, kde byl kníže zavražděn svým bratrem, na Pražský hrad. V podhradí se průvod ubíral kolem vězení a tam byli vězni božskou mocí zbaveni okovů a vyvedeni na svobodu. Právě na tom místě pak byla postavena kaple o kruhovém půdorysu, kaple svatého Václava.

Já tu legendu neznal a tím, kdo mě s ní seznámil, byla Adéla Turková, aktivistka ze skupiny Stopa.

Vrátil jsem se toho večera do svého bytu v Dalimilově ulici, pokoj a jakžtakž obyvatelná kuchyň ve čtvrtém patře bez výtahu, v domě prostoupeném pachy kyselého zelí a zatuchlého prádla. Když jsem otevřel, hned na prahu jsem se zarazil. Ve vzduchu jsem ucítil cosi zvláštního. Jako by to bylo čerstvé kafe! Ani jsem za sebou nezavřel a opatrně jsem prošel předsíní.

Adéla Turková seděla v zešeřelé kuchyni v křesle a šálek s kávou měla na stolku vedle opěradla.

„Jak se vede,“ pozdravila mě.

Vrátil jsem se do předsíně, abych zavřel dveře. Zarazil jsem se. Neměl bych ji vyhodit?

„Zase budou facky?“ zeptal jsem se. Přešel jsem ke dřezu a natočil si vodu z vodovodu.

„Byla jsem blbá. Viděli vás s policajtem, a tak jsem si myslela, že jste fízl. Prostě bonzák.“

„Třeba jsem tajnej najatej,“ řekl jsem a posadil se naproti ní. Šero hodně rychle houstlo. Venku rozsvítili, v celé Dalimilově ulici, jen ta lampa před naším barákem byla temná. Sedl jsem si k jídelnímu stolu.

„Blbost. Já už moc dobře vím, co jste zač a co děláte. Našla jsem si vaše články a čtu váš blog o paranormálních jevech.“

„Hm,“ udělal jsem.

„Nejste teda zrovna tupec,“ podotkla. „Mohl byste víc chápat, o co nám jde.“

„Vám?“

„Stopě.“

„Aha, předivo.“

„Jasně že předivo,“ odsekla podrážděně. „Víte přece, jak to s tou rotundou svatého Václava bylo?“

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny, a ona mi tedy odvyprávěla příběh o zázračném zastavení vozu s ostatky zavražděného světce. Že se ten vůz zastavil. Přivedli pár volů, a ti s ním nehnuli. Musel přijít sám Václavův vrah Boleslav, učinil pokání, a pak teprve se vůz s tělem zabitého rozjel.

„Co z toho?“ zeptal jsem se, když skončila.

„Předivo.“

„Nechápu.“

„Na tom místě bylo pohanské obětiště. Zdroj psychoenergetické síly, chápete? Proto tam postavili kapli. Tehdy byli lidi citliví a každý kostel byl něco jako generátor psychické energie. Kostely ve středověké Praze stojí na uzlových bodech magického mnohoúhelníku.“

Přikývl jsem.

„Jejich poloha byla důležitá pro usměrňování psychoenergetických vln. Vymysleli to chytře, ale jinak to byli blbci.“

„No jistě,“ přikývl jsem. Rychlost a jasnost úsudku těchhle mlaďochů mě vždycky brala u srdce. „Císař Karel IV. byl opravdu velký pitomec, když založil Nové Město pražské na magickém půdorysu.“

Ironii nepochopila.

„Máte pravdu! Úplnej blbec. Postavil Prahu na půdorysu kříže. Vůbec nepochopil, že ta nejsilnější vrstva energie je tam dole. Je ukrytá v pohanském podzemí Prahy. Co o tom mohl Karel IV. vědět? Přivandrovalec z Lucemburska vychovaný v Paříži. Dynastie Přemyslovců byla chytřejší. Přemysl a Libuše byli pohani! Jejich sídlo Vyšehrad je totálně magické. Pak přestěhovali panovnické sídlo na druhou stranu řeky. Kam asi? Pražský hrad stojí na místě pohanského obětiště. Jeho osou je potok Brusnice. Víte, kde pramení?“

„Ne,“ zavrčel jsem. Jak se mi ta holka dostala do kuchyně?

„V těch místech, kde je Břevnovský klášter. Sedí jako křesťanská poklice na pohanském tlakovém hrnci. Klášter premonstrátů na Strahově je taky taková poklice. Ještě za Kosmových dob se tam konaly pohanské obřady. Pojďme níž. Pod chrámem svatého Mikuláše je kotel magických sil. Čerpá z něj i Pražské Jezulátko. Jezuité moc dobře znali zdroj té síly. Proto na něm postavili ten svůj palác a přilepili ho k chrámu svatého Mikuláše!“

Tahle holka dovede být hysterická nebo nudná. Šla mi na nervy jedním i druhým.

„Jak jste mi vlezla do bytu?“

„Dveřma,“ odpověděla suše. „Umím si otvírat. O tom se přesvědčil i ten váš trumpeta kamarád stavitel.“

Vstal jsem a rozsvítil. Zamžourala.

„To bylo od vás sprostý.“

„Sprostý je vlézt někomu do bytu.“

„Tak na mě zavolejte toho svýho kamaráda policajta,“ ušklíbla se. „Poslouchejte, je to vážný a já za váma přišla, protože nejste tak blbej jako ti ostatní. Víte, o co v tomhle světě jde.“

„Jasně. Jde o předivo.“

Mávla rukou, abych přestal žvanit.

„Oni našli Kruh. Poslouchejte mě. Jestli je to jenom trochu možný, řekněte jim, ať na něj nesahají.“

„Na nic ať nesahají,“ přerušil jsem ji. V tu chvíli mi ještě nedošlo, o jakém kruhu mluví. Byl jsem zvědav, kdy jí dojde, že si z ní střílím.

„Ale jo, už došli hodně daleko. Ať si lepěj ty svoje dlaždičky, tak jako tak nepřijdou na strukturu magického obrazce. Ale ten kruh ať nechají být.“

Kruh z opuky, vnější strana přírodní, vnitřní opracovaná. Předběžná datace desáté století. Právě ho zkoumá ten mezioborový tým. Tuší, že ve vrstvě pod ním je něco dalšího.

Třeba nějaké předivo.

„Co se stane, když nenechají?“

„Vím já? Třeba konec světa. Ale vážně, tam je hodně silná energie. Viděl jste, co se stalo tomu chudákovi.“ Vstala.

„Jak jste se sem dostala?“ opakoval jsem svoji první otázku.

„Slyšel jste přece o telekinezi. Stavítka zámku, to je hračka,“ pokrčila rameny. „Šla jsem najisto. Věděla jsem, že nejste doma.“

„Vážně?“

„Jo. Mám takovej dar. Když chci, vím, kde ten člověk je.“

Tak to by bylo něco, telekinetik, který umí otevřít zámek, a senzibil navíc. Do mé sbírky bláznů se zařadil parádní exemplář.

Vypochodovala mi z bytu a já za ní zavřel a pro jistotu dveře zabezpečil řetězem. Ale ani ten by pro telekinetika neměl být překážkou.

Vrátil jsem se do kuchyně a postavil si na kafe. Pak mi oči zabloudily ke křeslu. Pěkně v koutku za polštářem svazek klíčů. Jeden byl plochý, hodně jednoduchý, jaký se používá k odemčení visacích zámků. Hodně laciných zámků, jaké se používají na stavbách na zajištění stavební ohrady.

Usmál jsem se. Už jsem chvilku věřil, že na té její telekinezi a senzibilitě něco je, a ona je stejný podvodník jako všichni ostatní, které jsem potkal před ní.

Pak mi došlo, co ty klíče znamenají.

Tak dlouho jsem si lámal hlavu otázkou, jestli mám Turkovou prásknout, až mi Orlík zavolal sám. Hodně se mi ulevilo. Pro Turkovou jsem neměl žádné sympatie a navíc ty pomluvy o nafackování byly bohužel pravdivé, ale přece jenom se mi nechtělo žalovat na hubenou holku, která neváží víc než prázdný pytel od cementu. Orlík se mě optal, jestli nevím něco o Vavřincovi.

Neviděl jsem ho dobrých čtrnáct dní. Řekl jsem mu to.

„Poslyš,“ dodal jsem, „ta Turková, ta bláznivá z té Stopy, ta…“

„Ta mi může momentálně být ukradená,“ nenechal mě domluvit. „Hledáme Vavřince. Už je jasný, že si pro sebe ulil nejmíň dva miliony. Má co vysvětlovat. Až s ním skončíme, můžeme se bavit o nějaké Turkové.“

No tak dobře, pomyslel jsem si, když přerušil spojení. Já měl snahu. Byly to smíšené pocity. Tu holku jsem neudal, ale na druhou stranu jde přece o smrt člověka. Orlík nevěří, že šlo o nešťastnou náhodu. Byla to vražda? Jestli ano, tak ten, kdo to udělal, se musel nějak dostat dovnitř a zase ven. Přes ten zámek.

Na tohle jsem myslel, když jsem si prohlížel kousek ozubeného plíšku pověšený na ocelovém kroužku spolu s dalšími klíči.

Z úvah mě vyrušil telefon. Podíval jsem se na displej. Neznámé číslo. Zato hlas, ten jsem poznal. Patřil Turkové.

„Hledáte Vavřince,“ řekla mi.

„Poslouchejte, jak…“

To její jednání mi šlo hodně na nervy.

„Vím, kde je. Neptejte se, jak to vím. Prostě to vím. Hlavní portál chrámu svatého Mikuláše. Za půl hodiny.“

Podíval jsem se na displej.

„Počkejte, je půl osmé…“

Ale to už bylo spojení přerušeno.

Dorazil jsem o pět minut později. Stála před zamčenými dveřmi, drobná postavička v džínech a oranžově svítících teniskách, v bundě s kapucí. Když mě uviděla, jen kývla. Moje zpoždění nekomentovala.

„Je zamčeno,“ poznamenal jsem. Kývl jsem směrem k tabulce s otevírací dobou. Otevřeno do 16 hodin. Teď bylo půl osmé.

„Jak pro koho,“ odsekla a opřela se ramenem o dveře. Povolily. Večerní mše, napadlo mě. Z nitra kostela se valilo dusivé ticho, prostoupené vůněmi svatosti. Vklouzli jsme dovnitř. Zavřela za námi a ukázala vlevo.

„Tudy,“ sykla.

Podíval jsem se vzhůru. Fresky od Kosmy Damiana Assama se ztrácely v temnotě. V posledních paprscích dne se třpytily křišťály lustru v podobě carské koruny. Na rozhlížení nebyl čas, spěchal jsem za postavičkou, která mířila ke zpovědnicím vlevo od vchodu. Vklouzla do té první v řadě a mávala na mě, abych ji následoval. Opatrně jsem dovnitř vsunul hlavu. To už dívka tlačila dlaněmi o dřevěné ostění. Povolilo a otevřel se průchod. V ruce jí blýsklo světélko, LED svítilna v mobilu. Bílé světlo mžikavě odhalovalo úzkou chodbu. Vešli jsme. Průchod se za mnou se skřípěním zavřel.

Chodba nebyla dlouhá, končila tentokrát už ne nějakým tajným průchodem, ale docela obyčejnými dveřmi. V kuželíku světla LED lampičky jsem zahlédl hliníkovou kliku a ošklivé umělohmotné pobití. Sáhl jsem do kapsy a nahmatal klíče, které jsem našel v křesle. Dívka se ale o nějaké klíče nestarala. Prostě vzala za kliku a otevřela.

To, co bylo za nimi, jsem dobře znal, byla to veliká palácová podesta schodiště, tady v rohu už začíná staveniště. Brzy uvidíme ten visací zámek.

Opravdu byl tam, na svém místě.

Napadlo mě, zdali si už všimla, že ztratila svůj svazek klíčů.

Svítila na zámek. Vytáhl jsem klíče z kapsy, uvolnil ten plochý, plechový.

„Tyhle klíče…“

Pokusil jsem se klíč strčit do zámku. Nepasoval.

„Tyhle klíče jsou od chalupy mé babičky. Nechala jsem je u vás na křesle. Věděla jsem, že vám zamotají hlavu. Taky se ráda bavím.“

Vzala mi je z ruky a schovala do zadní kapsy džín. Sevřela zámek do dlaně. Kovově to cvaklo. Uvolnila zámek, otevřela a vešli jsme. Zavřela za námi a kuželem LED svítilny hledala vypínač.

Do očí přivyklých šeru nás praštila záře pěti halogenů, jako bychom se ocitli na jevišti jako aktéři nelítostné frašky.

Uprostřed místnosti stála míchačka a z ní viselo tělo stavbyvedoucího Vavřince. Ve stroji to zaharašilo a míchačka spustila, snad byla napojená na vypínač, to byla moje první myšlenka. V příštích vteřinách jsem ale vypínače a elektrické obvody pustil ze zřetele.

Míchačka spustila a tělo v jejím jícnu se zmítalo jako hadrový Kašpárek.

„Kruh,“ zvolala Turková a ukázala prstem.

Zpod fragmentu dlažby vybíhal kruhový segment složený z opukových kamenů. V ostrém světle halogenů bíle zářily, kontrastovaly s obnaženou zemí, snad to byla rostlá skála. Kameny zvolna žloutly a pak červenaly. Vycházelo z nich teplo. Koutkem oka jsem zahlédl pohyb. Otočil jsem se a v poslední chvíli jsem uhnul lopatě. Nikdo ji po mně nehodil. Dala se sama do pohybu a začala kroužit kolem spuštěné míchačky. Ozvaly se zvuky. Napadlo mě, že právě toto byly zvuky, které zaslechl noční hlídač a kvůli nimž vyburcoval stavbyvedoucího Vavřince. Jedna po druhé se uvolňovaly bedny s nářadím, otevírala se víka a vyletovaly zednické lžíce a hladítka a kladívka a kramle, do vzduchu vzlétla i síta a kbelíky a vany na maltu. To vše kroužilo kolem míchačky a stačil jsem si všimnout, že ten kruh je shodný s kruhem opukových kamenů.

Kamenů, které byly sestaveny lidskýma rukama v době, kdy se křesťanství ještě nedostalo do české kotliny proti proudu Labe a Vltavy, kdy ještě nepřekonalo Moravskou bránu. Sestaveny v době pohanství, jež netušilo o nějaké Soluni a o bratřích Cyrilu a Metodějovi.

Strnul jsem. Adéla Turková stála vedle mě, bílá ve tváři, s planoucíma očima.

Četl jsem knihy o telekinezi a o poltergeistech, sám jsem napsal na to téma desítky článků, napůl skeptických, napůl apologetických, nesených v duchu „nevěřím, ale doufám, že uvidím“.

Teď jsem to viděl, bylo to přede mnou, děsivé a zároveň opojné. Cítil jsem, že mě vír strhává s sebou.

Otočil jsem se k Turkové.

„Věřím, že jste pochopil…“ řekla mi.

Pak se ozvala rána. Praskla jedna vodovodní stoupačka, za ní druhá. Dovnitř se začala valit voda. Chaos se zvýšil. Předměty už pravidelně nerotovaly, řád se ztratil, najednou tu byla neladná směsice těžkých nástrojů určených k zednickému dílu. Potácel jsem se mezi haraburdím. Několikrát jsem zakopl a upadl, pak mě cosi udeřilo do zad. Ve vodní tříšti jsem spatřil tančící dívčí postavičku. Adéla Turková se snad z té pohromy radovala, zdálo se mi, že jsem zahlédl na její tváři výraz nadšení.

Pak zhaslo světlo, hluk ale neustal, upadl jsem, cosi kovového a strašně těžkého se na mě navalilo a tlačilo mi hlavu pod vodu.

Ztratil jsem vědomí.

Probral jsem se na jednotce intenzivní péče. Vedle lékaře a zdravotní sestry stál Orlík.

„Co ta holka?“ zeptal jsem se ho.

„Která? Naše kamarádka Adéla Turková? Netuším, co je s ní. Mám ji najít, aby ti přinesla kytku? Nebo spíš flašku?“

„Co je s ní?“

„Něco by mělo být? Tvůj přítel Vavřinec je na tom špatně. Nejhůř, jak to jde. Je po smrti. No, aspoň se dostal z maléru, i tak se na to dá koukat.“

Díval se na mě.

„Já počkám. Počkám, až se dáš dohromady a budeš schopný mi k tomu všemu říct něco rozumného. Moc se těším. Zatím v tom nic rozumného nevidím.“

Na rozumné výklady došlo až za dva dny a přispěl k tomu i můj kamarád advokát. Vyslechl mé líčení velmi zdvořile. Moc dobře jsem chápal, jak mu je. Taky jsem dřív takto vlídně naslouchal vyprávěnkám o poltergeistech a tančících předmětech.

„Viděl bych to takhle,“ řekl, když jsem skončil a on chvilku přemýšlel. „Navštívil jsi svého přítele inženýra Vavřince. Svěřil se ti, že má pracovní problémy, a tys mu radil, aby se obrátil na své nadřízené, případně na policii. Sešli jste se v ústraní, na jeho pracovišti, aby vás nikdo nerušil. Došlo k poruše vodovodního řadu, zhaslo světlo a inženýr Vavřinec přišel bohužel o život. Bylo to tak nějak?“

„Tak nějak to mohlo být,“ souhlasil jsem.

Zapsat, podpis a razítko.

Trvalo dlouho, než jsem se odvážil znovu se podívat do někdejšího jezuitského paláce v sousedství chrámu svatého Mikuláše. Restaurátorské práce hodně pokročily, zedníky vystřídali umělci. Kladli ty nádherné kachle ve tvaru šestihranu, čtverce a trojúhelníku, zdobené lvy a gryfy.

„Co jste udělali s tím opukovým kruhem?“ ptal jsem se jich.

„Jakým opukovým kruhem?“

„Tady v těch místech byl,“ ukázal jsem prstem do míst, kde byla temná země, možná to byla rostlá skála.

„Nic takového tu nebylo,“ ujistili mě. „Bylo by to v dokumentaci.“

Popřál jsem zdar jejich dílu a měl se k odchodu. Pak jsem se zarazil.

O zárubeň se opírala postavička v džínech a bundě s kapucí, drobná, hubená dívka.

„Jak jste se z toho dostala?“ zeptal jsem se.

„Umím být, kde je potřeba, a umím nebýt, kde není potřeba,“ řekla.

„A ten opukový kruh?“

„Jaký opukový kruh?“ odpověděla a odešla.

Od té doby jsem ji už nikdy neviděl.

Poznámka autora

Jezuitský palác, nyní sídlo Matematicko-fyzikální fakulty Univerzity Karlovy, skutečně těsně přiléhá k chrámu svatého Mikuláše a v jeho suterénních prostorách se opravdu v roce 2003 podařilo narazit na pozůstatky románské rotundy svatého Václava. I s pomocí veřejné sbírky se daří vzácnou památku restaurovat a důstojně adjustovat. Veškeré informace jsou na webu na adrese http://www.naserotunda.cz/, eventuálně http://www.naserotunda.cz/en/about-project. Informace obsažené ve výpovědi Petra Wagnera zde nenajdete. Jisté ale je, že večerní chodci občas zaslechnou z útrob budovy divné zvuky a že Magistrát hlavního města Prahy nechal z bezpečnostních důvodů Malostranské náměstí uvolnit od automobilů pro případ, že by byl nutný rychlý zásah neznámé povahy proti silám taktéž neznámým.

PETR STANČÍK

Kabinet sedmi probodnutých knih

O JOSEFOV

Petr Stančík (1968)

Na pomezí fantastiky a parodie se tento nonkonformní básník a spisovatel pohyboval už v devadesátých letech, širší veřejnost si jej však všimla až po vydání truchlohumorné detektivky z Prahy poloviny 19. století Mlýn na mumie (2014, oceněna Literou za prózu). V podivuhodné fantaskní směsici kombinuje pátrání po sériovém vrahovi s kulinářskými bizarnostmi i exkurzem do zapomenutých koutů tehdejší všední i méně všední reality.

Pražským ghettem odnepaměti bloudí zoufalá figura. Nikdo už neví, kolik mu je let, ale i ti nejstarší ho znají jen jako starce. Nikdo už neví, jak se jmenuje, ale všichni znají jeho prokletí. Žádný s ním nepromluví, žádný ho nepolituje. Kdo chce být obzvláště krutý, dá mu almužnu nebo najíst.

Náš příběh začal pátečního večera 21. dne měsíce chešvan roku 5626 od Stvoření světa, čili 10. listopadu roku 1865 po Kristu, právě když rabín Flekeles podruhé zpíval jedenáctý verš Žalmu 92: „Můj roh jsi vyvýšil jako roh jednorožce.“ Do Staronové synagogy vešel Golem, strašlivě zařval a rozprsknul se po zdech.

V synagoze by na takové věci již měli být zvyklí, protože kdysi dávno, když ještě kavalíři nosili španělské kalhoty řečené poctivice se vztyčeným pyjíkem ušitým ze sametu a Praha byla hlavním městem Svaté říše římské, pražský rabbi Löw vyslovením Božího jména zopakoval stvoření člověka z hlíny. Ale že nebyl dokonalý tvůrce, nebyl dokonalý ani jeho výtvor, měl hodně síly a málo rozumu, pročež mu rabbi říkal Golem, čili Trupel. Jednoho dne, právě když rabbi v synagoze začínal šabat zpěvem žalmu, Golem zešílel a začal ničit vše v dosahu. Löw vyběhl ven, pokaženého Golema proměnil zpět v hromadu hlíny, pak se vrátil do synagogy a žalm odzpíval ještě jednou, jako by se nic nestalo. Od té doby ve Staronové synagoze na začátku každého šabatu opakují Žalm 92 dvakrát za sebou, takže, jak již bylo řečeno, by tu měli být na takové věci zvyklí.

Jenomže nebyli a křičeli hrůzou.

K případu zavolali komisaře Durmana. Ne snad pro jeho kriminalistické schopnosti, nýbrž proto, že byl poblíž. Lépe řečeno, žádný jiný policista tu nebyl.

Ve dne to ještě šlo, ale v noci se strážníci do židovského ghetta báli. Sám pražský policejní ředitel Leopold von Sacher-Masoch jim promlouval do duše, chvíli sliboval extra dávku služebního rumu i nová kohoutí péra na klobouk, chvíli zas sprostě nadával a vyhrožoval přeložením do Haliče, ale bylo to všechno marné. Od soumraku do svítání strážníci ghetto obcházeli uctivým obloukem a dovnitř ani nepáchli. Potmě tu totiž neplatily žádné zákony, trestní ani fyzikální.

Nařízení o tom, že Židé smějí bydlet jen v ghettu, už dávno neplatilo, ale ghetto zůstalo. Kdo na to měl, odešel na lepší adresu, zůstali jen ti nejchudší a další ubožáci se sem přistěhovali z celého města. Ghetto přitahovalo bídu, šílenství a zločin jako magnetická hora, tady byla konečná stanice, odsud nebylo návratu.

Vedle obyčejných chudáků tu bydleli jen samí falešní hráči, kabalisté, socani, prodavači zázračných hrnců, mystikové i pesimisté, vrazi z vilnosti, nájemní vyvolávači duchů i jejich démoni, kteří už nenašli cestu zpět do astrálu, mágové černí i salonní, rozervaní básníci, báby andělíčkářky, pozdní alchymisté, abstraktní malíři, vynálezci perpetuí mobile, padělatelé medu, liliputánské prostitutky, penězokazi, kanibalové z hladu i pro chuť, podomní hypnotizéři a další ztracené existence.

Potíž byla i v tom, že nikdo nikdy nenakreslil žádnou použitelnou mapu ghetta. Plány Prahy, jež ve všech ostatních čtvrtích věrně ukazovaly cestu, tady byly k ničemu, protože všechny ulice ve skutečnosti vedly odjinud, jinam a jinudy. Ztratit se bylo snazší s plánem v ruce než bez něj. Navíc nebylo jasné, kde se stala chyba. Někdo tvrdil, že zeměměřiče při práci omámily halucinogenní výpary z kanálů, nebo je podplatil zvrhlý litevský kníže Kazimieras Trupello, otec středoevropského zločinu, který se tu již dlouhá léta skrývá před spravedlností. Jiný zas věřil, že půdorys ghetta se neustále mění, protože je to obrovský živý choroš ve tvaru města, bující tu už dávno před založením Prahy.

Komisař Durman však na rozdíl od svých kolegů ghetto miloval. Měl to sem ze svého mládeneckého bytu v placatém domečku, vestavěném mezi dva gotické opěráky kostela svaté Anny, co by dopitou lahví dohodil, a chodíval sem každého večera po práci do hospod, jichž se tu v přepočtu na jeden čtvereční sáh vyskytovalo nejvíce z celého Českého království.

Ghetto bylo totiž s hygienou na štíru. Ulice nebyly pokryté dlažbou, nýbrž vrstvami udusané špíny, výkalů a odpadků. Vodovod ani kanalizace do ghetta nepronikly. Ve studnách bylo více bakterií než vody. Kdo po odstavení od mateřského prsu nezačal hned pít alkohol, jistotně chytil choleru nebo tyfus.

Z toho důvodu nejenže hospodu provozovali ve sklepě téměř každého domu, ale skoro všude si také vařili svoje domácí pivo či pálili kořalku, a tak bylo v tomto směru stále co objevovat. Restaurace v ostatních částech Prahy si již mezi sebou rozdělily velké parostrojní pivovary a zrzavý mok začal všude chutnat tak nějak stejně.

A zatímco pražské číšnice se již odmítaly nechat od hostů plácat přes zadek, neboť příslušnice spolku za práva žen „Kazi“ jim namluvily, že je tím muži chtějí zotročit a ponížit, kelnerky z ghetta, jimž se dosud říkalo sklepnice, plácání přes půlky vítaly, neboť bylo doslova hmatatelným důkazem, že se dotyčná mužům líbí, a nadto jim to v unavených končetinách posilovalo krevní oběh.

Komisař Durman tudíž automaticky dostával všechny případy z ghetta. Jako teď, kdy ho našli v malebné hospodě U Pechvogelů, jen pár kroků od synagogy, kde právě ochutnával místní specialitu, ležák vařený ze sladu uzeného v kouři z bukových pařezů, čímž pivo získalo nádherně nakouřenou dochuť.

Komisaře napadlo, že zločiny spáchané mimo úřední hodiny by se měly trestat obzvláště bolestivou smrtí, ale nechal si to pro sebe a energicky zahájil vyšetřování.

Poručil pozůstatky Golema seškrábat ze zdí i žebrové klenby svatyně a odvézt na pitvu. Pak vyslechnul rabbiho Flekelese, který jako obvykle nic nevěděl, i shromážděné Židy se stejným výsledkem. Nakonec pečlivě prozkoumal místo výbuchu, ale marně.

Vrátil se tedy do hospody, jenomže sud toho znamenitého uzeného piva byl již vypitý do dna a židle byly na stolech srovnané v ježcích. Komisař tedy plácl paní Pechvogelovou po zadnici, dal si na stojáka hlt domácí cibulovice, utřel slzy a šel spát.

Hned ráno si vzal drožku a odjel do Všeobecné nemocnice.

V pitevně byla zima a nasládlý pach bezduchých těl. Patolog doktor Ohrobec jako vždy hovořil k mrtvému: „Byl jsi muž, dle zcela zkostnatělého mečovitého výběžku sterna více než čtyřicetiletý. Příčinou smrti bylo alkoholové kvašení. Vrah tě nějakým nástrojem, patrně mechanickou šlejškotlačkou pro husy, donutil spolykat tolik kvasnic, zřejmě pekařských, že ti začaly fermentovat všechny tělesné tkáně. Tlakem kvasných plynů se tělo nafouklo, takže jsi připomínal Golema, až nakonec explodovalo.“

„Co je zač ta šlejškotlačka?“ zajímalo Durmana.

Ohrobec po krátkém váhání zavedl komisaře do vedlejší márnice, kde s kolegy v drátěné kleci mezi rakvemi pěstovali husu. Pták byl tak vykrmený, že zaplňoval celou klec a ještě se vydouval ven skrz oka. Ohrobec vzal do ruky věc podobnou pušce, nacpal ji nebohému zvířeti železnou rourou napřed do jícnu, shora nasypal do trychtýře šišky z bramborového těsta, a jak točil klikou, přístroj cpal potravu huse přímo do žaludku.

„Dnes je svatého Martina, takže půjde na pekáč,“ volal přes otevřené dveře na mrtvého.

Komisař byl pohledem na mučené zvíře otřesen. „Není vám té chudinky líto?“

Ohrobec vrátil šlejškotlačku na své místo, pohladil husu po kleci a pokrčil rameny. „Rozkoš se rodí z utrpení.“

Komisař prohledal šaty mrtvého a v náprsní kapse našel papírek. Byl na něm nakreslený čtverec, v něm vepsaný kosočtverec, v kosočtverci další čtverec. Prostor mezi velkým a malým čtvercem byl dalšími čárami rozdělen na dvanáct rovnoramenných trojúhelníků, označených římskými číslicemi I až XII. Uvnitř obrazce byly vepsané nějaké klikyháky.

„To je horoskop,“ poznamenal Ohrobec, který mu nakukoval přes rameno. „Vím to, protože nedávno jsem pitval astrologa, který měl ten svůj vytetovaný na srdci.“

Durman tedy navštívil nejbližšího astrologa a ten mu po dlouhých okolcích prozradil, že je to horoskop muže, který se narodil 27. června 1824 v Praze a měl zemřít 10. listopadu 1865, tedy včera. Jeho jméno tu chybí. Vyčíst datum úmrtí z nebeských těles je sice možné, leč nečestné, proto to většina astrologů odmítá. Tento horoskop zřejmě vypracoval astrolog Detlef Murbach, protože patřil k těm několika černým ovcím, které za mrzký peníz smrt předpovídaly, navíc poznává jeho rukopis. Murbach bydlí někde v ghettu, počkejte, tady to mám, Tenká ulička číslo popisné 88.

A skutečně, na udané adrese měl Murbach pronajatou boudičku, se záviděníhodnou odvahou postavenou na střeše na prknu mezi dvěma komíny. Když tam Durman vyšplhal po žebříku z půdy a hlavou vyrazil zamčené dveře v podlaze, uvnitř nenalezl nic zajímavého, vlastně vůbec nic, až na postel, židli, stůl, talíř s přischlou lžící, již téměř očtené tabulky efemerid, prázdný soudek s nápisem PEKAŘSKÉ KVASNICE a použitou šlejškotlačku. V rohu stála podobná klec s husou jako v márnici u doktora Ohrobce. Pták byl tak vykrmený, že se neprotáhl dvířky, a Durman si musel od domovníka půjčit kleště a prostříhat pletivo. Osvobozená husa byla mnohem větší než její klec a zachovávala tvar krychle. Komisař ji vzal do dlaní a vyhodil z okna.

Roztáhla křídla a chvíli se zdálo, že odletí, pak ji ale její váha stáhla k zemi, kde si pádem zlomila svůj dlouhý bílý vaz.

Zemřela, ale svobodná.

Komisař na základě zjištěných stop usoudil, že obětí včerejšího výbuchu v synagoze byl astrolog Detlef Murbach. Teď už zbývalo jen vypátrat vraha.

Durman poslal strážníky do všech farních kostelů v Praze, aby z matriky opsali všechny osoby mužského pohlaví narozené 27. června 1824. Byly jen tři: Kylián Pach, křtěný u Svatého Štěpána na Novém Městě, Baltazar Karbunkl u Svatého Haštala na Starém Městě a Matěj Jízlivý u Svatého Josefa na Malé Straně. Jízlivý nedávno umřel na souchotě, Pach sloužil u vojska v Haliči, takže zbýval jedině Karbunkl. Komisař ho dal hledat po celé Praze, a protože už byl večer, zamířil znovu do ghetta, tentokrát do hospody.

Bylo svatého Martina a všude náramně voněly pečené svatomartinské husy. Komisař si po hrůzných zkušenostech se šlejškotlačkou chtěl nechat přejít chuť, ale nakonec to nevydržel a poručil si jednu celou bez přílohy. Husička se leskla jako zlatý koráb brázdící jezero sádla a byla úžasně šťavnatá, neboť během pečení byla podlévaná vývarem z drůbků. Praskavou kůrčičku měla ozdobenou peřím z listového těsta.

Při dojídání mu vylézaly oči z důlků, přesto si ještě dopřál husí tečku, či spíše vykřičník; krk nadívaný najemno rozmašírovanými játry a smažený na vlastním sádle.

Právě když komisař stoupal na nejvyšší vrchol štěstí, přišel k jeho stolu muž v černém kabátu, tiše na něj zíral krví podlitýma očima a jenom se nadechoval. Komisař mínil, že se snad ostýchá promluvit, a vlídně jej oslovil: „Chcete doutník?“

Načež muž podél hrudní kosti pukl jako vlašský ořech.

Vypukl zmatek. Krev stříkala, hosté ječeli, husy se připalovaly k pekáčům. Komisař zakryl mrtvolu ubrusem, profackoval největší hysterky, nechal hospodu setřít mokrým hadrem a objednal každému velký kunst-rum na účet policie. Lidé se uklidnili a Durman je vyslechl.

Mrtvý muž přišel odněkud z ulice. Proč praskl, nikdo netuší. Dobře ho tu znají, byl tu denním hostem. Vlastně nočním. Jmenoval se Hubert Halabala a živil se jako vykladač. Ne vagónů, ale tarotových karet. Ano, věštil budoucnost.

Durman, nacpaný husou jako husa šiškami, se z posledních sil dovalil do svého dvourozměrného domku, svalil se do postele a začal chrápat ještě dříve, než usnul.

Třetí den byla neděle. Nepracovalo se ani nevraždilo.

Komisař v pondělí ráno konečně dotrávil svatomartinskou husu a mohl pokračovat ve vyšetřování. Podle přihlášky k pobytu zjistil, že podezřelý Baltazar Karbunkl bydlí v Dušní ulici, hned u bran ghetta. Na místě zjistil, že se živí jako opravář varhan, ale podle učedníka včera ze své dílny odešel, nikomu neřekl, kam, a už se nevrátil.

Mezitím přišla pitevní zpráva od doktora Ohrobce: vrah vykladači tarotu zarazil do hrtanu trubku se záklopkou, takže mohl vdechovat, ne však vydechovat. Tlak vzduchu v plicích se zvyšoval každým nádechem, až ho nakonec rozerval. Právě takové záklopky mají píšťaly ve varhanách, aby se z nich vzduch nevracel do měchů.

Pak přišel zřízenec s telegramem:

prave byla spachana dalsi vrazda v ghettu, rabinska ulice cislo 391. crystaelo

Durman ihned odjel na udanou adresu, která se skutečně stala místem činu. Ještě teplá mrtvola ležela v tratolišti krve probodnutá stilettem, jež pachatel nechal v ráně. Podle služky se jmenoval Crystaelo a jeho povoláním bylo jasnovidectví. Byl to ještě mladý, blahobytně vyhlížející muž oblečený v hedvábném kuřáckém kabátku fialové barvy a s domácí čapkou na hlavě. Jeho na poměry ghetta nezvykle velký a nákladně zařízený kabinet byl plný knih, jež stály nejen vyrovnané v několika knihovnách, ale také se na každém volném místě vršily do vratkých sloupů, hor a věží.

Knihami se rovněž bránil vrahovi. Na cestě ode dveří k mrtvole se válelo sedm knih probodnutých stejnou zbraní.

Komisař je posbíral a srovnal. Nápisy na hřbetech se složily v divnou báseň:

Pečeme moučníky

Výchova dětí

Průvodce Milánem

Pravidla židovského půstu

Bradýřství zrzavých vousů

Druhý český král

Korouhve cechu svíčkařského

Měl pocit, že ve spojení těch knih je ukryto nějaké poselství, ale nemohl přijít na to, jaké. Ze zamyšlení jej vytrhla mužná směs vůní vorvaniny a bobřiny z vlasové brilantiny, kterou užíval jen jediný člověk v Praze, jeho nejlepší přítel a pomocník, autarkní detektiv Egon Alter. Egon přejel přes hřbety knih vytrčeným prstíkem stříbrné ručky na hlavici své špacírky a prohlásil operním barytonem:

„Ve spojení těch knih je ukryto nějaké poselství.“

Alter měl totiž zvláštní dar ocitnout se vždy v pravou chvíli na pravém místě a často se zdálo, že umí číst myšlenky.

„Českého krále Vladislava I. korunoval římský císař Bedřich I. Barbarossa. A Barbarossa znamená…“ začal Durman přemýšlet nahlas.

„… Rudovous!“ doplnil jej Alter a pokračoval: „České vojsko vedené králem Vladislavem dobylo roku 1158 pro Barbarossu bez boje slavné město Milán…“

„… tím způsobem, že před hradbami opékali nad ohněm děti uhnětené z těsta. Miláňané uvěřili, že Češi žerou děti, a otevřeli jim brány…“

„… což neměli dělat, protože Češi město vyrabovali, a získali tak nesmírnou kořist. Ze všeho nejcennější byla…“

„… menora, posvátný sedmiramenný svícen z jeruzalémského Šalomounova chrámu. Chrám tento byl dvakrát zničen ve stejný den 9. avu, nejprve roku 586 před Kristem Babyloňany a podruhé roku 70 Římany. Židé dodnes na památku toho strašného dne drží…“

„… půst,“ dodal Alter. „A kdeže se ten svícen nachází teď?“

„Přeci v chrámovém pokladu svatovítské katedrály,“ odvětil Durman.

„A tam se jistě skrývá i pachatel. To nám měly ty knihy říci. Pojďme ho zatknout.“

Byli už na odchodu, pak se ale komisař vrátil a knihy ještě jednou prolistoval. „Podívejte se sem, milý Egone,“ řekl vítězoslavně a prstem ukázal kulatou skvrnu na titulním listu. „Tentokrát vás zradila vaše vlastní genialita. Žádná katedrála se nekoná. Řešení hádanky je tady v ghettu.“

Oba přátelé chvatně přešli klikatými uličkami ghetta o několik domů dál, po rozvrzaných schodech vyšli do patra a zabušili na dveře.

Dveře se pootevřely a ve škvíře se objevil nevrlý obličej: „Nepřeji si být rušen.“

Komisař mu nastavil před oči svůj policejní odznak s byzantským orlem Svaté říše římské. „Baltazare Karbunkle, zatýkám vás za trojnásobnou vraždu.“

„Tak pojďte dál.“

Vešli do pokojíku s výhledem na zeď. Popraskané zrcadlo na zdi zmnohonásobovalo to málo v místnosti; zažraný pruh špíny v umyvadle, kamínka s několikrát zalomenou rourou, vypelichaný gauč.

Chvíli bylo ticho, pak Durman i Karbunkl promluvili současně:

„Proč jste je zabil?“

„Jak jste mě našel?“

„Když mi odpovíte na mé otázky, odpovím já na ty vaše,“ slíbil komisař.

„Dobře. Astrolog Murbach vyčetl z hvězd, že zemřu letos 10. listopadu. Zabil jsem ho proto, že jsem ten den nezemřel.“

„Proč jste chtěl znát čas své smrti?“ zajímalo Altera.

„Protože se už od dětství bojím nejistoty víc než smrti. Každý den jsem umíral strachy, že bude můj poslední. Když jsem se z horoskopu dověděl, kdy umřu, konečně jsem se toho děsu zbavil. Jenomže když se ukázalo, že je ta předpověď falešná, ten strašný strach se zase vrátil…“

„A co ty kvasnice?“

Karbunkl pokrčil rameny. „Prostě byly po ruce. Murbach si kvasnicemi mazal svědivost na nose.“

„A vykladač tarotu Halabala?“

„Tvrdil, že zná budoucnost. Vyzkoušel jsem si ho. Zeptal jsem se, jak umře. Řekl, že při milování s krásnou dívkou. Nebyla to pravda. Proto jsem si přinesl záklopku od píšťaly a vrazil mu ji do krku.“

„A ten třetí?“

„Na začátku se mi zdálo, že Crystaelo je skutečný jasnovidec…“

Vrah se ponořil do vzpomínek.

Když přišel k jasnovidcovu domu, marně hledal tlačítko zvonku. Už chtěl na dveře zabušit pěstí, když si všiml drobné tabulky s vyrytým nápisem:

crystaelo

Haruspicie, divinace, proroctví, věštby, zření

Nebušte. Když neotevřu, nejsem doma.

Než stačil dočíst, dveře se před ním tiše otevřely a oddálení písmena rozmazalo. Jasnovidec ho pozval dál.

„Chci…“ začal Karbunkl, ale Crystaelo ho přerušil gestem.

„Vím, chceš vědět místo a čas své smrti. Obojí je mi známo, ale splním tvé přání jen napůl: prozradím ti, kdy umřeš, ale ne, kde.“

Karbunkl mu nabízel peníze, všechen svůj majetek, ale na Crystaela to neplatilo.

„Když chci peníze, koupím si los.“

Prosil, přesvědčoval, marně. Nakonec začal vyhrožovat, že jasnovidce zabije, ten se mu ale vysmál:

„Hlupáku, život mě dávno omrzel. Je mi odepřeno překvapení, zvědavost i napětí. Nemohu hrát žádnou hru ani nechat rozhodování náhodě. A co je nejhorší, nikdy nepoznám lásku, protože u každé ženy vím předem, jak to s ní dopadne.“

Zoufalý Karbunkl se rozhlédl a spatřil stiletto, nedbale zasunuté do stojanu na deštníky. Zvedl zbraň a zaútočil. Jasnovidec odrazil sedm výpadů sedmi knihami, ale poosmé spustil ruce a nechal ocelový hrot projet svým srdcem.

„Zemřeš ještě dnes v osm hodin večer,“ zašeptal a zemřel.

Komisař se podíval na své zlaté hodinky s věnováním od císaře vyrytým do víčka. Bylo za pět minut osm.

„Smím se teď ptát zase já?“ optal se vrah zdvořile.

„Jistě.“

„Proč mě nehledáte v katedrále? Cožpak jste neodhalili tajemství sedmi knih? Jasnovidec je vybíral záměrně, aby vás navedl, protože jsem se opravdu chtěl skrýt v katedrále. Nedávno jsem tam totiž při opravě varhan objevil tajnou skrýš. Ale já jsem jeho hádanku rozluštil, a proto jsem se schoval tady v ghettu, kde jsem nikdy nebyl a nikdo mě tu nezná. Tento pokojík jsem si pronajal v domě, jehož číslo jsem určil házením mincí. Co mě prozradilo?“

Komisař se usmál.

„Někdy i úplný začátečník porazí šachového mistra, protože hraje příliš jednoduše. Našel jste zprávu skrytou ve zprávě, ale pravá byla ta první. Steganografie naruby. Knihy neukazovaly na katedrálu, ale sem. Všech sedm probodnutých knih mělo na titulním listu razítko s adresou antikvariátu Izáka Goldschmerze, který je v přízemí tohoto domu.“

Durmanovy zlaté hodinky v kapsičce zahrály Papagenovu zvonkohru z Mozartovy Kouzelné flétny a za okamžik se k nim zvenčí přidaly zvony kostelů z okolních čtvrtí.

Osm večer.

„Zastřelíte mě, komisaři? Nebo snad vyhodíte z okna? Či uškrtíte?“ ptal se Karbunkl rozverně. „Nemám čeho litovat. Chtěl jsem se zbavit děsu z nejistoty a taky jsem se ho zbavil. I teď, když vím, že za chvíli umřu, jsem šťastnější, než kdybych to nevěděl a žil dál.“

„Můžete jít, jste volný,“ pravil komisař.

„Jak to? Vy mě nezabijete? Ani nezatknete?“

„To by nebyl trest. Smrti stejně dříve či později neuniknete, doufám, že později. Ale když vás teď nechám žít, bude vás každý den mučit nejistota, a ta je přece horší než smrt. Sám jste to říkal.“

Zlosyn tak zesinal, že se mu pod kůží vyrýsovaly cévy jako na stránce anatomického atlasu.

Komisař se ve dveřích ještě otočil a dodal:

„Ti první dva byli obyčejní temnovidci, žádná škoda. Ale ten třetí byl skutečný jasnovidec. Tak teď už víte, že vám Crystaelo lhal, i proč.“

STÍNY MINULOSTI

KATEŘINA TUČKOVÁ

Život a dílo baronky Mautnicové

O MASARYKOVO NÁBŘEŽÍ

Kateřina Tučková (1980)

Autorka tří románů, z nichž především Žítkovské bohyně (2012) se staly velkým bestsellerem. Ve svých prózách ráda využívá motiv pátrání. Vrací se především do minulosti svých postav a sleduje křivdy, které na nich napáchal nacistický a komunistický režim. Její práce byly přeloženy do třinácti jazyků včetně němčiny nebo arabštiny.

Ten dům zanechával v lidech korzujících nábřežím dojem jakési nepatřičnosti. Na první pohled na něm nebylo něco v pořádku, něco na něm bylo křivě, někde něco chybělo nebo naopak přebývalo, čert ví co. Čišela z něj disharmonie, přecházel z něj zrak, jako by se člověk díval do jednoho z křivých zrcadel v sálech nedalekého petřínského labyrintu. Chodci k němu z nábřežní promenády obvykle zkoumavě vzhlédli podruhé nebo i potřetí, ale pak to vzdali – ostatně na protějším břehu Vltavy se před nimi rozkládalo panorama Pražského hradu, a to poutalo zrak s takovou samozřejmostí, že se jí nešlo vzepřít.

Málokdo proto rozluštil, že ten činžovní dům ve stínu Národního divadla byl zvláštní proto, že měl každé okno jiné. Každé mělo trochu jinak stylizovaný tvar, některé bylo pravoúhlé, jiné bylo zakončeno půlkruhovým nebo trojúhelníkovým obloukem, některé bylo dělené sloupky, ale byla tam i okna zdvojená či ztrojená. Každé z nich navíc obklopovala jiná ornamentální dekorace. Ale rozdíl – a to bylo právě tak matoucí – spočíval jen v detailech. Měnily se postupně, od patra k patru, a někde byly přerušené vikýřem nebo balkonem, které celkovou dispozici ještě víc znejasňovaly. Proto dům zanechával dojem neuspořádanosti, nesouměrnosti, nesouladu, aniž by si procházející uvědomil, v čem spočívá.

Ten dům byl dílem architekta Gustava Papeže, ale víc než jeho invence se v něm odrazilo přání stavebníka. Baron Mautnic, poslední potomek rodu pražských průmyslníků, měl pověst člověka s vizemi předbíhajícími svou dobu, se spektakulární představivostí a odvahou hraničící s exhibicionismem.

Dvacet let předtím, než se narodil malý budoucí umělec a vizionář Stowasser a padesát let předtím, než ve Vídni vystoupil jako Hundertwasser se svým Plesnivým manifestem proti racionalistické architektuře, nechal v roce 1907 baron Maxmilian Albert Mautnic vystavět dům, o kterém prohlašoval: „Bude to stavba, z níž budou oči přecházet a ústa mnohých kvílet nadšením nebo odporem, bude to nejabsurdnější stavba v celé Praze, nejoslavovanější v celých Čechách a nejpomlouvanější v celé monarchii!“

A teď je ten dům zase jejich. Po téměř půlstoletí to mají černé na bílém, vyrozumění o restituci visí přilepené u vstupních dveří, natruc všem nájemníkům, kteří se k nim celá léta chovali, jako by byly prašivé.

„Že by nouze naučila práci i slečnu baronku?“ pošklebovali se jí, když se po kolenou plahočila z patra do patra, skloněná s kbelíkem a hadrem nad schody z růžového travertinu. Nikdo je necídil, nepastoval, neudržoval. Jen Hedvika s matkou. Ačkoliv se měli nájemníci při úklidu co týden střídat a pečovat tak o majetek, který se stal okamžikem znárodnění domu jejich společným, všichni věděli, že když svou práci neudělají, když neumyjí podlahy, neopráší původní štuky, nevyleští secesní lampy a kované zábradlí, ony to nevydrží a příští neděli se budou s šátkem na hlavě a v teplákách plahočit domem a dávat do pořádku, co je třeba.

„Komando baronek,“ chechtali se jim pak místo vděku vnucení sousedé vracející se z odpolední partičky karet a jejich ženy s úšklebkem dodávaly: „Dobře jim tak, jinak by k pořádné práci nepřičuchly.“

Jako by nevěděli, že ona ani její matka žádné baronky nejsou, že titul se dědil jen v přímé linii, která se uzavřela strýčkem a definitivně pak zanikla tetiččinou smrtí v roce 1974. Nevzali to na vědomí, a to ani přesto, že po vzniku Československa byly šlechtické tituly zneplatněny a že ona sama se jmenovala úplně jinak. I tak jako by měla punc Mautniců vyražený na čele, a když ne tam, tak rozhodně v papírech, kam jí kádrová komise kdysi napsala: k vysokoškolskému studiu přírodních věd nezpůsobilá.

Přičichnout k pořádné práci tak měla příležitostí dost – v polovině osmdesátých let ji nepřijali nikam jinam než na střední odborné učiliště zemědělské, obor floristika, po jehož absolvování dostala jedinou umístěnku – do krematoria. Pět let aranžovala květiny v obřadní síni, ale i uklízela, tahala se se židlemi nebo spolu s recitátorkou vzpírala rakve na katafalk, to když se některý ze zřízenců zapomněl se spalovačem nad lahví šnapsu a noví pozůstalí už nedočkavě přešlapovali přede dveřmi. A během prvních pár porevolučních let pak vystřídala několik zaměstnání, od skladnice přes mizerně placenou práci noční hlídačky na dívčích kolejích, když si myslela, že by ve dne mohla navštěvovat univerzitu, až po poštovní doručovatelku, kterou je teď.

Nedalo se nic dělat. Poté co jim vrátili dům, se musela se svými studii rozloučit a opatřit si pravidelný příjem. Léta zanedbávaná a nakonec vytopená stavba si žádala všechno – její čas, veškeré peníze i plnou pozornost.

A tak teď o čtvrté ranní začínala s tříděním zásilek, o páté vybíhala na svůj půlmaraton pražským centrem, při němž do schránek vhazovala dopisy a složenky, aby s deseti kilometry v nohou nastoupila druhou směnu. Od deváté vyklízela a smýčila, organizovala dělníky a hlavně v bankách žadonila o peníze, které ten dům polykal doslova nezřízeně.

Hedvika si povzdechla a unaveně se rozhlédla po tetiččině pokoji, jednom ze dvou v bytě, kde spolu s ní a s rodiči prožila dětství.

Někdejší soukromé patro barona Mautnice bylo rozděleno na dvě bytové jednotky, mezi které vklínili společnou koupelnu s toaletou. A pak je sem sestěhovali – tetičku Magdalenu a Hedvičiny rodiče do někdejší pracovny a expozice strýčkových sbírek, a rodinu funkcionáře Knotka do salonu a kuřáckého pokoje – bez ptaní, protože bytová otázka se tehdy v Praze řešila bez debat. Po komunistickém převratu tetička stěží obhájila vlastnictví domu; koho jí do něj ale nastěhují, už ovlivnit nemohla.

A tak se prý jednoho rána chodbami rozlehlo dunění sbíječek, bušení kladiv a nevrlé pokřiky zedníků a do krásných leštěných parket a mozaikových dlažeb vrostly příčky rozdělující prostorná obytná patra na malé byty pro potřebné. Ty s výhledem na siluetu Pražského hradu a tok Vltavy získali zasloužilí revolucionáři, ty s okny do vnitrobloku o nic méně zasloužilí donašeči. V celém podkroví se pak roztáhl doktor Šimek – chladný, nemluvný, jako duch se chodbami plížící doktor kdovíčeho, který kromě klíčku od svého bytu vlastnil i klíče od věže, kde v jediném pokoji, orlím hnízdě vysoko nad střechami Nového Města, trůnilo oko.

Oko dalekohledu, které se jim, když do jediného okna věže zpytavě vzhlíželi při každém návratu domů, čas od času prozradilo blýsknutím, oko dalekohledu, které mohlo pohodlně kontrolovat dění na nábřežní promenádě, rozkládající se pod věží jako na dlani. Tomu oku nemohl uniknout žádný podezřelý pohyb místních, žádný výskyt cizince, který by se třeba přišel podívat na zlatou kapličku, natož některého z disidentů, kteří se scházeli v nedaleké kavárně Slavia a kuli plány na svržení režimu. Nahoře a dole, jen pár desítek metrů od sebe, ideově však vzdálení na statisíce světelných let…

„Co s tímhle? Uskladnit, nebo vyhodit?“ vyrušil Hedviku z myšlenek postarší předák stěhováků. Od rána vyklízeli vytopené přízemí a první poschodí a stěhovali kusy nábytku do prázdného bytu o patro výš, případně je snášeli do přistaveného kontejneru před domem.

Jestli na té povodni, která se přes hráz nábřeží přelila jedné bouřlivé červencové noci a vystoupala sklepením a přízemím až těsně pod okna jejich bytu, bylo vůbec něco dobrého, pak to, že se díky ní restituční proces o týdny, možná měsíce uspíšil – soudní zřízenec ji s vyrozuměním (datovaným den před povodní) navštívil už druhý den po katastrofě. No a pak samozřejmě také to, že se kvůli ní musela vystěhovat celá třetina nechtěných nájemníků.

Hedviku však zastihla nepřipravenou. Stěží by měla na postupné opravy léty zchátralého, městskými úřady zanedbávaného domu i bez ní. Po povodni však musela naráz řešit bahnem zanesené sklepy, provlhlé zdivo přízemí a plíseň šplhající stěnami až k bytům v patře. Všechny úspory – své i matčiny – utratila v prvních dnech po povodni na odklízecí práce. Na rekonstrukci, která se nedala odkládat ani o týdny ani o dny, už nezbylo. Bance to však bylo jedno. Hedvika se svým směšným platem poštovní doručovatelky, starou matkou a podmáčeným domem neposkytovala dostatečnou záruku k půjčce. Všude před ní zavřeli dveře se slovy: „Radíme vám, rychle se toho zbavte, prodejte to klidně i pod cenou.“

V bankách tak Hedvika nepořídila, pokoutným půjčkám „Ihned a na ruku!“ nevěřila a přátele do toho zatahovat nechtěla. Zbývala jí jediná možnost – kývnout na nehoráznou nabídku doktora Šimka.

Z té představy ji ale mrazilo. Celý život se ho bála, poslední roky marně bojovala proti jeho pařátům sahajícím až do kanceláří soudu, kde zdržovali restituci jejich domu, a teď by měla půlku svého dědictví odprodat jeho synovi? Vybavila si, jak se na ni z hloubky kolečkového křesla úlisně usmíval, když dodával: „A třeba by nemuselo zůstat jen u společné péče o dům!“ Při vidině jakékoli blízkosti se Šimkem ml., obtloustlým, věčně se potícím skřetem vysokým tak akorát po její ňadra, na která při každém jejich setkání neomaleně zíral, se otřásla odporem.

„Povidám, co tohle?“ opakoval nasupeně a o poznání hlasitěji stěhovák. V náruči držel velký želví krunýř, který léta ležel na skříni spolu s dalšími neprodejnými předměty ze strýčkovy sbírky, jež si však z úcty k jeho odkazu nikdy nedovolili vyhodit.

„To je krunýř karety pravé, Eretmochelys imbricata bissa. Tento exemplář vážně ohroženého druhu byl uloven u korálového ostrova v Tichém oceánu. Na jejím karapaxu je pozoruhodný hlavně zubovitý okraj s překrásnou černočervenou kresbou,“ odříkala Hedvika, co stálo na štítku připevněném na břišní plastron. Jako dítě si ho slabikovala aspoň tisíckrát.

Stěhovák se na ni podíval, jako by ho tou informací urazila, a pak se na ni netrpělivě obořil: „No dobře, ale kam s tím?“

Hedvika cítila, jak jí rudnou tváře, když provinile koktala: „Aha… No, to uložte také někam nahoru, prosím.“ Uměla si představit, co si o ní asi myslel.

Taková panička, zbohatlice, do klína jí spadne barák na nábřeží, a teď je tady poučuje a prohání. Je, bývalé dělnické kádry, donedávna ještě pýchu národa, jak tvrdili v novinách, rozhlasu i televizi, dříče, kteří si dřív rukama vydělali na slušné živobytí, rekreace i auťáky. A teď, když privatizované podniky propouštěly, aby se o pár šupů prosili takových, jako je tahleta. Nanicovatých, okounějících, přemoudřelých dědiček, jejichž zhýralí dědci si ždímáním právě takových, jako byl on, nahamtali na domy na pražském nábřeží. Kde je v tom jaká spravedlnost?

Z chodby společné oběma bytům k ní doléhalo nespokojené remcání a třískání nábytkem, jak stěhováci postupně vynášeli kus za kusem. Hedvika se k té neomalenosti raději otočila zády a vyhlédla ven z okna.

Želví krunýř, vycpaný hranostaj a seschlé křížale podobná žába byly jediné kusy ze strýčkovy sbírky zoologických preparátů, které tetička poté, co ji ve vlastním domě zahnali do jediného pokojíku, nevěnovala Národnímu muzeu. Její štědrost tehdy byla z nouze ctnost, protože sbírku, která obsahovala desítky exponátů, nebylo ani při nejlepší vůli možné vměstnat do malého bytu. Žádná z postátněných institucí tetě tehdy ale nesměla přislíbit odkup, takže je nakonec – se skřípěním zubů – věnovala muzeu a pohřbila tak ve státních depozitářích. Přesně, jak bylo se strýčkovou sbírkou, s jeho vyhlášenou Wunderkammer, na vyšších místech zamýšleno.

K tetinu zděšení se pak ale zřízenci muzea, kteří sbírku přijeli převzít, ani neobtěžovali vzácné předměty zkontrolovat. Lejstra s kompletními popisy, které jim tetička vypsala ze strýčkových katalogizačních knih, jen ledabyle strčili pod sedadlo nákladního auta.

„Víte, kolik toho teď máme? Tuny. Nemáte ani ponětí, co si ty knížátka, hrabátka a baroni naškudlili a kolik tretek teď v zájmu československýho lidu přebíráme,“ řekl jí tehdy řidič, když zavíral korbu nákladního auta. Obrovská silueta medvěda grizzlyho, který do toho osudného dne vítal hosty u vstupu do strýčkova salonu, z ní trčela jako lapený trestanec; zajistili ji lany kolem krku a tlap. Tetička Magdalena později vzpomínala, že jeho v útočném gestu vzpažené tlapy se k ní najednou vzpínaly jak ruce zoufalého dítěte, jehož nářek – nevěř mu, nedávej mě, nech si mě doma – zanikal v hluku startujícího auta.

„Nebojte, ty vaše vycpaniny skončí v dobrý společnosti,“ křikl prý na ni ještě zřízenec muzea, než odjel.

O tom teta Magdalena nepochybovala, tušila, co všechno si v těch dnech stát nakradl. Pochybovala však o tom, že bude o nově nabyté statky pečovat jako dobrý hospodář, kterým její manžel baron Mautnic, amatérský zoolog, botanik a archeolog i vášnivý sběratel umění a nejrůznějších kuriozit, bezpochyby byl.

Sbírku budoval desítky let a při stavbě domu jedno z pater koncipoval přímo pro ni. Zasvětil ho vědě a krásám umění, zařídil si tam pracovnu, salon, v němž se scházeli význační vědci, myslitelé a umělci své doby, měl tam svou Wunderkammer i depozitář. Na stěnách tam visely prvotřídní malby, v prostoru stály odlitky světoznámých soch, v monumentálních regálových skříních, z nichž se dochoval jediný kus stojící nyní po Hedvičině levici, měly své místo nejzajímavější exempláře zoologických rarit. Obří motýl Attacus atlas z ostrova Cejlon velký jako hrdlička, šípová žába Phyllobates terribilis z jihoamerické džungle, která v pórech své kůže skrývala nejjedovatější z jedů, pravé peří bájného ptáka fénixe… Strýčkova kolekce byla proslulým klenotem mezi pražskými sbírkami, říkalo se o ní, že by mu ji záviděl i sám císař Rudolf II.

Není divu, že tetička po jejím vynuceném odevzdání až do své smrti s takovou houževnatostí bojovala o to jediné, co jí po baronu Mautnicovi zbylo – o jejich rodinný dům na nábřeží. Naléhala na úřední orgány, dožadovala se informací, které jí odmítaly poskytovat, najímala drahé právníky, kteří by bývali šli proti ní, kdyby jí po boku nestál věrný, v roce 1948 praxe ihned zbavený JUDr. Boháček, někdejší osobní právní poradce barona Mautnice, toho času pomocný dělník v zelinářství. S jeho přičiněním se vždy na poslední chvíli dozvěděla, co je potřeba udělat, co zajistit nebo co do domu instalovat, aby jí ho nevyvlastnili pro zanedbání péče o nemovitost, jak bylo tenkrát obvyklé. A pak vždycky odněkud vytáhla nějaký šperk, starožitný obraz nebo vzácnou vázu, kterou se jí podařilo přes národní podnik Starožitnosti prodat za směšnou, vydřidušsky přiškrcenou cenu, ale i přesto tak schrastit potřebné peníze.

Kvůli tomu však neušla pozornosti nájemníků, národního výboru a nakonec ani Státní bezpečnosti. Od určité doby si u nich nečekané návštěvy podávaly dveře.

„Jakpak jste přišla k tomu obrazu, co jste zpeněžila dne 7. listopadu 1959 v n. p. Starožitnosti za 1900 korun československých?“ ptávali se prý tetičky muži v šedých baloňácích, kteří se představovali pokaždé jiným jménem.

„Našla jsem ještě pár věcí po manželovi, to víte, v tom zmatku se stěhováním jsem pořádně neměla přehled o tom, kde co měl,“ odpovídala prý tetička a rozkládala před nimi pečlivě vedenou domácí účetní knihu.

Vyptávali se, prověřovali, občas si přinesli povolení k prohlídce bytu, šmejdili po sklepích a půdě, ale na nic nepřišli. Leda tak na pár cetek rozvěšených u nich po stěnách, na portréty členů rodiny, obraz domu nad tetinou postelí, na starožitný nábytek – na věci, jejichž vlastnictví měla úřady potvrzené a schválené.

Do chvíle, než se Prahou roztáhli Rusáci, se s tím prý spokojili.

Ale po tom, co se před domem, právě na tom místě, na které teď z okna jejich bytu shlížela Hedvika, uvelebily ty dva tanky, stala se každá jejich návštěva hotovým peklem plným výhrůžek a zastrašování.

Hedvika od toho místa, kde se nábřežní promenáda rozpínala v malý plácek před Národním divadlem, nemohla odtrhnout pohled.

Dnes byl obraz, který se jí nabízel, malebně pokojný. Odpolední slunce už stálo nad Hradem a lesklo se na hladině řeky, která opět líně plynula svým původním korytem, jako by se jí nechtělo nábřeží se stromořadím, zbarveným všemi odstíny počínajícího podzimu, opustit. Vypadal úplně jinak než ten, který znala z fotografií z pozdního léta před třiceti lety. Díky nim, malým, trochu rozmazaným černobílým snímkům, a díky otcovu pravidelnému vzpomínání, bez něhož neproběhla žádná její narozeninová oslava, měla pocit, jako by se té události sama vědomě účastnila.

Tu noc předcházející jednadvacátému srpnu roku 1968 tetička Magdalena ani otec, který měl ráno vyzvednout matku s novorozenou Hedvikou v porodnici, nezamhouřili oka. Jako uhranutí vyhlíželi na ulici a se zatajeným dechem poslouchali rozhlas, kde se v nekonečné smyčce opakovalo hlášení, že včera, dne dvacátého srpna kolem třiadvacáté hodiny večer, překročila vojska Sovětského svazu, Polské lidové republiky, Německé demokratické republiky, Maďarské lidové republiky a Bulharské lidové republiky státní hranice Československé socialistické republiky. Stalo se tak bez vědomí prezidenta republiky, předsedy Národního shromáždění i prvního tajemníka ÚV KSČ, kteří tento akt považují za odporující nejen základním zásadám vztahů mezi socialistickými státy, ale za popření základních norem mezinárodního práva... vyzývají však všechny občany republiky, aby zachovali klid a nekladli postupujícím vojskům odpor, protože obrana státních hranic je v této chvíli nemožná…

Ti dva tehdy mlčky probděli celou noc a teprve ve chvíli, kdy nad ránem uviděli valit se nábřežím proud obrněných transportérů a nákladní auta s mladičkými ruskými vojáky na korbách, tetička promluvila.

„Tak to je konec,“ řekla hlasem, který se mohl uprostřed každého slova zlomit, a měla pravdu. Alespoň co se rodu Mautnicových týkalo.

Pro ni, pro Hedviku, to byl však teprve začátek. To ráno se mezi zdmi jejich domu ocitla poprvé a k té význačné události jí salutovaly vztyčené hlavně ruských tanků s ústími mířícími do oken jejich bytu, jak je patrné z prvních snímků jejího fotoalba. Otec evidentně nevěděl, jestli má dřív fotit novorozence nebo srocení lidu nadávajícího ruským vojákům, jestli má hledáčkem zaměřovat rozlícené tváře Pražanů nebo zmatené obličeje mladičkých krasnoarmějců, jimž poškubávaly nervy napjaté k prasknutí. Stačilo tak málo, aby se celá situace zvrhla v masakr, stačilo tak málo, aby nějaký neopatrný, rozrušený Ivan uvnitř ocelového břicha tanku něco zmáčkl, a vyšla by rána, která by prolétla okny jejich bytu a navždy umlčela tiché štěstí Hedvičiných rodičů i vytrvalý vzdor tetičky Magdaleny. Toho dne tu rozbušku nakonec ještě žádná jiskra neodpálila, žádná katastrofa se nestala – nicméně dlouho na sebe čekat nenechala.

Nejdřív z mateřské do zaměstnání povolali matku, kterou kvůli šlechtickému původu tetičky Magdaleny přeřadili z kanceláře stavebního podniku do studeného skladu šroubů, a krátce nato z práce vyhodili otce. Nevzali ho pak jinde než v kladenských železárnách, odkud se vracel vychrtlejší a sehnutější, měsíc od měsíce se jim ztrácel před očima, až se jednoho dne nevrátil vůbec. Dostal záchvat dušnosti a spadl do tavicí pece. Zastavili kvůli němu výrobu, ale i když pec zchladili, jak nejrychleji se dalo, nenašli v ní už pochopitelně nic. Tak jim ze železáren poslali symbolický sáček železných pilin a k tomu dopis, ve kterém jim ředitel v jediné větě kondoloval a zároveň vyhrožoval, že přijde-li se na to, že otcova neopatrnost byla hospodářskou sabotáží, budou po nich částku, o kterou zastavením provozu připravil československý lid, vymáhat.

Aby toho nebylo málo, rok nato našli tetičku Magdalenu ležet pod schody do sklepa. S ohledem na její věk – bylo jí tehdy už skoro devadesát – to lékař, významně poukazující na opodál ležící hůlku, označil za nešťastnou náhodu. Podlitinami na krku a pažích ani jejíma zděšeně vytřeštěnýma očima se nikdo nezabýval.

Hedvika na ten obraz dodnes nedokáže zapomenout. Stála mezi nimi, tehdy šestiletá, a hleděla na tetiččiny vypoulené oči, na ústa zkřivená hrůzou, na obličej tak nepodobný tomu vlídnému, jejž u ní znala, který byl zbrázděný vráskami a rámovaný jemnými, vždy upravenými bílými vlasy.

„Tetička je elegantní a k tomu vzdělaná dáma,“ říkávala jí matka. A dodávala: „Poslouchej ji a hezky se od ní uč.“

Jazyky, etiketu, přírodopis.

To všechno se od tetičky měla naučit, ale sotva se za nimi zavřely dveře pokoje, teta na ni spiklenecky mrkla a zpod své postele vytáhla dětské divadlo složené ve velké krabici. Celá nedělní odpoledne, která její rodiče trávili s přáteli, tak Hedvika sledovala pimprlata prohánějící se po pelesti tetiny starodávné postele.

„Žil byl jeden baron Mautnic,“ začínal jeden z Hedvičiných oblíbených příběhů, „a ten jednoho dne přijal pozvání Náprstkova muzea, aby v něm přednášel o své sbírce zoologických kuriozit paním a slečnám z Amerického klubu dam. Jedna z nich, sirotek, kterého se Náprstkovi kdysi ujali, a která se pak starala o katalogizaci muzejních sbírek, kladla baronu Mautnicovi bystré a zasvěcené dotazy. A právě ty ho přiměly, aby pohlédl o něco hlouběji do jejích očí…“

Oči byly jistě to hlavní, co mohlo barona Mautnice na tetě upoutat.

Hedvika se od okna přesunula k obrovské regálové skříni zabírající celou stěnu pokoje. Kdysi to byla výkladní skříň strýčkových sbírek, dnes knihovna, z níž právě jeden ze stěhováků, mladík v tričku I love USA, jemuž se na zádech kroutily dlouhé umaštěné vlasy, vybíral jednu řadu knih za druhou a skládal je do připravených beden. Hedvika pohlédla na zarámovanou svatební fotografii stojící uprostřed jedné z polic.

Vybledlý fotografický dvojportrét novomanželů Mautnicových z roku 1908 zachycoval stárnoucího dandyho s holým temenem, ale zato s bohatými licousy a rozmařilými, plnými rty, vedle mladičké, sotva dvacetileté dívky s chlapeckými rysy a přísně staženým drdůlkem. Jediné, co v její prosté, nikterak nezdobené tváři poutalo pozornost, byly živé, do objektivu uvážlivě hledící oči.

Copak na tetičce Magdaleně, dívce ze sirotčince Vojty a Josefky Náprstkových, asi bohatý a vážený baron Mautnic viděl? ptala se v duchu stokrát Hedvika. Podlehl jejímu mládí? Nebo ho zajímaly její encyklopedické znalosti z oblasti přírodozpytu, zdravý selský rozum a klidná povaha? Ať tak nebo tak, krátce po dostavbě domu si ji do něj přivedl, nehledě na pomluvy, jež tím nerovným sňatkem vyvolal mezi ctihodnými měšťany svázanými zkostnatělou monarchistickou morálkou. O to víc však byl oslavován českou vlasteneckou společností, která velebila jeho dobrosrdečnost, když se tak velkoryse ujal sirotka bez věna, i pokrokovost, neboť tetička tehdy platila za jednu z nejemancipovanějších a nejvzdělanějších pražských dívek.

„Bylo to manželství vskutku velmi moderní. Mladičká dívka se stárnoucímu vědci stala nejen dobrou manželkou, ale i nenahraditelnou spolupracovnicí, s jejíž pomocí uspořádal své rozsáhlé sbírky a vydal několik studií o cizokrajné fauně…“ vyprávěla dál pimprlata v pohádce. „Společné studium jim nahradilo i chybějící dítka, a kdyby baron Mautnic jednoho dne nezmizel v africkém pralese, kam se vypravil za svými výzkumy, byli by spolu žili šťastně až do skonání věků,“ vybavila si Hedvika v duchu to, co spolu s nimi vždycky deklamovala nakonec.

Z myšlenek ji vytrhl zvuk tříštícího se skla. Fotografie, která ještě před chvílí stála v polici, teď ležela uprostřed střepů na zemi.

„Opatrně!“ vyjekla Hedvika opožděně.

Mladík se však na ni místo omluvy zazubil: „To nic není, madam,“ řekl, a když fotku ukládal do bedny, dodal: „a navíc – střepy přinášejí štěstí!“

Hedvice připadlo, že jeho madam neznělo vůbec tak výsměšně jako baronka, jíž ji stále – a v těchto dnech o to důrazněji – častovali nájemníci domu. A navíc – štěstí teď rozhodně potřebovala.

O chvíli později byla knihovna prázdná; velká regálová skříň tu najednou stála jako nahá a stěhováci, kteří už vyklidili vedlejší byt, teď vynášeli poslední kusy nábytku i od nich. Jejich kroky se holou místností rozléhaly jako jeskyní.

„Ten obraz jen svěste a opřete o zeď, ten si odvezu s sebou,“ řekla Hedvika, když viděla, jak jeden z dělníků sundává i portrét domu, který visíval nad tetiččinou postelí. Portrét domu jako člena rodiny, portrét domu jako středobodu celého světa.

„Tak to by bylo všechno, patro je čistý,“ oznámil jí nakonec nevrlý předák stěhováků a jeho slova se v prázdném prostoru ještě chvíli chvěla.

„Všecko je složený nahoře v patře, a co jste označila, vezem na skládku. Tady je účet,“ řekl a změřil si ji studeným pohledem. Určitě si myslel, že teď odněkud vytáhne ruličku pětitisícových bankovek a s přezíravým gestem zbytek si nechte mu jednu přidělí.

Jenže Hedvika místo toho otevřela peněženku a rozpačitě odpočítala předem dohodnutou sumu – i kdyby nebyl tak protivný a zasloužil si spropitné, neměla mu ho z čeho dát.

Majitelka baráku, a takhle lakotí, zahlédla pak, jak se jeho tváří mihl stín opovržení, když si zastrkoval bankovky do kapsy. Nato se otočil a bez pozdravu odešel.

Hedvice to bylo trapné, víc ji však tížil pohled do prázdné peněženky.

Chvíle, kdy se ocitne na úplném pokraji svých možností, právě nastala: zítra ráno přijedou zedníci a ona pro ně nemá ani korunu. Teď už jí skutečně nezbývá nic jiného než vystoupat k podkroví, zazvonit na byt ve věži a přistoupit na tu znechucující nabídku doktora Šimka. Cítila, jak je jí při té představě úzko, topila se v tom jako její dům nedávno ve Vltavě.

„Když ti bude v životě zle, podívej se na tenhle obraz,“ říkávala jí tetička. „Tohle je tvůj domov, tvoje místo na světě. Ten dům je všechno, co zbylo z baronského rodu Mautniců. Jednou bude patřit tobě. Dobře se pak o něj starej, a on se zas postará o tebe.“

Hedvika by se o něj vážně ráda postarala. Kvůli tetičce i kvůli matce, která si tolik let vyčítala, že dům Mautnicových, jejž jí teta v závěti odkázala, neudržela. Že ji nachytali hned při první příležitosti – povinné vestavbě výtahu – a dům jí zabavili. A protože vzniklý nedoplatek za stavební práce ve výši 1215 Kčs nebyl do data splatnosti uhrazen, přechází nemovitost do majetku státu, stálo v úředním oznámení, nad kterým matka proplakala mnoho nocí. Komu a kolik nedoplatila, neměla ani ponětí. Stavební práce organizoval národní výbor a všechny složenky, které jí z něj posílali, hradila poctivě, do poslední koruny. Až na tu poslední, kterou nikdy neobdržela.

„Ten dům nás stál už tolik sil, že by bylo načase, aby se nějak revanšoval,“ povzdechla si Hedvika a dřepla si ke svěšenému, na zemi stojícímu obrazu.

Oproti do modra vyvedené obloze se na malbě tyčil dům s pečlivě vypracovanými detaily. Girlandy, kružby v zábradlí balkonů, každé okno jiné přesně tak, jak to bylo ve skutečnosti. Prohlížela si patro po patru, okno za oknem. A pak se zarazila. Vytáhla z kapsy kapesník a opatrně, zlehoučka otřela plochu malby od jemného nánosu prachu. Nato se sklonila a s očima sotva pár centimetrů od plátna ji pečlivě zkoumala. A skutečně – ve strýčkově patře, v tom, ve kterém se právě nacházela, stála v okně postava. Drobná, špičkou tenkého štětce vymalovaná postava s povědomými rysy. Díval se na ni skrze tabulky okna, rudolící, s vysokým holým čelem a bílou korunkou vlasů obtáčejících se kolem dokola temene stejně jako na svatební fotografii, se šátkem uvázaným po způsobu romantických básníků, ve vypasovaném, temně vínovém saku. Beze vší pochybnosti to byl baron Mautnic.

Odkud se to na ni ale dívá? rozhlédla se Hedvika překvapeně po místnosti. Do pokoje propouštělo světlo jediné okno.

Znovu si bedlivě prohlédla malbu.

Nebylo pochyb, krajní místnost tohoto patra měla mít podle ní okna dvě.

O vteřinu později dovnitř vlétl teplý závan babího léta – vzduch voněl blízkou vodou i prvním tlejícím listím – a Hedvika, vzepřená o parapet jako gymnastka o žerď bradel, se vyklonila, až málem vypadla, zvědavá, co prozradí fasáda domu.

Tam, kde uvnitř uzavírala prostor obrovská, přes celou stěnu se táhnoucí knihovna, bylo zvenčí doopravdy druhé okno.

Trvalo jí to několik hodin.

Několikrát už myslela, že to vzdá. Že si na druhý den přinese sekeru a někudy se tou knihovnou na druhou stranu probije. Pak ale nahmatala páčku skrytou pod jednou z polic tak šikovně, že přiléhala k nosnému trámku, a stačilo za ni jen lehce zabrat, a pohnula se tak měkce, jako by ji někdo použil naposledy včera. Část knihovny i s policemi se před ní rozevřela a odhalila průchod, velký a široký tak akorát, aby se jím protáhl dospělý člověk.

Hedvika chvíli váhala, pak ale pomalu, obezřetně vstoupila.

První, čím ji potemnělá místnost překvapila, byl suchý, starobou a tlením prosycený zápach. Udeřil ji do nosu s takovou razancí, že jí ruce bezděky vyletěly k tváři. Pak ale zašátrala po dveřích a otevřela je dokořán, aby dovnitř mohl vniknout čerstvý vzduch. Spolu s ním tam dopadlo i víc světla a odhalilo před Hedvikou úzkou místnost, od podlahy po strop zarovnanou nejrůznějšími předměty, obrazy, sochami, nábytkem. Úplně vzadu zahlédla lůžko, na němž byly v komíncích vyrovnány různě velké krabice označené písmeny abecedy. Vedle lůžka pak stálo houpací křeslo a v něm spočívalo cosi, co na první pohled vypadalo jako chumel zmačkaného šatstva. Teprve když Hedvika pořádně zaostřila, zahlédla, jak z něho vyčnívá scvrklá, jako troud vyschlá hlava s prázdnýma očima a spadlou bradou odhalující hrozivě rozevřený chřtán, jak z rukávů khaki saka vyčnívají k opěradlům křesla připoutané kostnaté ruce, jak na útlých kotnících, kloubech potažených seschlou kůží, visí pevné cestovní boty.

Hedvika vykřikla a uskočila, až ramenem prudce narazila do zadní stěny knihovny. Na podlahu se zaduněním dopadl dlouhý, železnými hroty okovaný řemen, a kolem něj se s tichým povzdechem snášely fotografie a výstřižky z novin. Co to proboha je – mumie? A co má znamenat ta divná instalace, kterou právě poničila?

S divoce bušícím srdcem odvrátila zrak od nebožtíka v houpacím křesle, a zatímco si třela naražené rameno, prohlížela si koláž rozpínající se po rubu knihovny jak pavoučí síť. Tvořily ji zvláštní předměty jako popruhy, biče, na hřebíku zatlučeném kousek ode dveří visela pouta, a mezi nimi byly upevněny magazínové výstřižky, barevné obrázky vytržené z kalendářů nebo černobílé amatérské snímky pořízené evidentně v místnosti, kde se nacházela. Byli na nich zachycení nazí mladíci, někde i skupiny v nejrůznějších důmyslně aranžovaných seskupeních – jako koňské spřežení nebo jako smečka psů –, jinde byly vyzvětšovány detaily jejich genitálií. Všem těm skupinovým výjevům vévodila nahá, cetkami ověšená figura barona Mautnice s bičem v ruce.

„To mě podrž!“ vydechla šokovaně Hedvika. Co viděla, ji zaskočilo ještě víc než mumie posazená v houpacím křesle.

Znovu se udiveně rozhlédla po tom zvláštním doupěti. Pomalu jí docházelo, že v něm objevila neznámou kapitolu baronské rodiny Mautniců, kapitolu, o níž se nedělní pimprlata nikdy nezmínila. Co se tu, skryto před světem, asi odehrálo, jaképak měli Mautnicové tajemství? dohadovala se.

A pak jí padl zrak na malý psací stůl pod oknem, pečlivě zalepeným průsvitným papírem. I na jeho desce se povalovaly hromádky podobných magazínových výstřižků a jako pasiáns tu byly vyrovnány další černobílé fotografie. Na nich pak ležel zápisník, položený přímo před židlí, stačilo ho otevřít, vzít do ruky pero a začít psát.

Hedvika udělala několik váhavých kroků ke stolu a zápisník rozechvěle otevřela.

10. září 1925

Je krátce po jeho pohřbu. Jaká fraška! Rakev bez těla, jediná pozůstalá bez žalu. Žal! Cha! Hnus a nenávist to byla, co mi během obřadu křivilo tvář, nikoliv potlačované slzy. A abych se nemusela dále přetvařovat, všem se raději vyhýbám. Sloužícím jsem přikázala nerušit moji samotu a zármutek, návštěvy jsou odmítány ještě dřív, než se stihnou představit. „Paní baronka nikoho nepřijímá,“ slýchám lokajův tragický hlas od vstupních dveří, „truchlí.“ A tak mám teď konečně čas na uspořádání myšlenek – ostatně poslední dny byly tak překotné!

Tak za prvé – ničeho nelituji.

Jeho smrt – a že byla díky té žábě rychlá a neútrpná – je pro mě vysvobozením. Žádné výčitky netíží můj klidný spánek, vždyť dostal, co si zasloužil! Jak jsem tomu prevítovi mohla dát dědice, když se na mě sotva podíval, když si raději do svého kutlochu vodil chlapce ze sousedství, dokonce i našeho podomka? Ať se smaží v pekle za všechny ty urážky, jimiž mě častoval, jen ať se smaží, chlívák!

A za druhé – stejně na to nikdo nepřijde. JUDr. Boháček svou africkou misi splnil dokonale a zprávy, které z té divočiny zaslal, odsud nemohl nikdo ani při nejlepší vůli ověřit. A kdo by nevěřil razítku konzula? Jakmile lejstro políbí štempl, nenajde se u nás nikdo, kdo by zprávy jím stvrzené zpochybňoval. Není žádná naděje, stálo tam, a tak úředníci srazili podpatky, baron byl prohlášen za mrtvého – a můj život může konečně začít!

Už nebudu jen věrná manželka shovívavě přehlížející zvěrstva svého chotě, už nebudu jen cvičený pudl, chodící kartotéka a podržtužka – příští studie už ponese moje jméno a svět se konečně dozví, že i já…

Hedvika se zachvěla vzrušením.

Historie rodu Mautnicových před ní naráz vystoupila v úplně jiných obrysech a strýcova mumie – nejkurióznější exemplář jeho vlastních sbírek zoologických preparátů – zírající na ni z kouta pokoje už jí ani v nejmenším nenaháněla strach. Dostal, co si zasloužil, rezonovalo Hedvice v hlavě, když se znovu obracela ke stránkám tetiččina deníku.

Zápisků v něm nebylo mnoho. Vypadalo to, že tetička je pořizovala jen příležitostně – možná jen tehdy, když si do místnosti zašla pro nějakou cennost, jejímž prodejem pak zabránila znárodnění domu. Stačilo jen krátce zalistovat, a Hedvika se pročetla k závěrečnému.

17. ledna 1974

Šimek zase slídil. Vím, že tuší, a on ví, že vím. Ale nic nenajde, tuhle skrýš je těžké vypátrat, a dokud budu živa, nedostane k tomu příležitost. Ať si jen láme hlavu, odkud beru věci, které nám vždycky o fous zachrání vlastnictví baráku, ať mi vyhrožuje, ať si na mě čekává ve výklenku nad schodištěm, jen ať se namáhá – ze mě nic nedostane, i kdyby mě měl z těch schodů shodit. Já se zas budu namáhat s tím, abych Hedvičce předala, co budu moct – tak, aby tajemství tohoto domu pronesla dětstvím, aniž by ho vyžvanila, a zároveň tak, aby si na něj vzpomněla, až to bude skutečně potřebovat. Hedvička, to je budoucnost nešťastného rodu Mautnicových, Hedvička, dítě s bystrýma očima a otevřenou hlavou, které jednoho dne dokončí, co jsem započala. Získá zpět sbírky, uveřejní mé studie, jejichž autorství mi ta sebranka akademiků, šovinistických přítelíčků nebožtíka barona, nechtěla přiznat, vrátí do domu Mautnicových spravedlnost a pořádek. Hedvička, ta to jednou dokáže…

31. března 1998

Trvalo půldruhý rok, než jsem k předchozím zápisům mohla připojit tento. Ale nakonec jsme se dočkaly. Dům je jako nový, všechno jsem uvedla do původního stavu, a dole, tam, kde bývala prodejna barev, jsem otevřela výstavní síň.

Expozice nese název „Život a dílo baronky Mautnicové“.

Na vernisáž přišly davy lidí – ze sousedství i úplně neznámí, ba dokonce i tisk. Z horního patra sjel i doktor Šimek. Zkroucený v invalidním vozíku, s tváří svraštělou jak shnilý brambor, očima metal blesky – po stěnách s vystavenými exponáty i po mně. Gratuloval mi však s vřelou horlivostí, jako by si nic jiného než blaho Mautnicových nepřál. Tak jsem mu se stejně srdečným úsměvem nabídla sklenku vína, počkala, až jeho vztekem sevřeným hrdlem sklouzne poslední doušek, a pak jsem se k němu sklonila a pošeptala: „Jak jste mohl být tak neschopný? Vždyť to bylo tak jednoduché!“

Nadávky, které ze sebe se sípáním vychrlil, mě rozjařily, na rozdíl od pohoršených návštěvníků, mezi nimiž zděšený skřet Šimek ml. manévroval jeho vozík zpátky k výtahu. „Já vám ještě ukážu!“ vyhrožoval, než se za ním zavřely dveře.

Obávám se, že k naplnění těch hrozeb už ale nebude mít příležitost. Kouzlo šípové žáby možná léty trochu zesláblo, ale srdce doktora Šimka také. Už na druhý den se domem roznesla zpráva, že ho zmohl infarkt. V jeho věku to však nikoho neudivilo…

Ten večer by se ti, drahá tetičko, líbil.

MARKÉTA PILÁTOVÁ

Všechny starý převleky

O GRÉBOVKA

Markéta Pilátová (1973)

Spisovatelka a novinářka žijící převážně v Jižní Americe. Proslula fantaskními příběhy, v nichž se prolíná česká i jihoamerická realita. Poslední román Tsunami Blues (2014) využívá postupů špionážního thrilleru a také svým zasazením na současnou Kubu, jejíž minulost je spjatá s komunistickým Československem, odkazuje ke klasickým dílům Grahama Greena. Její práce byly přeloženy do šesti jazyků včetně němčiny, španělštiny a portugalštiny.

Vracím se do Prahy. Velkej návrat za všechny velký prachy. Co tu vlastně chci? Byl jsem Vildův společník. A teď mě volá sem. Jeho vnuk. Je to tak neskutečný, že je to až směšný. Ani pořádně nevím, o co mu de. Jen mi zaplatil letenku. Jen mi něco chce. A já se rád podívám do Prahy. Do města, kde leží pohřbený všechny starý převleky. Projdu si Židovský Město, dám si někde v kavárně mizerný kafe a pak se uvidí. Uvidíme, co vnouček chce.

Vypadám jak Robocop. Vždycky jsem se vyjímal. Ať mi šili jak chtěli saka na míru, vždycky jsem vypadal jak opice převlečená za chlápka. „Jseš moc velkej, tak nikoho radši nemlať,“ kladla mi máti na srdce. A pak někdy v pubertě mi došlo, že mám v tý svý velký, ježatý palici mnohem víc než ostatní. Došlo mi to pomalu, ale jistě. Školu jsem zvládal s prstem v nose, ale vypadal jsem, že bych vymlátil duši i z Godzilly. Takže mě nikdo moc nepodezříval z toho, že bych moh pobrat víc rozumu než on. Jedině starej fyzikář Macek to poznal, a ten mi zas kladl na srdce, ať nejsem moc mstivej, že bych moh napáchat ošklivý věci.

Už jsem tady nebyl tak třicet let. Možná i víc, komu by se to chtělo počítat? A když mi ten Vildův vnuk napsal, nebyl jsem zvědavej. Ani trochu jsem nebyl zvědavej na ty kamenný trudnomyslný baráky a smradlavou, kalnou řeku, co o ní Smetana skládal nabubřelou muziku. Netrpím nostalgií ani touhou po tom, abych tady prděl do zmrzlý hlíny. A mám dobrou paměť. Svůj palác mysli, kam se chodím koukat a flusat do kalný vody z Karlova mostu. A jestli nevíte, co ten palác mysli je, tak si přečtěte Cicera. Doma nejsem nikde, a to mi ulehčuje práci. A tý jsem měl vždycky dost. Ne díky bohu. To ne, radši bych nedělal nic a koukal na detektivky, nebo si četl Ovidiovy Proměny. Nicméně, spekulovat na burze mě nebavilo, nebavilo mě ani překládat římský klasiky a kvantová fyzika, co mě na ni tak přemlouval Macek, mě nudila ještě víc než organická chemie. A pak jsem zjistil, že mě baví bejt jenom chytrej a dostávat za to zaplaceno. Vykoumali jsme s Vildou pár strojů, který nikdo jinej neměl. Postavili jsme na ty chytrý mašiny obrovskou fabriku a měli plány a pobočky. Naše turbíny a kovový lopatky potřebovali všude. Konečně mě něco doopravdy rajcovalo. Je to už ale dávno, co jsme budovali impérium. Jenže Vilda byl Žid a nechtěl se odtud hnout, ani když bylo jasný, že mu to náckové dávno spočítali. Já zdrhnul, a on zabejčeně zůstal. A já ho pak vyplatil z koncentráku. Stálo to tenkrát všechny naše prachy, ale bylo celkem jasný, že nikdo nestojí o to, aby se Buchenwald News dostaly do světa, a tak na cestě do Států Vildu odkráglovali někde mezi Lisabonem a Havanou. Prej esesáckej doktor, kterýho poslali na lodi s ním. Prej mu píchl moc velkou dávku inzulínu. Je jedno, jak to bylo, protože když se pak po válce vyvalila všechna ta pravda o lágrech, bylo najednou ložený, že Vilda neměl ani tu nejmenší šanci. V jednačtyřicátým nikdo z těch hajzlů nestál o to, aby nějakej zazobanej Žid, na kterým se napakovali, vyprávěl v Bílým domě, co s ním dělali v Buchenwaldu a v Dachau.

A pak jsem se domů už nepodíval. Prostě jsem všechno hodil za hlavu. Válku, Vildu, fabriky. A dělal jsem něco úplně, totálně jinýho. Vilda by se tomu nedivil. Vždycky mi říkal, že jsem tak trochu hajzl a že mě je pro byznys škoda. Vlastně až po válce jsem začal dělat to, co mi vždycky doporučoval. Prachů za to nebylo tolik, jako když člověk vymejšlí mašiny, jaký ještě nikdo nikdy nevymyslel, ale na druhou stranu jich taky nebylo málo. Moh jsem se hrabat v jazycích, střídat akcenty, jezdit po světě, byl jsem tak nápadnej, až si mě vlastně nikdo nikdy nespojil s tím, co doopravdy dělám. „Je to tak nápadné, až je to nenápadné,“ jak říkal můj oblíbenec Sherlock Holmes. Zvláštní, že si vždycky oblíbíme postavy z knížek, kterejm se nikdy nemůžeme podobat. Nebo stačí, že se jim podobat chceme?

Vždycky jsem žil přesně tak, jak jsem chtěl. To mi taky říkala máma. „Nikdy nežij podle druhejch, protože nikdo to s tebou nikdy nemyslí dobře.“ Máma byla hospodská, skoro tak velká jako já, voněla po guláši a smrděla po pípě, a když ji někdo ze štamgastů plácl po zadku, sbíral zuby eště druhej den. Takže máma věděla svý a její rady jsem si vždycky bral k srdci, a když ne, tejden jsem si nesed. Jedinej, kdo to se mnou ale myslel vždycky dobře, byl Vilda. Že by jeho vnuk chtěl znát tuhle starou historii? K čemu by mu asi tak byla? Zjistil jsem si, že se vrátil z Ameriky na Divokej východ po revoluci a dělal ekonomickýho poradce nějakýmu ministrovi s fialovou kravatou. Vystudoval totiž ekonomii, panáček. To by asi Vilda hodně neschvaloval. Školy neuznával, študovaný lidi mu byli protivný, protože sám žádný školy neměl. Měl rád inteligenty, to zase jo, ale takový ty přirozený, který nepotřebujou vysedávat pět let nad knížkama, aby pochopili, co mají v životě dělat. Vilda začínal u rodičů v obchodě s peřím a pak dělal u mý mámy v hospodě pingla a přitom vymejšlel stroje, zlepšováky, a když mi je jednou ukázal, nadchlo mě to. Oba jsme viděli, že jsme si souzený. A jeho vnouček se teď začal v Praze otáčet, koupil pár komunistickejch lokálů, který chce předělat na nóbl podniky, a možná má pocit, že by měl dostat zpátky dědovu fabriku. Všecky možnosti jsou možný, jak už jsem si tolikrát ověřil. Nechci se ale nechat překvapovat. Překvapení fakt nemám rád. A tak přemejšlím, s čím by asi tak ten kluk moh chtít píchnout? Podle fotek, co jsem si opatřil, je to xerox Vildy. Hubený, vpadlý tváře a černý oči, pod nima skoba nosu. Jenže jsem si jistej, že by ho Vilda nesnášel. Možná jsem ale nespravedlivej, alergickej na všecko, co patřilo k Vildově rodině. Ale stejně, Vilda prostě neměl rád tyhlety opatrný, nemastný neslaný typy. Když jsem si tak prohlížel ty fotky, viděl jsem chlapíka, co se vyzná a nevyzná zároveň. Nevyzná se v sobě. To se dá poznat podle toho, jak se díváš do objektivu. Řeč těla a tyhlety pozorovací techniky se daj zkrátit na polovinu, když se pořádně koukneš na oči. Ruce, držení těla, všecko se dá kontrolovat a naštudovat. Kromě očí. Ty, co sou srovnaný, maj v očích klid. Tenhlecten je má jak plynový hořáky, co ho spalujou zevnitř. A to není dobrý. Jenže jsem zvědavej. To byl vždycky můj největší problém.

Dal si se mnou sraz ve vinárně vedle Grébovky. Už to je, řekněme, signifikantní. Vedle stála Vildova vila. A v ní ta sbírka soch, co ji měl jak nějakej fetiš. Do něčeho vrážet všechny ty prachy musel. A pak zůstal z hrdosti, z blbý hrdosti. Tohle mi táhne hlavou, když si dám nedobrý víno z místních sklepů, co je tak hrdě plněj břečkama, který jim tady na tom svážku už od Karla IV. rostou. No. Člověk má vždycky ochutnat, o co se místní snažej. Výhled se mi ale líbí. Přes smog je vidět kousek Prahy, jak jsem ji kdysi znal. Jak ji vidím dodneška, kdykoli si vzpomenu. Někdy si Prahu maluju uhlem a každej detail je na svým místě. Špice kostelů a hejna holubů pod cárama mraků. Jen pach ulic do těch obrázků nedostanu. Ten kouřovej, smogovej tón s kanálovou příchutí, na jaře přibarvenej do šeříkova. Kolem parku začínaj měkce kroužit skvrny světel z pouličních lamp. Ještě je dost zima a drobně do ní mrholí. V parku pobíhají fitness pomatenci v barevných větrovkách, k večeru se pod lampama rojej jak lišajové. Vinárna je stylová, ale úplně prázdná. Možná se tady pije jen o víkendu, jako všude jinde, kde lidi přes tejden vydělávají na to, aby to za dva dny volna mohli prolít hrdlem. Každopádně tady sedím sám a zírám do velký zavařovačky plný korkovejch zátek, co patřej k povinný výzdobě každý nóbl putyky s vínem.

Přišel k mýmu stolu úplně tiše, jak mlsnej kocour. Drahá aktovka a levný boty. Neptal jsem se ho, jak mě poznal, protože mě pozná každej. Vlasy mám šedivý, ale figura se mi stářím nijak nescvrkla ani neseschla. Pozdravíme se a mně se nechce mu říkat, ať jde k věci. Mám rád dlouhý jednání, rád při nich pozoruju oči lidí. Jak se měněj, jak se jim úžej a rozšiřujou panenky. Úplně mě ale rozhodí, jak se v reálu podobá Vildovi. Jak má jeho pohyby. Jako by mi někdo bodnul tlustou jehlu s tupou rezavou špičkou přímo do srdce a pořádně tam s ní zakvedlal. Syn mu nebyl takhle podobnej. Ten je mrtvej už dlouho, dostala ho rakovina ještě hodně mladýho, a tak je možný, že si spíš ani nepamatuju, jak vypadal. Vnuk je ale víc než jen Vildova kopie. Dokonce mluví jako Vilda. Nejdřív mě to mate. Pak si zvyknu. Dělá zbytečný pauzy a myslí si, že tím působí hluboce a moudře. Stejný chyby. Copak se ty geny nedaj nějak líp předat? Začne mi něco vyprávět o sobě. Jako by mě to mělo zajímat. Dávno mně tyhle informace přestaly zanášet mozek. Jenom poslouchám způsob, jakým mluví. Teď už to není mlsnej kocour. Je to nervózní pes. Nemusím posuzovat nesrovnalosti v jeho životní story, abych přesně chápal, že si ji celou pečlivě vymyslel a vydizajnoval ve svý hlavě, aby ji pak mohl libovolnejm lidem libovolně předvádět. „Tak jo, díky za info,“ poděkuju zdvořile.

Sedí a kouří. To se k jeho image slušňáka moc nehodí. Slyšel prý, že já a jeho dědeček… ehm… že jsme si byli blízcí. To jsme byli. „Nevzal jsem vás sem náhodou, myslím sem, do Grébovky.“ „To by došlo i debilovi,“ odpovím. Málem si pobryndá drahým vínem levnou košili. Neví moc, co se mnou. Chce se mu to vybalit, ale mně se ještě nechce to poslouchat. Mlčíme. „Vy už jste tady od války nebyl?“ „Co bych tady dělal?“ „Nevím, já jsem se tady nenarodil, ale táhlo mě to sem vždycky. Chtěl jsem poznat místa, kde dědeček s babičkou žili.“ „Lidi sou různý.“ Zase pauza. V jeho očích se nervozita začíná měnit na vztek. Má na sebe vztek. „Mluvíte pořád skvěle česky.“ „To je možný, dívám se na netu na český zprávy.“ „Prý jste polyglot.“ „Ani ne, jenom mám rád latinu. Už od školy. A když se naučíš latinu, ostatní jazyky jsou sranda.“ „Jdou po mně.“ A bylo to venku. Trochu moc rychle na můj vkus. Prej má pocit, jako by ho někdo sledoval. „A proč si nenajmeš nějakou ochranku?“ „Nikomu nevěřím.“ „Ale já nedělal tvýmu dědovi gorilu.“ „Já vím, byli jste společníci ve firmě, partneři. Babička říkala, že i jinak… že jste si byli opravdu blízcí.“ „Jo, to jsme teda byli. Tvůj děda byl podobojí, ale to byla tenkrát spousta lidí. Doba byla před válkou vášnivá, poživačná, žádný opatrný konzumování jako teď.“ Pozoruju jeho zorničky. Rozšířily se mu potlačovaným odporem. Babička ho jistě informovala mnohem podrobněji. „Proč bych ti měl pomáhat? Kvůli Vildovi? Protože seš jeho vnuk? Nenech se vysmát. Sám nevěříš, že by mě něco takovýho mohlo zajímat.“ „Prý jste zabil jeho vraha. Říkala babička.“ „Jo? A kdy ti to říkala, na smrtelný posteli? A i kdyby jo, tenkrát byla válka. Prostě jeden Čech zabil nácka, co mu zabil kamaráda. To je celý. Já tě nemůžu chránit, chlapče, protože ani nevím, proč po tobě dou a proč bych to měl dělat. Ale díky za pokec a výlet do Prahy.“

Měl pravdu, Vildova vraha jsem vyčmuchal. Použil jsem všechny možný dovednosti. Toho hajzla s injekční stříkačkou, kterou píchnul Vildovi moc velkou dávku inzulinu, jsem v Argentině, kam po válce ta špína zahnula kramle, hodil do škarpy v Buenos Aires, za stanicí Centrángolo. A možná mu ji ani nepíchnul, možná kápl božskou, protože moje mučení bylo kapánek efektivnější než to jejich válečný. Každopádně se mi přiznal, ale i když to bylo vynucený přiznání, bylo mi to jedno, ten chlap makal v koncentráku jako doktor. Asi tam pacienty zrovna neopečovával. Neměl jsem to Zdence vykládat. Stejně si jen potvrdila, že to byly vyhozený prachy, tenkrát. Nikdy nezapomenu na to, jak žebrala, abych Vildu nezachraňoval. „Co nám zbyde?“ Kňučela jak zkopaná fena. Nenáviděl jsem ji. A měla pravdu, nezbylo jí ani ň. Jenže, na rozdíl ode mě, se o sebe neuměla postarat. Ve Státech to měla těžký. Mladá už nebyla, děcko na krku. Bylo mi jedno, jak se protlouká. Nezajímalo mě to. Po tom, co ho nechtěla zachránit, pro mě přestala existovat. A teď bych měl já zachraňovat jejího vnuka. „Tak jo, vybal to, kdo po tobě de a proč si myslíš, že já bych s tím moh něco udělat?“ „Jde o tu vaši fabriku tady. A o všechny pozemky a domy dělníků. Chtěl bych požádat o restituce. Samozřejmě s vámi!“ dušuje se hošíček. „A možná proto mě někdo sleduje, jde o velké peníze.“ „Restituce, říkáš…?“ Vyslovil to slovo, jako když hladovej pes sežere libovej bůček. Každá hláska v tom cizím nadějným slovu byla plná šílený touhy. Teď už mě jenom zajímá, jak to chce udělat. Jakej má plán. Hezky se to zvrtlo. Nechám ho to slovo říct ještě jednou, abych se ujistil. Pak musím získat čas. Je dost pozdě, dávno se setmělo a tenhle park není zrovna jednoduchej terén, všechno do kopce nebo z kopce a mně je už přes osmdesát. Musím získat nějakej čas. Musím ho vytvořit. A pak toho cukrouška musím vytočit. Strefit se přímo do černýho. „Nechápu, proč bys zrovna ty měl něco restituovat. Seš vnuk, ničím si nezasloužíš žádný Vildovy ani moje prachy. Seš nula, která sem ze Států zdrhla, protože tam by nikdy nic sama nedokázala. Radíš tady nýmandovi, co ví o kapitalismu kulový, a myslíš si, že je to kariéra. A teď, když se začalo restituovat (to slovo vyslovím pomalu a pečlivě), bys měl něco dostat? A proč? Protože se díky nějaký kosmický ironii menuješ Šantavý?“

Poslouchá mě a oči mu hoří vzteklým, chladným plamenem. I Vildovy oči před válkou uměly takhle hořet. Ještě kousek, ještě trochu dříví na podpal, a neovládne se, a já se dozvím, jak moc to má všechno promyšlený. Zbraň ale nemá, když přišel, tak jsem si ho dobře prohlídnul. Není to typ, kterej by uměl střílet. Moc nervózní na pistoli. Malej sráč, co teprve začal chodit do mafiánskejch jeslí. Bude na to někoho mít. Někoho, kdo ještě nepřišel. Ještě mu nedal znamení. Ještě něco potřebuje. Proto se ovládá. Zoufale rychle musím vymyslet další přesnej zásah, abych se z jeho očí dozvěděl, odkud ten někdo, kdo za něj má udělat špinavou práci, přijde. Ale radši nespěchám. Vím, co chci. A znám se tak dobře, že bych z toho moh skládat maturitu. A jsem hrdej, že jsem sám sebe dokonale prokouknul. Většinou si každej jenom lže do kapsy. Já se naučil to nedělat. Ostatním lžu často, klidně, a jak se mi to hodí. Sobě ale nikdy. Cítil se tak Vilda? Říkal si, že si nechce lhát, že nechce, aby mu ze sebe bylo na blití. Jak jsem mu tenkrát rozuměl! Byl bez sebe vzteky. Z toho, jak se všichni tvářili, že se vlastně nic moc neděje, jak couvali, jak se plazili, jak pak Beneš kapituloval, jak se Židi nebránili, jak všichni, i já, utíkali jako krysy a pavouci z děravý lodi. On si kufry nesbalil, místo toho začal organizovat odboj. Tenkrát jsem mu nic nevymlouval, neříkal jsem mu, ať jede se mnou, do ničeho jsem ho netlačil. Miloval jsem ho i s jeho směšnou, nebezpečnou hrdostí, i s jeho potřebou zakládat rodinu a mít všechno. Nikdy jsem nikoho nepředělával, možná z pohodlnosti, možná z nechuti k těm mrňavejm lžím, co si lidi střádají po kapsách a snažej se z nich udělat velkou pravdu o sobě. Jenže ta hrdost nebyla Vildova lež, byl to on, byl hrdej až na půdu a dojel na to. A já se ho pak pokoušel zachraňovat, protože mi nešlo o žádný prachy, ale o něj, bylo mi jedno, že jsem náckům vysolil šest milionů, což se rovná dnešním šesti miliardám, nebo triliardám, to je jedno, říkal jsem si, že ty prachy jsou stejně absurdní jako Vildova hrdost, že se to prostě všechno takhle vyrovná. A věděl jsem, že ho nikdy nenechaj jít, a přesto jsem ty prachy zaplatil. Chtěl jsem ale, aby se třeba aspoň na chvíli zase moh cejtit jako člověk, a ne jako zvíře zahnaný do kouta.

Tak co bude, mladej, dívám se na něj a chce se mi ho kopnout pod stolem. A pak mě to přestane bavit. Není v tom netrpělivost, ale prostě už mi připadá otravný, jak čekáme na někoho, kdo má přijít a nejde, a vnouček z toho začíná bejt kapánek nervní. Nebo jsem paranoidní? Jsem jako ti pomatení dědci, co si představujou, že každej, kdo je jim jen trochu podezřelej, jim chce ukrást peněženku a zlámat jim kosti a pohodit je u popelnice, ze který zrovna vytáhli starý oblečení, co jim ještě možná padne? Vilda říkával, že cena za velkou představivost je strach. Vždycky mi ji vyčítal, tu představivost, a vždycky z ní celkem slušně prosperoval. Mám mohutný, ale už křehký tělo. Můžu do sebe ládovat kolik chci vápníku ve velkejch kapslích, ale cítím, jak už to prostě není ono. Takže bych se měl zdekovat, měl bych něco vymyslet. Jenže dostávám strach. Strach, že už to nezvládnu. Nezvládnu to zrovna ve městě, kam jsem zahrabal všechno to starý a nepotřebný haraburdí vzpomínek na skvělou jízdu předválečných let, na široký Vildovy ramena a na míru šitý bílý košile a hedvábnou kůži pod nima. Vidím před sebou jeho siluetu, fešácky přehozenej bavlněnej šál, stojí támhle kousek od brány do parku, opírá se o popraskanou zeď, představuje si svou novou vilu a popotahuje z retka. Chodívali jsme sem často. Já a Vilém Šantavý. Netvor a panna. V noci jsme jen tak posedávali na lavičkách, nebo leželi pod rozkvetlýma kaštanama, kouřili a drželi se za ruce. Kam mě asi tak jeho nepovedenej vnouček touží odhodit? Do kontejnerů kousek od parku, nebo do tý malý říčky, co teče za plotem? A našel by mě pak nějakej čokl, co ho půjdou ráno vyvenčit? Svedou to pak na mladý feťáky, co vysedávají za kamennou bránou? Nebo na zpovykaný Rusáky, co kurvěj baráky kousek odtud? Nebo na toho nevkusnýho uhlobarona, co zboural Vildovu krásnou vilu a postavil místo ní luxusní betonovej bunkr? Klepu pod stolem nervózně nohou a začínám se potit. Raděj se možná naposled nadechnu svý vlastní vůně ještě nezkalený studeným strachem. Ucítím parfém, kterej mi dával Vilda každej rok k narozeninám. Už mu dali tolik jmen a vystřídaly ho různý značky, ale základ je pořád stejnej – těžká, pižmová vůně drobounkejch jelenů kabarů, kteří si s ní značkujou území. Dneska už se to vyrábí synteticky, ale před válkou bylo všechno pravý, kožichy i pižmo kabarů. Čichnu si k zápěstí, kam si tu vůni každý ráno, od té doby, co mi Vilda dal první lahvičku, kápnu dvě nebo tři kapky. Je to možná víc než jenom afrodiziakum. Každý ráno mi to dává pocit, že mám ještě žít. A ani teď se mi ještě nechce tak úplně hodit ručník do ringu, i když si ten homofobní cucák v levně střiženým obleku, co si nás dovoluje soudit a zároveň chce naše prachy, myslí, že mě má v hrsti.

Ale můj plán je směšně jednoduchej, takový totiž nejlíp fungujou. To mám z Marka Aurelia. Dívám se na Vildova vnuka. Mele zase o těch restitucích, zní to nějak komplikovaně, významně mi odhaluje jména svých právníků. Mne si ruce, poposedává, vrtí se na židli. Pak se zvedne a jde na záchod. Teď anebo nikdy. Zvednu se taky a jdu za ním. Cestou se mi podaří převrhnout židli, rachot se v prázdný vinárně rozlíhá jak v jeskyni plný vyplašenejch netopýrů. Počkám, až vyleze z kabinky. Stoupnu si za jedny záchodový dveře, a když si myje ruce a suší je slušně v hukotu vysoušeče, natáhnu si zánovní kozinkový rukavice. Bodnu co nejpřesnějc. Jedním švihem. Čistá práce, jako za starejch časů. Jako když se ještě Marcus Aurelius četl povinně v originále. Sesune se jak nahnilej kus špalku. Dobrej bože, budu se s ním muset tahat do kabinky! Ale není těžkej. Našteluju ho tak, aby ho našli co nejpozdějc. A aby krev tekla do mísy. Hukot a krvavý kola na vodě v hajzlu. A v mý hlavě tichá chvilka moci. Vilda by se mě určitě zeptal: „Jaký to je, někoho zabít?“ Nechci mu lhát, a tak mu taky v duchu odpovídám, že zabít jeho nepovedenýho vnuka pro prachy bylo stejně sladký jako oddělat jeho vraha. Dalo mi to sílu. Sílu prát se dál. Tenkrát jsem se pral se životem bez něj a jeho těla, a teď se peru se stárnutím, s pocitem vysychání a mizení a krabatění. Tu sílu jsem potřeboval. Najednou nikam nespěchám. A tak si taky hezky umyju a slušně vysuším ruce. Vychutnám si, že jsem to zvládnul i tady. I v tomhle městě nafintěným do ušmudlanejch šatů ze skříně zašlý slávy. Zaplatím. Za nás za oba. A jestli se už nebojím, že někdo přijde? Někdo, koho si to holátko najalo? Možná jo a možná ne. Strach způsobenej chorobnou představivostí se totiž dá časem zvládnout. Takže si představujte dosyta, co chcete! Strach o mě mít nemusíte. Už na mě čeká řidič. Letadlo letí za dvě hodiny. To si ještě stihnu na letišti dát něco ostřejšího. Zasloužím si to. Advokáti, co jejich jména chlapeček sypal důležitě z rukávu, se teď budou muset otáčet. Ale podplatit poldy, aby tu mrtvolu přihráli někomu jinýmu, není v post-ost-řiti, jako je máti Praha, žádnej problém. A všechny restituční papíry už sou taky nachystaný. Jen to podepíšu.

MICHAL SÝKORA

Percy Thrillington

O POHOŘELEC

Michal Sýkora (1971)

Univerzitní pedagog a literární vědec (mj. autor monografie o díle Vladimira Nabokova). Pro mnohé bylo poněkud překvapivé, když se pustil do psaní detektivek. Po Případu pro exorcistu z roku 2012 publikoval další tři detektivní romány, v nichž vraždy v Olomouci a okolí vyšetřuje policejní tým komisařky Výrové. Tři z jeho knih byly úspěšně převedeny do televizních minisérií.

Když komisař Mojmír Skorec odcházel do důchodu, jeho kolegové nepochybovali, jaký dárek na rozloučenou jej potěší nejvíc. Všichni znali jeho celoživotní vášeň: detektivův koníček byl stejně věhlasný jako jeho nejslavnější případy. Už jako dítě Skorec vynikal hudebním talentem; v rodném maloměstě záhy získal pověst místního Mozarta, jenž se už ve dvanácti letech stal atrakcí, která nesměla chybět na žádné z městských akcí. Všichni mu prorokovali oslnivou kariéru pianisty. On sám se s tímto snem plně ztotožnil. Jeho parádním kouskem se stala Beethovenova Sonáta č. 4 Es dur; na vystoupeních udivoval a dojímal posluchače precizní interpretací všech témat sonáty, citlivým zvládnutím leggiero pasáží, kontrastem meditativní druhé věty s hravostí finálního ronda, zvládnutého s dětskou naivitou, kongeniálně odpovídající skladatelovu záměru.

Ze školy nastoupil rovnou na konzervatoř, kde přijímací komisi zaujal Beethovenovým Rondem G dur, s dokonalým vystižením jeho rokokové hravosti. Doma jej považovali za génia. Nicméně na konzervatoři se takové pověsti netěšil, protože limitů svého talentu dosáhl v šestnácti a dál se nedokázal vyvíjet. Když po letech, už jako pražský detektiv, Skorec poslouchal své juvenilní nahrávky, jasně slyšel proč. Každá nota sice byla na svém místě, každý tón zněl přesně, ale víc nic. Technická preciznost nedokázala nahradit cit; lyrické pasáže zněly studeně a neemotivně.

Jenže to mladý Mojmír netušil. Zhýčkaný pozorností, které se mu dostávalo jako dětské hvězdě, špatně snášel, že v prostředí skutečně talentovaných nikoho neuvádí v úžas. Klíčil v něm pocit nedocenění, který ještě umocnilo to, že konzervatoř sice zvládl, ale na hudební akademii jej nepřijali. Před osmnáctiletým klukem, který snil o světě koncertních síní, se teď otevřela kariéra učitele polotalentů ve stejném zapadákově, v jakém se narodil. Aby se jeho deprese ještě zhoršila, místo umístěnky obdržel povolávací rozkaz. Bezbřehé zoufalství ze zničených vyhlídek a z armádní buzerace Mojmíra zdeptalo. Naštěstí se jej zželelo jednomu z důstojníků, který inteligentnímu mladíkovi navrhl, že se mu služba zkrátí na pět měsíců, když se zapíše na policejní školu. Nabídka se stala příslovečným stéblem, jehož se tonoucí Mojmír chytil.

Na nové škole zazářil – láska k hudbě jej vybavila schopnostmi, díky kterým vynikl mezi spolužáky a které založily i jeho úspěšnou policejní kariéru: přesnost, pozornost, smysl pro detail, výborná paměť. Jako nikdy nezapomněl na jedinou notu, tak i jeho vyšetřování bývala pedantská, se smyslem pro abstrakci, s precizně vedenou administrativou. Láska k hudbě jej však neopouštěla. Skorec proslul svou sbírkou nahrávek českých klasiků, ale také výrokem: „Nic člověka nepotěší víc, než když si po vyřešení případu může v klidu vychutnat Leoše Janáčka.“

Takže když vrchní komisař Skorec odcházel do důchodu, kolegové mu jako dar na rozloučenou vybrali švýcarský gramofon, aby si mohl svou sbírku vinylů vychutnat ve vynikající zvukové kvalitě.

Bylo mrazivé sobotní dopoledne, čerstvý sníh se blyštil, jako kdyby toho rána vyšla dvě slunce, a Skorcův dlouholetý kolega Martin Dráb dle předchozí domluvy přivezl penzionovanému komisaři dárek, který mu předevčírem při rozlučkovém večírku jeho kolegové slavnostně předali. Byla to pro něj příjemná povinnost; Dráb se svým šéfem sdílel zájem o hudbu a věděl, že až gramofon zapojí, Skorec vytáhne nějaké vzácné elpíčko a ještě k němu připojí zasvěcený výklad. Dráb propadl lásce ke klasické hudbě Skorcovou zásluhou, díky čemuž si z nich obou dělali kolegové legraci, že by pro ně ideálním případem byla vražda harfenistky České filharmonie. Když zprovoznili gramofon, starý detektiv připravil kolegovi nečekané překvapení: otevřel skříňku pod televizí, jejíž obsah před ním dosud zůstával utajen. Martina Drába nepřekvapilo, že i zde Skorec skladoval desky. Překvapilo jej, jaké. Místo Dvořáka či Janáčka totiž skříňka obsahovala všehochuť zvučných zahraničních jmen.

„Tohle jsem ti ještě neukazoval,“ začal Skorec a předvedl Drábovi nejeklektičtější část své sbírky. Její základ položil v sedmdesátých a osmdesátých letech, když kromě klasiky nakupoval i licenční alba. Společně procházeli tituly a Dráb žasl: Armstrong, Cash, Beatles, Genesis, Pink Floyd… Na závěr Skorec z fochu vytáhl dvojalbovou výběrovku Paula McCartneyho, nostalgicky pohlédl na obal a řekl: „Díky tomuhle elpíčku jsem vyřešil svou první vraždu…“

Dráb pozvedl udiveně obočí. Tahle informace samozřejmě nemohla zůstat nerozvinuta. Prozatím nechali gramofon vypnutý, posadili se do křesel a Skorec oběma dolil do šálků čaj.

„Psal se leden 1992,“ dal se Skorec do vyprávění. „Ta doba byla pro policajty noční můra. Spousta lidí si myslela, že je dovoleno vše, a když jsi trval na dodržování pravidel, dívali se na tebe jako na relikt totality. Tehdy jsme se potýkali s vlnou sebevražd. Řadě lidí se zhroutily jejich podnikatelské sny. Šli do byznysu, ale neuměli to, učili se za pochodu a krachovali. Pověstný Klausův výrok, že špinavé peníze neexistují, si mnoho podnikavců vyložilo po svém, a tak se standardními metodami podnikání stalo neplacení faktur, podvody, všemožné machinace. Tenhle případ byl pro tu dobu typický. Zavolali nás do jedné stavební firmy. Sekretářka ráno přišla do práce a v kanceláři našla jednoho ze svých šéfů oběšeného. Protože šlo o podezřelé úmrtí, dostal jsem za úkol vše prošetřit.“

Stavební firma Kolář & Roman sídlila v podkroví barokního měšťanského domu na Pohořelci. Okna nabízela úchvatný pohled na hradčanské panorama. Mojmír Skorec si velmi dobře pamatoval ráno, kdy dorazil na místo činu: historická kasárna, dominující náměstí, se ztrácela v mlze a smogu, dlažební kostky se leskly a klouzaly, ze starých domů se odlupovala omítka a zdevastovaný barokní pomník Jana Nepomuckého v klaustrofobním namodralém přítmí působil spíše jako náhrobek bezdomovce než vzpomínka na mučedníka a českého patrona.

„Sebevražda jednoho z majitelů zaměstnance překvapila, protože mrtvý Miloš Kolář byl oblíbený a všichni se domnívali, že firmu čekají zářné zítřky. Když jsem dorazil na místo, mrtvého už odřízli a nechali odvézt. Jeho kancelář, vzorně uspořádaná a asepticky uklizená, byla místnost v půdní vestavbě, takže strop tvořily trámy krovu a z okna se nabízel výhled na historické střechy. Z jednoho z těch trámů visel zbytek nylonové šňůry, pod ním ležela převrácená židle a na stole jsme našli dopis na rozloučenou. Podle patologa smrt nastala asi v deset hodin večer, nic nenasvědčovalo cizímu zavinění.“

Martin Dráb na Skorce smutně hleděl. „Oběšení je hrozná smrt,“ řekl. Dnešní slunečné odpoledne s čerstvou nadílkou blyštivého sněhu v ničem nepřipomínalo to ponuré tmavomodré ráno. V oběšencově kanceláři museli rozsvítit všechna světla, aby z ní vytlačily deprimující bezútěšnost, a policejní patolog Skorcovi ukázal dopis na rozloučenou.

Už nemůžu dál a tohle je jediná cesta.

Nedokážu dál zvládat samotu a stálý tlak. Firmě se nedaří a já za tuto situaci nesu odpovědnost.

Beru si život po důkladné úvaze, má další existence by působila jen problémy lidem, které mám rád. Už dál nedokážu žít s výčitkami svědomí, že kvůli mým chybám by řada lidí mohla přijít o živobytí. Prosím, odpusťte mi všichni.

Adélo, odpusť mi, chtěl jsem být lepší otec, ale selhal jsem.

Miloš Kolář

Adélo, na pohřbu mi dej zahrát tyto skladby:

Beatles LP Help: Tell Me What You See

Here Today (McCartney, Tug of War)

Percy Thrillington, písnička č. 3

Do detailů chodu firmy Skorce zasvětila sekretářka, čtyřicátnice s uplakanýma očima, která si třesoucí se rukou zapalovala cigaretu, určitě ne první, jak naznačoval vzduch v její kanceláři. Mrtvý ing. Kolář byl rozvedený, ale žil s dcerou, která studovala pedagogickou fakultu. Bývalá žena před třemi roky zemřela na rakovinu a dcera se přestěhovala k otci. „Ale moc spolu nevycházeli a pana inženýra to trápilo. Netušila jsem ale, že tolik…“

„Bylo dneska ráno vše jako obvykle?“ zeptal se Skorec sekretářky.

Dotazovaná do sebe třaslavě natáhla kouř a zatoužila po upřesnění: „Co?“

„Třeba dveře, byly zamčené dveře?“

„Ano,“ utřela si sekretářka oči cípem kapesníku. „Chtěla jsem panu inženýrovi dát na stůl dnešní noviny, když… On tam visel.“

„Dveře do jeho kanceláře nebyly zamčené?“

„Ne, on nikdy nezamykal. Jemu stačilo, když byly zamčené ty dveře ke mně.“

Skorec se ohlédl přes rameno. Z pracovny sekretářky vedly troje dveře: na chodbu, a pak dvoje proti sobě – jedněmi se vstupovalo k mrtvému, protější zůstávaly zavřené. „Tyhle vedou kam?“ zeptal se.

„Do kanceláře inženýra Romana, druhého majitele,“ řekla sekretářka. „Ten to chudák ještě neví. Včera jel pracovně do Tábora. Pan inženýr (kývla hlavou ke dveřím mrtvého) to určitě udělal včera, aby mu v tom snad pan inženýr (hlavou kývla k druhým dveřím) nezabránil. Oni byli kamarádi.“

„Kdy přijde inženýr Roman do práce?“

„On to neví…“ zopakovala sekretářka. „Chudák, co jen bude dělat?“

Odpověď na otázku se Mojmírovi naskytla o půl hodiny později, když se společník mrtvého zhmotnil do vytáhlého padesátníka, jehož by bylo možné považovat za elegantního člověka, kdyby do práce nepřišel v tmavomodré šusťákové soupravě s logy Puma na nohavicích, rukávech i prsou. Ing. Romana smrt partnera zdrtila, ale odpovídat na Skorcovy otázky dokázal. Firmu založili hned v devadesátém roce. Práci měli rozdělenou – Roman se staral o ekonomický chod a sháněl zakázky, zatímco Kolář komunikoval s projektanty a stavbyvedoucími. Až do loňska se jim vedlo. Pak ale začaly problémy, zákazníci neplatili, zatímco oni zaměstnancům mzdu vypláceli, a firma pomalu šla ke dnu.

Roman seděl ve své kanceláři a ztrápeně líčil, jak reagoval jeho partner, když se o obtížích dozvěděl. „Miloše to vzalo,“ vzdychl. „Řekl jsem mu to před měsícem, protože jsem se pořád domníval, že to nějak vyřeším. Strašně jsme se pohádali. Miloš si myslel, že je to moje vina, možná vám tady Zdena (ukázal na dveře vedoucí k sekretářce) o té scéně říkala.“

Paní Zdena byla loajální zaměstnankyně, takže Skorec přiznal, že nikoliv.

„Nicméně, tak zlé, aby se kvůli tomu zabil, to nebylo…“ Roman složil tvář do dlaní.

„Znal jste majetkové poměry pana Koláře?“

„Miloš měl byt, auto, staral se o dceru. Konkurence je velká, lidé peníze nemají, takže jsme nijak nezbohatli.“

„Žádné další příbuzné neměl?“

„Ne, jen Adélu.“

„Podíl tady ve firmě měl padesátiprocentní?“

„Ano, ale ten podíl připadne mně.“

„Vám?“ podivil se Skorec.

„Měli jsme dohodu. Partner nesměl svůj podíl prodat nebo zastavit bez souhlasu toho druhého, měl předkupní právo a v případě úmrtí jednoho podíl připadne druhému.“

Skorec udiveně pozvedl obočí.

„Připadá vám to divné?“ zeptal se Roman. „Víte, my jsme s Milošem začínali od nuly, do firmy jsme na začátku vložili hlavně čas a naši práci, vstupní kapitál byl minimální, protože jsme prostě neměli peníze. Nekumulovali jsme žádný zisk. To, co jsme vydělali, šlo hlavně na platy a na to skromné vybavení, co tady máme. Miloš byl rozvedený, s dcerou nevycházel, já jsem na tom podobně, takže jsme se dohodli, kdyby se někomu z nás něco stalo, tak aby ten druhý neměl problémy s dědickými tahanicemi. Adéla je s takovým řešením srozuměná. Podle Miloše stejně nikdy neměla o případné převzetí firmy zájem. Mimochodem – Adéla to už ví?“

„Ano, kolegové jí to už oznámili.“

„Ona není zlá holka, prostě s tátou nevycházela. Miloše to trápilo. Budu za ní muset zajít, bude potřebovat peníze, sama ještě studuje.“ Najednou se zarazil a podíval se na Skorce. „Nebude to ničemu vadit, že ne? Když za ní půjdu a dám jí peníze.“

Skorec neměl námitek. Zbývalo prověřit jen posledních pár detailů. „Všechno potvrzovalo, že šlo o sebevraždu. Šetření nepřineslo žádné pochybnosti. Dopis na rozloučenou psaný rukou mrtvého, ve výpovědích neexistovaly rozpory, cizí zavinění vyloučil jak patolog, tak forenzní technici. Vzpomínám si, že jsem asi o týden později seděl v kanceláři, pročítal zprávy a výpovědi. Ta sebevražda vypadala jako z učebnice, ale přesto se mi něco nezdálo. A pak jsem si znovu pořádně prohlédl Kolářův dopis.“

Dráb to živě viděl. O dvacet pět let mladší Skorec sedí v kanceláři vybavené dřevotřískovým kancelářským nábytkem z osmdesátých let a před sebou má v sáčku na důkazy dopis na rozloučenou. Vedle, v jiném sáčku, leží plnicí pero, kterým mrtvý napsal dopis. Zpráva z laboratoře potvrzuje, že předmětný dopis byl skutečně napsán předloženým perem. Síla hrotu, jemné zakřivení špičky, druh inkoustu, vše odpovídá. Soudní grafolog potvrdil pravost podpisu. Skorec vytáhl list ze sáčku. Technici jej už prohlédli, takže se nemusel bát, že nějaký důkaz zničí. Zvedl dopis co nejblíž k očím. Nic. Podíval se proti světlu. Nic. Běžný kancelářský papír, popsaný plnicím perem. Vytáhl ze zásuvky lupu a projel s ní řádky… Ano, tady. Zhruba v třetině dopisu bylo zřejmé, že slova „já za tuto situaci nesu“ Kolář napsal dvakrát přes sebe. Skorec místo lupou důkladně prohlédl. Kolářovi při psaní nejspíš došel inkoust, vyměnil v peru bombičku a slova přepsal. Je na tom něco zajímavého? Ne, ale je to zvláštní. „Představ si, že chceš spáchat sebevraždu, jsi v hrozném psychickém stavu, a při psaní dopisu ti dojde inkoust…“

„Já nikdy sebevraždu nepáchal, ale asi by mě to vytočilo,“ řekl Dráb.

„To jsem si říkal taky. Co bys udělal? Zdržoval by ses s výměnou bombičky? Já ne. Já bych popadl, co bych měl při ruce, a pokračoval v psaní…“

„Jak víš, že tohle přesně ten mrtvý neudělal?“ zeptal se Dráb.

Skorec z důkazního sáčku vytáhl pero Parker, rozšrouboval je a podíval se na bombičku. A tady jej zarazila další podivnost. Bombička byla z půlky prázdná. Přece na těch pár řádků nemohl vypotřebovat půl bombičky? Ze složky vytáhl daktyloskopickou zprávu, potvrzující, že na peru jsou jen otisky zemřelého. O bombičce ani slovo.

První, co udělal, bylo, že s dopisem a perem zašel znovu za techniky. Jeho předpoklad byl správný. Inkoust z bombičky v peru odpovídal inkoustu ze spodních dvou třetin dopisu. Na komparativní analýzu brali vzorek inkoustu z podpisu.

„Můžete tedy udělat test na inkoust z horní třetiny?“ požádal Skorec forenzního technika.

„Jistěže.“

„A ještě mi povězte, kolik inkoustu jste z toho pera brali?“

Technici si udiveně vyměnili pohledy. „Jen kapku,“ řekl jeden.

„A pak ještě pár čar na papír pro porovnání hrotu,“ dodal druhý.

„Tak tohle byla doopravdy záhada,“ řekl Skorec Drábovi.

„Kdybys hned v úvodu neřekl, že jde o vraždu, čekal bych, že se celá záhada s perem vyřeší nějakým jednoduchým, racionálním způsobem. Že se nakonec ukáže, že o záhadu nejde.“

„Vysvětlilo se to racionálně,“ odpověděl Skorec. „Ale o záhadu šlo. Mně to pořád vrtalo hlavou. Píše dopis na rozloučenou, ale zdržuje se výměnou bombičky. Ale jaké bombičky? Z půlky už vypsané. Kde ji vzal? Jestli měl ještě jedno pero, proč nepokračoval s ním?“

„Třeba s ním pokračoval…“ nadhodil Dráb.

To Skorce samozřejmě napadlo. Zatímco forenzní technici analyzovali inkoust, on se vydal do firmy, aby si znovu prohlédl Kolářovu kancelář. Pořádek na Kolářově stole ho dráždil stejně, jako když se na něj díval poprvé. Telefon. Objednávky, technické a požární zprávy, poznámky k projektové dokumentaci. Prohlídka věcí pedanta nepředstavuje náročný úkol. Sám Skorec měl k pedantství sklony, takže Kolářovi rozuměl. Část stolu zabírala podložka na psaní. U hrany stála fotka dívky, podle podoby dcery, a do zákrytu pečlivě vyrovnaná jednotka stojánků na psací potřeby, které v namodralém světle ze střešního okna vrhaly bizarní stíny. První stojánek obsahoval zvýrazňovače, druhý pastelky, třetí tužky, čtvrtý tři pentelky. V zásuvkách stolu našel svorky, sešívačku a náplně do ní, lahvičku s inkoustem, injekční stříkačku a pak jen obálky, papíry a složky. Rozhlédl se kolem. Celou stěnu zabírala knihovna plně obsazená šanony. Na poličce za stolem našel magnetofon a sadu kazet, vesměs polských pirátských vydání Beatles.

Do dveří nakoukl Kolářův společník a zkoumavě prohlížel místnost, jako by v ní měl najít odpověď, co zde Skorec hledá. „Nedovedu si představit, že by ještě někdy někdo mohl tuhle kancelář užívat…“ poznamenal, když se pohledem zastavil na stropních trámech.

Za jeho zády stála sekretářka. Do očí jí vhrkly slzy.

„Zdeni, nemáš co dělat?“ řekl Roman přísně.

„Když vás tady mám, zeptám se na pár věcí,“ začal Skorec. „K čemu pan Kolář potřeboval ty pastelky?“

„Někteří projektanti rádi barevně odlišují různé konstrukční aspekty,“ řekl Roman.

„Nikde nevidím rýsovací prkno,“ poznamenal Skorec.

„Miloš byl technický ředitel, na projekty měl lidi.“

„Ale k zaměstnancům se pan inženýr choval pěkně,“ zapojila se sekretářka.

Pohled, který jí věnoval její zbylý šéf, naznačoval, že se tato éra v podniku uzavřela.

„Vyrozuměl jsem, že k psaní používal inženýr Kolář výhradně plnicí pero,“ pokračoval Skorec.

Roman i sekretářka přitakali.

„Bylo to tohle?“ Skorec vytáhl sáček s Kolářovým Parkerem. Roman to potvrdil, sekretářka předvedla drobnou emocionální etudu na téma chudák pan inženýr. „Měl nějaké náhradní?“

„Ne, Miloš to pero nosil stále u sebe.“

Sekretářka si růžkem papírového kapesníčku diskrétně osušila oční koutky a přikývla.

„Miloš miloval plnicí pera,“ dodal Roman, „kdysi nechal nakoupit podobná pera všem zaměstnancům. Sám jedno mám. Dobře se tím psalo.“

„Psalo?“ zarazil Skorce ten minulý čas.

„Rozskřípl jsem si hrot.“

„Kde měl pan Kolář náhradní bombičky s inkoustem?“

„Pana inženýra,“ zapojila se opět sekretářka, „strašně zlobilo, kolik ty bombičky stojí. Vždycky říkal, pět bombiček za stovku, to je zlodějina…“

„To si je nekupoval na firmu?“ podivil se Skorec.

„On byl pan inženýr proti mrhání penězi. Koupil si lahvičku s obyčejným inkoustem a tu bombičku si plnil stříkačkou…“ řekla sekretářka.

Skorec kývl: tím se vysvětlila přítomnost injekční stříkačky v zásuvce.

„Miloš měl své libůstky,“ poznamenal omluvně Roman. „Já si samozřejmě bombičky kupoval.“

„To svoje pero máte kde?“ zeptal se Skorec.

„Nosím ho s sebou v aktovce.“

„Nepůjčoval si od vás pan Kolář bombičky?“

„Ne. Zajímalo by mě, co všechny ty otázky znamenají?“

„To jsou jen detaily do hlášení,“ mávl Skorec rukou.

Roman nad těmito podivnými metodami pokrčil rameny: „Ještě něco? Musím se vrátit k práci…“

Skorec mu poděkoval. Pak společně se sekretářkou opustili kancelář. „Ještě jedna maličkost,“ otočil se na sekretářku ve dveřích. „Říkala jste, že pan Kolář dal všem zaměstnancům plnicí pera…“

„Ano.“

„Máte ho taky?“

Sekretářka otevřela zásuvku a podala Skorcovi krabičku s perem. „Já ho nepoužívám, ten inkoust se mi co chvíli rozmazal…“

Skorec si pero prohlédl. „To ale není Parker.“

„Pan inženýr by nikomu nedal pero, do kterého byste si musel kupovat drahé náplně. To je pero na obyčejné bombičky…“

„Začíná se to rýsovat,“ podotkl Dráb.

„Mně se to v tu chvíli ještě nerýsovalo,“ přiznal se starý detektiv. „Jen se mi potvrdilo podezření, že s tím perem je to podivné. Zanesl jsem technikům lahvičku s inkoustem a oni potvrdili, že první třetinu dopisu na rozloučenou napsal Kolář inkoustem z ní. V tu chvíli ta z půlky vypsaná bombička měla rozměr skutečné záhady.“

„A ty sis pustil Dvořáka a přemýšlel jsi o tom,“ řekl Dráb.

„Ale předtím jsem zašel za Kolářovou dcerou.“

Řada pozůstalých se vyrovnává se sebevraždou svého blízkého hůř než s násilnou smrtí nebo tragickou nehodou; nemohou hněv obrátit vůči viníkovi, ať už je to člověk nebo výsměšný osud. Sebevražda nechává pozůstalé s nezodpověditelnou otázkou: Mohl jsem tomu zabránit? Když Skorec navštívil Adélu Kolářovou, našel ji ve stavu mentálního chaosu a materiální dezorganizace. Měl ho připravit už stav toho žižkovského činžáku s vachrlatým zábradlím na schodišti a dvorkem, kde zhroucený klepač na koberce a zbídačený jalovec marně odolávaly mastné špíně, jež k nim vzlínala ze sousední železniční tratě. V bytě panoval šokující nepořádek. Po zemi a po nábytku se válelo použité oblečení, špinavé nádobí, sešity a prázdné láhve od vína. Tady se neuklízelo a nepralo, tady se nevynášelo smetí, zde se truchlilo. Týden žalu se na Adéle podepsal: kolem očí měla černé kruhy, pleť se jí nezdravě leskla a levá tvář zfialověla po neúspěšném pokusu odstranit akné. K dobrému dojmu nepřispěly ani pobryndané tepláky a vytahaná mikina. Skorec si o zemřelém už udělal obrázek: člověk milující řád a pořádek. Jestli binec, který v bytě panoval, byl dceřiným standardním projevem, museli se navzájem přivádět k šílenství.

Skorec se představil a řekl dceři, že by s ní rád mluvil a že by se též chtěl podívat do pokoje jejího otce. Posadili se v obýváku; děvče z gauče odhrnulo oblečení a špinavé ponožky zakoplo pod stůl.

„Vím, že jste říkala kolegům, že jste nesledovala činnost firmy…“ začal Skorec.

„Mě to… nezajímalo,“ zajíkla se Adéla a dala se do pláče. Lítost nad vlastním nezájmem.

„Řekl vám otec, že má finanční potíže?“

„Poslední měsíc byl na Romana naštvaný. Jednou na něj dokonce strašně křičel do telefonu, ale kvůli čemu… já nevím.“

„Znáte inženýra Romana dobře?“

„Jo… Byl tady minulej týden, hned co táta… umřel. Dal mi nějaký peníze.“

„Kolik?“

„Dvacet tisíc.“

Skorec z tašky vytáhl kopii Kolářova posledního dopisu.

„Já to četla,“ řekla Adéla. „Musela jsem identifikovat rukopis…“

„Já bych chtěl, abyste si ten dopis přečetla ještě jednou,“ řekl tiše Skorec. „Kdyby vám připadalo něco divné…“

„Divné?“ vybuchla nečekaně Adéla a hlas jí přeskočil. „Divný je všechno. Vždyť se zabil. Proč to udělal? Copak nevěděl, že zůstanu sama?“

Skorec si ty otázky sám kladl. Mlčky Adéle podal list. „Prosím, podívejte se ještě jednou.“

Adéla si dopis vzala a Skorec sledoval její uslzené oči, jak procházejí těch pár řádků. Pak zakroutila hlavou. „Dokonce i hudbu na pohřeb si vybral… On tak miloval McCartneyho.“

Skorec vrátil list do tašky.

„I když vlastně…“ Adéla se zachmuřila. „To je divný… Ten Percy Thrillington. Tu desku táta nemá.“

„Nemá?“ zopakoval Skorec.

„Nevím proč, ale táta tu desku moc chtěl…“

„Mně to jméno nic neříká,“ přiznal Skorec.

Adéla znovu propukla v pláč: „Tolikrát mi to říkal, ale já jsem to nevnímala. Všude tu desku sháněl, úkoloval známý, co jeli do ciziny… Táta byl fanda do Beatles a McCartneyho. Měl všechny jejich desky.“

Adéla se dotkla tématu, u kterého Skorec zapomínal na profesionalitu. „Můžu je vidět?“ zeptal se tónem, jako by šlo o standardní postup.

Adéla ho zavedla do otcovy pracovny. Panoval v ní dokonalý pořádek. Pracovní stůl vypadal jako dvojče stolu z kanceláře. Kromě postele, skříně a knihovničky pokoji dominovaly gramofon, souprava reprobeden a police naplněné gramodeskami.

„Co vám o tom Thrillingtonovi říkal?“ zkusil to Skorec znovu.

Adéla zakroutila hlavou: „Tu desku poslední tři roky sháněl. Jednou jsme se strašně pohádali. Ve Vídni. On obcházel obchody s deskama a já na něho byla naštvaná, protože jsem si chtěla koupit trička…“ Znovu se dala do pláče. „Já jsem byla taková kráva! Kdybych to věděla…“

Způsob, jakým pan Kolář seřadil v poličce desky, Skorcovi připomínal vzorový zákryt stojánků na tužky v kanceláři. Alba Beatles samozřejmě znal, v McCartneyho další dráze s Wings i sólově se orientoval méně, ale záhy pochopil, že elpíčka jsou seřazena chronologicky, od Please Please Me až po Tripping the Live Fantastic v krátké i dlouhé verzi. „To jsou všechny desky?“ zeptal se.

Adéla otevřela skříňku a v ní Skorec uviděl další LP, hudební mišmaš, kde nechyběli zbylí členové Kolářovy nejoblíbenější skupiny.

Skorec znovu vytáhl Kolářův dopis. „Tyhle písničky měl otec nejraději?“

Jak se dalo očekávat, Adéla nevěděla. „Podle názvu to nepoznám,“ dodala, „musela bych si je pustit.“

„Tak si je pustíme,“ rozhodl Skorec.

Kolářova první volba Skorce zaskočila. Šlo o krátkou rychlou píseň, veselý zamilovaný popěvek. I na Adélině tváři se zračil údiv. Druhá už byla pro funerální příležitost vhodnější.

„Zůstává tu ještě ten Thrillington…“ prohodil Skorec.

To už Adéla nevydržela. „Co pořád máte? Já nevím!“ A utekla z pokoje.

Skorec ji našel v kuchyni, jak se v pláči choulí na zemi u sporáku. Rozhodl se to risknout. „Adélo, já si nejsem jistý, že se váš tatínek zabil sám. Jsou tu podivné okolnosti…“

Adéla si utřela nos hřbetem ruky a vytahaným rukávem mikiny si setřela slzy.

„Proto se ptám na takové detaily. Nepřipadá vám divné, že váš tatínek chtěl zahrát písničku z desky, kterou nemá?“

„Nevím,“ řekla Adéla hlasem plným zoufalství, „vůbec mě to nezajímalo…“

„Netrapte se tím. Často se stává, že nevíme, po čem naši nejbližší nejvíc touží.“

Skorec jí pomohl na nohy. „A teď si zkuste vzpomenout, které desky měl váš otec nejraději.“

Adéla si nepamatovala názvy, ale podle obalů poznala, co měl Kolář vytažené nejčastěji. Z éry Beatles Abbey Road, ze sólových desek Ram. Skorec si prohlížel obal druhé jmenované, ale žádná z písní mu nic neříkala.

„Fakt jsem zvědavý, co se z toho vyklube,“ okomentoval to Dráb.

„Já byl v tu chvíli na pokraji deprese. Prohlídka desek k ničemu nevedla, jen mě utvrdila v podezření, že něco není v pořádku. Pořád jsem se ptal, proč si někdo chce nechat zahrát na pohřbu písničku z desky, kterou nemá. Byl jsem přesvědčený, že dopis v sobě obsahuje něco navíc, ale nedokázal jsem přijít na to, co.“

Starý detektiv na chvíli zmlkl.

„Musíš si uvědomit, že tehdy nebyl internet. Když jsi potřeboval něco zjistit, musel jsi projevit mnohem víc důmyslu. Percy Thrillington. V životě jsem to jméno neslyšel. Rozhodl jsem se jít na radu k odborníkům – obešel jsem obchody s hudbou, ale prodavači vůbec netušili, že takový hudebník existuje. Šel jsem do knihovny, prolezl encyklopedie, a nic. Večer přišla Tereza ze školy, zeptal jsem se i jí, ona obvolala pár spolužáků, ale nikdo to neznal. Už to vypadalo, že Thrillington opravdu neexistuje. Ale proč by se Kolář léta snažil koupit desku, která nikdy nevyšla?“

Skorec udělal dramatickou pauzu.

„Víš, kdo na to nakonec přišel? Dcera.“

„Tereza?“

„Jo. Celý den jsem obvolával různé lidi. Volal jsem na univerzitu, na muzikologii, zkusil jsem hudební časopisy, ale jméno Percy Thrillington nikomu nic neříkalo. Vůbec jsem to nechápal, ale byl jsem si čím dál tím víc jistý, že se klíč k celé záhadě skrývá právě v tom Thrillingtonovi.“

„A na co Tereza přišla?“ zeptal se Dráb.

Ten večer Skorec seděl v obýváku stejně jako teď a ze zoufalství si pustil McCartneyho výběrovku. Oproti obecnému očekávání si dovedl s potěšením poslechnout i „lehčí“ žánry. Tereza nakoukla do pokoje a hudba ji zaujala. „Už tě omrzel Dvořák?“

Skorec dceři pověděl o potížích, které má s pohřebním setlistem pana Koláře.

„Ukážeš mi ten dopis?“ zeptala se Tereza.

Otec jí podal kopii listu. Tereza stránku přelétla očima. „Ty si myslíš, že je to šifra?“

Skorec na Terezu hleděl. Tohle je ono, tohle ho znervózňovalo, jen si otázku nepoložil takto. Bylo hloupé probírat vraždu se středoškolačkou, ale on prostě potřeboval pomoc, nějaký jiný pohled, neotřelou formulaci problému, a k tomu se mu jeho chytrá dcera zdála ideální. „Představ si, Tery, že tě někdo chce zabít, ale chce to zamaskovat jako sebevraždu. A přinutí tě napsat dopis na rozloučenou.“

„Jak někoho přinutíš napsat dopis na rozloučenou?“

„To teď není podstatné. Ty se rozhodneš zašifrovat do toho dopisu identitu vraha.“

„Percy Thrillington,“ vykulila oči Tereza. „Proto ho nikdo nezná. Není to muzikant, ale vrah.“

Skorec zavrtěl hlavou: „Tak jednoduché to není. Musí to být něco, co vrah neprokoukne. Percy Thrillington musel nahrát desku.“

Tereza hleděla na Kolářův poslední dopis. „Všimni si, tati, jak to napsal. Každej ten řádek má jinou formu. Má to být seznam skladeb. Ale u toho alba, co nemá, si nepamatoval název písničky, ale její pořadí. Není to divný? Každej si přece pamatuje jména oblíbených písniček, ne? On tu desku nemá, ale ví, jaký jsou na ní písničky.“

Vtom to Skorec uviděl: „Tery, je to fakt šifra, přečti si to.“

„Beatles, LP…“ začala Tereza.

„Česky. Pomoc. Řekni mi, co vidíš. Tady a teď. A toho, koho viděl, zjistíme, když si pustíme třetí písničku z desky Percyho Thrillingtona.“

„Kterou ovšem nemáme,“ podotkla Tereza, jako by na to snad táta zapomněl.

Druhá strana výběrovky Paula McCartneyho v tu chvíli dohrála a gramofon se zastavil. Ticho. Zklamání. Bez toho alba se dál nehnou.

Skorec vstal, vzal desku a schoval ji do obalu. Pak pustil třetí stranu All the Best. Kolářův nejoblíbenější zpěvák začal hrát „Live and Let Die“. Tereza se hned chytla. „To znám, to je z bondovky, že jo?“

Skorec pokrčil rameny. Byl bezradný. Mlčky poslouchali gramofon. Terezu zaujal vnitřní přebal s českým komentářem k jednotlivým skladbám. První písnička dohrála a začala „Another Day“, a v tu chvíli…

„Tatí!“ Užaslá Tereza ukázala prstem na přebal. „Tady je Percy Thrillington!“

Skorec vytáhl desku hvězdy Beatles a podal ji i s vnitřním přebalem Drábovi. „Celou dobu jsem to měl doma. Přečti si poslední řádek.“

Dráb se podíval, kam mu starý detektiv ukazuje: „… instrumentální verze alba Ram, distribuovaná na McCartneyho přání pod jménem Percy Thrillington.“

„Proto tu desku sháněl. Bez ní sbírka nebyla úplná. A proto to nikdo neznal. Byl to jen pseudonym Paula McCartneyho, a k tomu okrajová nahrávka,“ dodal Skorec.

„Stejně tu desku nemáme…“ vzdychla Tereza.

„Ale máme její původní verzi,“ odpověděl otec optimisticky. V poznámkách našel Kolářův telefon domů a doufal, že to Adéla zvedne.

Po třetím zazvonění se ozval její uplakaný hlas. „Prosím…“

„Dobrý večer, tady Skorec. Potřebuju, abyste se podívala na desku Ram. Včera jste říkala, že byla tatínkova oblíbená. Zjistěte mi, jak se jmenuje třetí písnička.“

Tereza vzrušeně tiskla hlavu ke sluchátku vedle táty.

„Haló?“ ozvala se Adéla po chvíli unaveně.

„Jsem tady,“ potvrdil Skorec.

„Říkal jste Ram? Třetí písnička?“

„Ano, Adélo…“

Ježíš, nezdržuj to, poháněla ji v duchu Tereza.

„Ram on… Tady se píše, že to znamená Dej se do toho… Táta má český vydání…“

Skorec zavěsil. Tereza na něj zklamaně hleděla: „To ho zabil Španěl?“

„Tery, to není Španěl, ale přesmyčka.“

„Byla to kuriózní situace,“ vyprávěl Skorec, „už nikdy se mi nic podobného nestalo…“ Pro vyšetřování vraždy jsou podstatné tři základní otázky – jak, proč a kdo? S jak obvykle nebývá problém, otázka proč je zásadní a odpověď na ni vede ke kdo. Ale tady to tak nebylo. „Měli jsme kdo, ale jak ani proč jsme netušili. Na Koláře znovu nastoupil patolog a forenzní specialisté. Hledali sebemenší stopu násilí, důkaz, že šlo o vraždu. Nic. Soudní grafolog znovu prověřil dopis na rozloučenou. Nic. Sebevražda jak ze škatulky. Ale já věděl, že to Roman nějak udělal. Navenek jsme případ uzavřeli jako sebevraždu, aby nám Roman neznervózněl, ale dál jsme pokračovali v šetření. Jak zůstalo záhadou, hledali jsme motiv. Jenže motiv sám o sobě nic nedokazuje. Museli jsme Romana přinutit se přiznat.“

Uplynulo čtrnáct dní od Kolářova pohřbu. Praha se stále topila v modravé smogové mlze. Mojmír Skorec ty dva týdny strávil tím, že spolu s celým týmem posíleným o kolegu z útvaru hospodářské kriminality šmejdil kolem Romanových financí.

Ing. Roman seděl ve své kanceláři a tvářil se ustaraně. Když sekretářka do jeho kanceláře Skorce znovu uvedla, výraz starosti v jeho obličeji vystřídal tupý údiv. Detektiv Romana informoval, že se v případu smrti ing. Koláře vyskytly nové okolnosti a že by jej chtěl požádat, aby ho doprovodil na oddělení.

„Co když se mi to nehodí?“ nadhodil Roman.

Skorec pozvedl obočí. „Pak zavolám kolegy a nechám vás předvést.“

„Žertujete?“ zeptal se Roman.

„Vypadám tak?“ opáčil Skorec.

Jediná správná odpověď by zněla „Ne“, a tak se Roman raději podvolil.

„Zmiňoval jste se, že máte stejné pero jako Kolář,“ řekl Skorec, zatímco si Roman oblékal šusťákovku Puma. „Mohl byste ho vzít s sebou?“

„Proč?“ podivil se Roman. „Moc se s ním psát nedá, trochu jsem si ho rozbil.“

„I tak ho vezměte. A taky bombičky.“

„Bombičky?“ Znělo by to, jako kdyby měl v kanceláři ozvěnu. Roman strčil pero do koženého kufříku, který v kombinaci se šusťákovou soupravou tvořil surrealistickou módní kombinaci, jakou dokázala vytvářet jen mladá česká buržoazie na počátku devadesátých let. „Nelíbí se mi to,“ řekl. „Zavolám právníkovi.“

Jestli čekal, že to Skorce rozčílí, musel být z jeho reakce zklamaný: „Sám bych vám to doporučil.“

Pero Parker si inženýr Roman skutečně „trochu rozbil“. Zřejmě příliš tlačil, hrot postihl rozštěp a při psaní písmen s obloučky se tenká linka rozdvojovala. Kdyby Kolář druhou část dopisu napsal Romanovým perem, rozdílu by si každý všiml. Skorec ovšem věděl, že se nejedná o důkaz, jen už chápal, jak se v Kolářově peru ocitla Romanova bombička.

A tak se rozhodl blufovat. „V den smrti se panu Kolářovi stala taková drobnůstka. O list papíru si rozřízl prst na takovém hloupém místě,“ začal Skorec výslech, když se konečně dostavil Romanův právník. Zvedl pravý ukazováček, jeho vnitřní stranu natočil k Romanovi a ukázal na proužek kůže mezi dvěma články. „Špatně se to hojí, pot v rance štípe, a proto si to pan Kolář zalepil náplastí.“

Skorec viděl, jak usilovně se Roman za kamennou tváří snaží vzpomenout, jestli tomu tak bylo nebo ne.

„Tento detail jeho smrt problematizuje. Tak za prvé – šňůra, na které se oběsil. Byla z umělého vlákna, tudíž šly sejmout otisky. Jak na uzlu smyčky, tak na uzlu, kterým bylo lano přivázáno ke stropnímu trámu, otisky chybí, zatímco na smyčce v místech, kde ji pan Kolář uchopil, byl patrný otisk ukazováčku přelepeného náplastí… Proč by pan Kolář stíral otisky z lana, na kterém se chce oběsit?“ pokračoval Skorec, jako by se s Romanem radil.

Romana zradily oči a mimika. Pohled se mu zatoulal do pravého horního rohu místnosti a koutky úst poklesly; vypadal jako student, který se snaží rozpomenout, jakou odpověď chce zkoušející slyšet. Skorec pokračoval: „Druhá záhada: uprostřed psaní dopisu na rozloučenou došel panu Kolářovi inkoust. Hloupá situace, když pácháte sebevraždu. Člověka to zdržuje od uskutečnění úmyslu.“

„Já ještě sebevraždu nepáchal,“ řekl Roman netrpělivě.

„On udělal to, že si dal do pera jinou bombičku.“

„Když dojde inkoust, tak se to tak dělá,“ poznamenal Roman, mylně se domnívaje, že má převahu.

„No jo, ale on si vždy bombičku sám plnil.“

„Aha, ano.“

„Kde pak vzal tu novou bombičku?“

„Třeba měl jednu v šuplíku…“

„Jenže ta bombička byla poloprázdná. Nemůžete skladovat otevřenou inkoustovou bombičku. Buď by vám vyschla, nebo by obsah vytekl.“

„Tak ji někde sebral!“ Roman nevědomky na Skorce čím dál víc zvyšoval hlas.

„Třetí záhada: pan Kolář si vyměnil bombičku, ale kam se poděla ta prázdná? V koši nebyla.“ Roman odpovědět nedokázal.

„Nedovedu si představit, že by pan Kolář těsně před smrtí šmejdil u někoho v šuplíku, jestli nemá náhradní bombičku. To bych spíš čekal, že si tu svou naplní. Co myslíte?“

„Jak to mám vědět?“ rozkřikl se Roman netrpělivě.

„Pravda,“ přikývl Skorec. „Problém je v tom, že na té bombičce nejsou otisky.“

Skorec věděl, na co Roman v tu chvíli myslí. Je to dobře nebo špatně? Nedokázal odpovědět, a tak mlčel.

„Což vede k jedinému možnému řešení. Tu bombičku si nemohl vyměnit Kolář.“

Tohle byl klíčový okamžik. Buď past sklapne, nebo se vše pokazí a vrah vyvázne.

„Chápu, kam směřujete,“ uchechtl se Roman.

„To je dobře. U vás ve firmě nikdo pero Parker nemá. Kromě vás.“

„Jenže já tam nebyl. Ať mu tu bombičku vyměnil kdokoliv, já to nebyl.

Řekněte taky něco, sakra!“ otočil se na právníka, který dosud letargicky mlčel. „Přece to na mě nemůže hodit jenom kvůli prázdné náplni…“

„Jak potom vysvětlíte, že jsme na vašem peru našli otisky pana Koláře?“ pokračoval Skorec. Právníkovi se znatelně ulevilo, že nemusí na výzvu svého klienta reagovat.

„Ukazoval jsem mu, že mám rozskřípaný hrot. Na mě nic nehodíte!“

„Aha,“ podotkl Skorec, jako by se všechno objasnilo. „Jak je ale potom možné, že otisk ukazováčku pana Koláře je zčásti zakrytý náplastí?“

„To je blbost. Miloš žádnou náplast neměl.“

„Sekretářka mu ten prst zalepovala.“

„Říkám, že žádnou náplast neměl!“

„Jak to můžete vědět, když jste tam ten den vůbec nebyl?“

Roman očima těkal ze Skorce na právníka a zpátky.

„Ještě jedna otázka,“ pokračoval Skorec. „Jak jste pana Koláře přiměl k tomu, aby napsal ten dopis na rozloučenou?“

„Výslech trval pět hodin a byl to střet nejen mezi mnou a Romanem a mnou a jeho právníkem, ale taky mezi Romanem a advokátem. Když ze sebe nakonec vše vysypal, ulevilo se mu. Roman zdefraudoval firemní finance a podniku hrozilo nepřátelské převzetí. Roman neuváženě investoval ve fondu, který zkrachoval, padělal podpisy, půjčil si od špatných lidí, a v tu chvíli Kolář přišel na to, že firma už čtyři měsíce neplatí za zaměstnance zdravotní a sociální pojištění. Protože však považoval Romana za kamaráda, chtěl se s ním domluvit – nedá ho k soudu, když situaci okamžitě vyřeší a vrátí do podniku aspoň padesát procent ukradených peněz, tedy Kolářův podíl. Jenomže to bylo nemožné. Kdyby se odhalil podvod, věřitelé by si na něj došlápli… Roman došel k závěru, že jediné řešení je získat kontrolu nad firmou a dokončit její vytunelování. Kolega z hospodářské kriminality říkal, že šlo o standardní scénář. Jenže partnera by se legálně zbavit nedokázal, takže východisko viděl ve vraždě. Roman znal Kolářovy pracovní zvyklosti, věděl, že večer bude ve firmě sám. Do jeho kanceláře přišel s pistolí, připravenou oprátkou, kanystrem benzínu a plánem, v němž promyslel každý detail. Když na to tak vzpomínám, jeví se mi Roman jako vypočítavý bezcitný člověk. Řekl Kolářovi, ať si vybere: buď zemře on sám, nebo s ním i jeho dcera. Buď se Kolář oběsí, nebo sem Roman přivede Adélu a tu před ním zaživa upálí. ,Miloš se tvářil, jako by se opravdu bál, že to udělám. On doopravdy věřil, že tu výhrůžku míním vážně,‘ řekl mi, když jsme výslech končili. Bezcitný egoistický gauner! Cítil se dotčený, že se Kolář bál o jediné dítě.“

Dráb mlčel. Nebyl schopen nic říct, dosavadní pobavení vystřídal odpor. Věděl, že v některých okamžicích by v něm emoce rodiče zvítězily nad profesionalitou policisty, a proto byl rád, že se nikdy nemusel potýkat s případem, kdy bezcitný hejsek utluče pěstí mimino, protože ho obtěžuje pláč, nebo kdy labilní matka otráví své dítě fridexem, protože chce vytrestat jeho otce. Dovedl si představit, co musel v tu chvíli Miloš Kolář prožívat, protože sám měl děti. Jak dlouho to trvalo? Kolik času Roman potřeboval, aby svého kamaráda přesvědčil, že to myslí vážně? Skorec vždy říkal, že vrazi – ať jsou sebeinteligentnější – cosi postrádají, určitý druh emoční inteligence a empatii, protože jim nedochází, jaké utrpení působí. Dráb si představoval, jak Roman míří pistolí na svého kamaráda a dává mu na výběr, jestli chce vidět, jak polévá jeho dceru benzínem a pak škrtne sirkou.

„Já tomu celkem rozumím,“ řekl starý detektiv. „Když na tebe někdo míří zbraní, nemáš většinou moc na výběr.“

Roman míří pistolí na Koláře, hrůzou neschopného pohybu. Aby snad nežádoucí divák neviděl jeho počínání, zhasl a celou scénu osvětlují jen zvenku lucerny na protější straně ulice a z dálky neon na štítu banky. Stín ruky s namířenou pistolí se promítá na fotografii Adély v rohu stolu. Roman mluví tichým, nevzrušivým hlasem, který neprozrazuje žádné emoce, a svědčí o naprostém odhodlání.

„Dám ti, co chceš, cokoliv ti podepíšu…“ vydechne Miloš Kolář.

„Ale prosím tě, tak naivní nejsem. Znám tě a vím, jak uvažuješ.“

„Co tím získáš, když ublížíš Adéle?“

„Nic. Ale ty ji toho můžeš ušetřit. Je to tvoje volba.“

„Kde mohl mít jistotu, že když se sám oběsí, Roman z toho dceru vynechá?“ zeptal se Dráb.

„Z Romanova výslechu jsem pochopil jedno. Kolář byl zvyklý Romana poslouchat. Proto tak dlouho trvalo, než odhalil tu defraudaci. Roman měl vždycky po ruce vhodné vysvětlení a dokázal Koláře přesvědčit. Kolář řídil stavební práce, komunikoval s projektanty a poslouchal si k tomu McCartneyho, zatímco Roman ze své kanceláře kontroloval finanční toky a spekuloval s akciemi. Řekl bych, že Roman byl zdatný manipulátor, ale na druhé straně si dovoloval jen na slabší. A Kolář byl slabší. Za úspěchem a prosperitou jejich firmy stála na jedné straně Kolářova preciznost, na straně druhé Romanova bezskrupulóznost. Jako podnikatelé se ti dva doplňovali. Myslím si, že se navzájem potřebovali, jenže Romanovi nedocházelo, že bez svého partnera nikdy nebude víc než šmelinář. A pokud jde o to druhé, Kolářovi nezbývalo než mu věřit. Roman by Adélinou smrtí nic nezískal, po Kolářově smrti by podíl ve firmě připadl partnerovi. Při výslechu si liboval, že vše šlo podle plánu. Kolář napsal dopis na rozloučenou a pak si sám přetáhl oprátku přes hlavu.“

„Proč Kolář tak složitě šifroval vzkaz s tou deskou? Proč jen nenapsal, že chce třetí písničku z té původní verze?“ znělo to jako otázka, ve skutečnosti Dráb přemýšlel nahlas, jak byl při debatách o případech zvyklý.

„Pojistil se tak pro případ, že by si Roman seznam ověřoval. Myslel, že to Adéla pochopí. Že si dokáže ta dvě elpíčka spojit. Netušil, jak moc ho dcera ignoruje.“

Chvíli ještě mlčky poseděli, každý pohroužený do svých myšlenek.

„Něco ti ukážu,“ zvedl se Mojmír a zalovil ve své sbírce. Pak podal kolegovi desku. Na obalu v kulatém červeném výřezu, mezi palmou a notovým pultem seděl klasicky ustrojený houslista s hlavou berana. Bílý nápis na černém podkladu v levém horním rohu nenechával Drába na pochybách, co drží v ruce. „Dárek od Terezy, narazila na ni asi před třemi lety na trhu v Paříži.“

Dráb si desku prohlížel.

„Tery mi říkala, že na e-bay bych si tou deskou mohl vydělat měsíční plat…“

„Tak až budeš v nouzi…“ nadhodil Dráb.

„To nejde,“ řekl Mojmír. Vyjmul desku a ukázal Drábovi papírový vnitřní přebal, kam Tereza připsala věnování. „Tati, některé zážitky jsou nezapomenutelné! T.“

„Pustíme si to?“ zeptal se Dráb.

„Víš, ona to zas taková senzace není,“ zamračil se Skorec.

„Pravda, radši Janáčka,“ usmál se Dráb.

„Něco příhodnějšího, když tak vzpomínáme…“ Mojmír zalovil mezi deskami, jednu vybral a obal ukázal mladšímu kolegovi. Smetanův Smyčcový kvartet č. 1 e moll Z mého života, v podání Smetanova kvarteta, v nádherné, zachovalé edici Gramofonového klubu z roku 1964. Martin Dráb spokojeně přikývl. Byli jako dva znalci vína, kteří se těší na obzvlášť lahodný ročník. Starý detektiv vyjmul desku z obalu, zálibně pohlédl na tmavě modrou etiketu a s výrazem plného soustředění ji položil na kotouč gramofonu. Jemné lupnutí, šelest úvodní drážky. Když se ozvaly první tóny houslí, Skorec dálkovým ovladačem přidal na hlasitosti, posadil se do křesla a slastně zavřel oči. Stará deska praskala, ale teplý sytý zvuk nového gramofonu je ohromil.

„Teda, Mojmíre, hraje to úžasně…“ vydechl Dráb.

„Nádhera…“ souhlasil Skorec.

Venku se zatáhlo, pokoj plnily tóny smyčcového kvarteta a Prahu hustě zasypávaly tučné sněhové vločky.

V OHROŽENÍ

MICHAELA KLEVISOVÁ

Lepší život

O NÁKLADOVÉ NÁDRAŽÍ ŽIŽKOV

Michaela Klevisová (1976)

Jedna z nejúspěšnějších autorek nastupující generace spisovatelů kriminálních románů. První román Kroky vraha publikovala v roce 2007 a hned za něj získala Cenu Jiřího Marka za nejlepší detektivku roku. Následně napsala další čtyři detektivní romány, v nichž se soustřeďuje především na psychologické profily podezřelých, svědků a pachatelů. Kromě toho publikovala tři povídkové sbírky, kde se v hlavních či vedlejších rolích objevují kočky.

Co tu ta zatracená ženská zase dělá?

Felix ji uviděl, když kouřil opřený o rám plechových dveří do svého obchodu Twenties & Thirties. Než se objevila, bylo mu docela fajn. Na záda mu dýchal chlad prostorné nevytápěné haly s vysokým stropem a betonovou podlahou, zvenku ho co chvíli ovanul závan teplého vzduchu prosyceného sluncem a kořeněnými vůněmi babího léta.

Žena prošla branou do areálu zrušeného nákladového nádraží. Minula starý dřevěný vagon, ve kterém nedávno kdosi otevřel výčep, a po rozbité asfaltce mířila k bývalé skladové budově, jejíž industriální prostory spoustu let chátraly, ale pak je postupně obsadili obchodníci s bazarovým nábytkem a designem. Felix ji poznal už z dálky podle chůze; pohybovala se rázně, nežensky. Na sobě měla ten samý baloňák jako při předchozích dvou návštěvách. Nikdy si moc nevšímal, co mají ženy na sobě, ale její světle hnědý lehký plášť s dvouřadým zapínáním kupodivu zaznamenal hned při prvním setkání.

Když žena přišla do jeho obchodu před několika dny poprvé, blesklo mu hlavou: vypadá jako policajtka. Podruhé měl tentýž pocit. Nejen kvůli tomu kabátu, který si bůhvíproč podvědomě spojoval s kriminalistkami v civilu – prostě na ní něco nehrálo. Jak chodila mezi vystavenými věcmi, ale žádné si pořádně nevšímala… Jak předstírala, že si fotí křesílko z chromu a kůže, ale natočila mobil tak, aby v záběru byl i on… Uklidňoval se, že je paranoidní. Fízlové by přišli ve dvou, ne? A byli by to nejspíš chlapi, případně chlap a ženská. No vážně, nejspíš má jenom bujnou fantazii! Nehodí se na to, co dělá. Marty měl pravdu, když se ho na začátku pochybovačně ptal: „Fakt do toho půjdeš? A neposereš se z toho?“

Felix prostě nikdy nebyl ten typ grázla, co si hrabe prachy pod sebe a na všechno ostatní kašle. Měl rád meziválečný design, a tak vystudoval starožitnictví a pak si pronajal halu a prodával v ní bazarové kousky ze svého nejmilejšího období. Nabízel i drobnosti jako popelníky, vázy nebo dřevěné hračky. Lidi už byli dávno předtím zvyklí chodit na nádraží za designem, a tak o zákazníky nouzi neměl. Opravdu cenné kousky se k němu pochopitelně nedostaly, na to byl moc malý hráč, ale uživil se. Jenže od loňska, kdy se k němu nastěhovala Alice a její chlapeček, utrácel čím dál víc…

Přesněji řečeno: bylo to nad jeho síly. Prostě nevydělal dost na to, aby mohl podporovat ještě dva lidi – zvlášť když jeden z nich je osmiletý kluk se spoustou drahých koníčků a druhý neuvěřitelně náročná a líná ženská. Copak mu to nedošlo, když je k sobě bral? Co čekal? Vlastně s Alicí původně vůbec bydlet nechtěl. Když navrhla, že pustí podnájem a přesune se s klukem k němu, napadlo ho: „Ani omylem!“ Bál se, že se tím jejich vztah pokazí, že si za chvíli půjdou po krku. Jenže současně mu něco – šestý smysl? – našeptávalo, že jestli kývne, jestli jí dovolí, aby se s milionem serepetiček a hadrů, se všemi svými virgulemi, čakrovými kyvadly a knihami o léčení krystaly nakýblovala do jeho bytu, jednou za to rozhodnutí bude sám sobě vděčný. Zpětně si říkal, že si z něj tenkrát jeho šestý smysl udělal srandu, anebo se ho záměrně rozhodl zruinovat. Alice se živila tím, že v nějakém masážním studiu lidem čistila čakry, jenže jí to neslo mnohem míň, než kolik s malým spotřebovala. Vzal si tedy jeden úvěr, druhý, třetí… A pak jednou u piva Marty nadhodil: „Hele, potřebuješ prachy?“

Pitomá otázka. Kdo nepotřebuje? Zvlášť když je nabízí kámoš – parťák ze školy.

Felix se nechal zasvětit do situace a pak si vzal několik dnů na rozmyšlenou. Ty vlastně nemusíš dělat skoro nic, vemlouval se mu Marty, prostě stačí, když poskytneš prostory a budeš držet hubu… A tak Felix přesně tohle už několik měsíců dělal. Pro Alici, pro kluka. I když remcal, byl rád, že je oba má. Když společně někam vyrazí, lidi je považujou za rodinu. Jeho považujou za tátu. Hezký pocit. Hřejivý. Co na tom, že ho Alice vysává? Co na tom, že její spotřeba totálních kravin závratně převyšuje její vlastní příjem? Pro malého by podstoupil cokoli. Nechce ho ztratit, nechce přenechat jeho výchovu jinému chlapovi, i když jeho soužití s Alicí je… no… mírně řečeno zvláštní. A nemá budoucnost, to především.

Zatímco přemýšlel, žena v baloňáku přešla přes dvůr. Ne, vážně, něco s ní není v pořádku, ale co přesně?

Ucouvl do stínu. Minula otevřené dveře všech ostatních prodejních hal a cílevědomě se blížila k té jeho. Už rozeznával rysy jejího obličeje; bylo jí tak pětatřicet, měla tmavé vlasy sepnuté do drdůlku, orlí nos a podél úst dvě tvrdé vrásky. Měl by se s ní tentokrát dát do řeči? Zeptat se jí, co ji do Twenties & Thirties přivádí, co shání? Obvykle si zákazníků moc nevšímal; nechal je chodit mezi vystavenými kusy nábytku a v malé prosklené a dobře vytopené kukani vedle vchodu se věnoval objednávkám a účetnictví. Měl vyzkoušeno, že když lidi pronásleduje po hale a vyptává se jich, jak jim může pomoct, spíš je tím vypudí. Když něco chtěli, zeptali se ho. Ale tentokrát bude aktivnější.

Žena vstoupila do obchodu, pozdravila ho pokývnutím a pokračovala mezi vystavený nábytek. Díval se za ní. Nařasený lem sukně se jí plazil po lýtkách – až příliš svalnatých na nóbl dámu v lodičkách, napadlo ho. Měla lýtka napumpovaná jako profesionální sportovkyně. Jako někdo, kdo denně trénuje. Až příliš tvrdě. Pomalu mířila uličkou mezi funkcionalistickými sekretáři a kubistickými pohovkami kamsi do hloubi haly. Zase předstírala, že si něco fotí, ale natočila mobil na něj.

Na čumily, kteří neměli v úmyslu nic koupit, byl pochopitelně Felix zvyklý. Do obchodu jich přicházelo hodně. Většinou je poznal na první pohled: dorazili obvykle v páru, navzdory cedulkám „Nesedat“ testovali svým zadkem čalounění všech pohovek, ohmatali každý popelník a těžítko a neustále na sebe volali: „Jééé, hele!“ nebo: „Bože, tohle je krásný!“ Žena v baloňáku však nic z toho nedělala.

Vydal se za ní.

„Můžu vám nějak pomoct? Všiml jsem si, že jste tu tenhle týden už potřetí… Hledáte něco konkrétního?“

Stála u otlučeného sekretáře z třešňové dýhy, který nedávno použil Marty na přepravu svého zboží. Proč se zastavila zrovna tam? Ví, co bylo ukryto v prostorných zásuvkách sekretáře a co posléze opustilo obchod pro změnu ukryto pod naducanými polštáři koženkového křesla?

„Ne, vůbec ne.“ Rozhodila rukama. „Jen se dívám. Všechno, co tu máte, je krásný.“ Otočila se a pohlédla mu do očí. „Připadám si jako v době Hercula Poirota. Váš obchod má atmosféru, pane Kellere.“

„My se známe?“

„Já znám vás. Četla jsem s vámi rozhovor v Bydlení… A protože miluju meziválečný věci, hned jsem věděla, že musím Twenties & Thirties vidět.“

A přišla se sem „podívat“ už potřetí za jediný týden? Jen proto, že miluje dvacátá a třicátá léta? A proč tedy tak šíleně nenápadně pořizuje jeho snímky? Zavrhl nápad, že by se mohl rovnou dožadovat vysvětlení, a místo toho nadhodil: „Bydlíte tady poblíž?“

Zaváhala – jen asi na vteřinu, ale přece. Sklopila oči k sekretáři a pak zatěkala pohledem po hale. Felixe to uklidnilo. Policajtka by se nenechala takhle rozhodit. Prostě by mu pohotově odpověděla – cokoli.

Znovu mu pohlédla do očí. „Na tom nesejde. Myslíte, že –“

Přerušilo ji zazvonění Felixova mobilu. Zmlkla a podrážděně našpulila rty. Felix vytáhl přístroj z kapsy. Alice. Kdo jiný? Volala mu klidně patnáctkrát denně. „Promiňte,“ řekl zákaznici a obrátil se k ní zády. Nepřipadalo v úvahu, že by Alici nepřijal hovor. Co kdyby potřebovala něco naléhavého? I když mu kolikrát lezla na nervy, pořád zůstávala jednou ze dvou momentálně nejdůležitějších osob v jeho životě.

Nechal zákaznici mezi nábytkem a zavřel se ve své kukani. Alice začala vykládat něco o prasklém puchýři na chodidle; jde s malým z tréninku, táhne těžkou tašku, každý krok ji bolí a fakt už ne-mů-že – mohl by na chvíli zavřít a vyzvednout ji? A ještě by cestou potřebovala něco nakoupit. Po krátkém dohadování kapituloval.

Když vyšel z kukaně, žena v baloňáku už v obchodě nebyla.

Tři dny byl klid. Pustil tu ženskou z hlavy. Marty přivezl v dodávce dubový sekretář se zásuvkami napěchovanými drobnými sakrálními předměty a přes metr vysokou dřevěnou plastiku svaté Barbory schovanou ve srolovaném koberci. Na první pohled bylo vidět, že ve smotaném peršanu něco vězí.

„To vypadá, jako bys převážel mrtvolu,“ odtušil Felix. Obvykle větší sochy přepravovali pečlivě zabalené do bublinkové fólie a ukryté v šatních skříních, ale Marty prý zrovna žádnou neměl k dispozici, a tak zaimprovizoval. Felix se staženým žaludkem uvažoval, jestli je z ostatních bazarů nebo z hospody ve vagonu někdo pozoruje, a pokud ano, zda vyboulenina v koberci nevyvolala podezření.

„Ještě se vrátím s jednou várkou,“ objasnil Marty. „Nejspíš těsně po zavíračce, dřív to nestihnu. Vydrž tady, OK?“

„OK.“ Felix mu pomohl s nákladem do haly. Na vstupní dveře pověsil cedulku Přejímka zboží – což byla vlastně pravda – a zamkl. Rozbalil peršan. Svatou Barboru odhadoval na první polovinu osmnáctého století. Byl to výjimečně hezký kousek, ta se u nich určitě moc dlouho neohřeje. A hodí slušnou provizi. Když takhle s Martym vybalovali kradené starožitnosti z bublinkové folie, chvílemi už mu ani nedocházelo, že si koleduje o kriminál. Stávala se z toho svým způsobem rutina. Všechno měli perfektně zorganizované. Marty vytipoval venkovskou kapličku nebo kostelík, černou práci pak za něj odváděli dva zloději. Kradené sakrální předměty mu předávali z dodávky do dodávky na lesních cestách. Potom Marty potřeboval suchý, dobře větraný sklad, kde budou starožitnosti čekat, než sjedná jejich prodej do zahraničí. Ten poskytoval Felix. Kradené zboží ukládali do kumbálu v zadním traktu Twenties & Thirties. Od každé starožitnosti nechali vyrobit novodobou kopii – to nakonec díky svým kontaktům začal také zajišťovat Felix. Získali potvrzení od znalce, že jde o moderní napodobeninu. Kupec tak měl pro případ celní kontroly důkaz, že si přes hranice odváží něco naprosto bezcenného. Do ciziny – nejčastěji do Rakouska, ale několik barokních plastik už putovalo i do Spojených států – ovšem odcestovaly pravé, stovky let staré sošky svatých… Bylo to geniální. Neprůstřelné, tvrdil Marty. I maskování je dokonalé. Vždyť kdo by se divil, že před bazarem s nábytkem často parkuje dodávka a vykládají se z ní stoly a skříně?

Marty odjel. Felix nechal přední dveře zamčené; stejně už se blížila zavíračka. Vyšel zadním východem na betonovou nakládací rampu nad dávno nepoužívanými kolejemi a zapálil si cigaretu. Se samotou se mu jako obvykle vrátila nervozita. Ne, vůbec není normální, co dělá! Věčně to nepůjde hladce. Jednoho dne je vyhmátnou – není idiot, aby si nedokázal spočítat, že za takhle lehce vydělané prachy nakonec bude muset nějak zaplatit. Zavolala Alice; bankomat jí odmítl vydat další peníze, mohla by si půjčit od něj? Tedy… ehm… vlastně už to udělala; tuhle si všimla, že má Felix ve skříni pod košilemi několik bankovek, tak si jednu vzala. Až přijde domů, mohl by objednat letenky na Krétu, všimla si, že jsou teď za babku.

Zavěsil. Zapálil si další cigaretu. Na zrezlé koleje zarostlé plevelem a odstavené nákladní vagony padal soumrak. Hospoda i všechny bazary ve skladové budově už zavřely a bylo slyšet jen vzdálené dunění aut a tramvají na rušné ulici. Přes koleje přeběhla černobílá kočka, jinak se nic nehýbalo. Felix potahoval z cigarety a uvažoval, jestli vážně chce žít právě takhle. Ta předtucha, že mu soužití s Alicí zlepší život… co to bylo za blbost? Anebo už jeho život lepší je a on to nedokáže ocenit? Je tohle lepší život?

Zvedl pohled k chatrné železné lávce nad kolejištěm a tiše zaklel. Byla tam. Žena v baloňáku. Přímo nad ním. Neslyšel ji přicházet, takže tam nejspíš celou dobu stojí a z výšky ho pozoruje. V šeru už jí pořádně neviděl do obličeje, ale připadalo mu, že se usmála. Tehdy poprvé ho napadlo, že jí nejspíš vůbec nejde o kradené starožitnosti, ale jen a pouze o něj. Že by měl stalkerku? Že by se do něj nějaká vyšinutá osoba platonicky zamilovala jen na základě fotky u rozhovoru v časopise? Ušklíbl se – taková pitomost. Pokynul jí rukou s cigaretou, ale ani se nepohnula. Raději zašlápl špačka, vrátil se dovnitř a zamkl. Má zavolat Martymu, aby s druhou várkou nejezdil? Nebo se prostě dál chovat jakoby nic?

Jak tak čekal v tiché zhasnuté hale a díval se, jak z houstnoucí tmy vystupují obrysy nábytku, dal sám sobě slib. Jestli tohle dobře dopadne, jestli mu ta ženská zase zmizí ze života, aniž by se stalo cokoli zlého, oznámí Martymu, že končí; že tenhle styl života prostě není pro něj.

V následujících dnech všechno běželo hladce, přesto se Felix nemohl zbavit pocitu štvance. Třeba se na něj vážně zaměřili fízlové a ženská v baloňáku pro ně pracuje. To její lelkování okolo Twenties & Thirties může být součástí nějaké taktiky. Co on ví? Pokusí se ho naoko sbalit a pak z něj vytáhnout informace? Nenainstalovala mu třeba do obchodu štěnici? Když jel autem do práce, neustále ve zpětném zrcátku kontroloval, jestli ho někdo nesleduje. Párkrát mu připadalo, že se mu nějaký řidič pověsil na paty, a tak překotně odbočil do vedlejší ulice a zastavil, jen aby s úlevou zjistil, že podezřelý vůz pokračuje dál. Martymu zatím neřekl nic – vždyť se taky v podstatě nic nestalo. Ale třeba by měl kamaráda zasvětit. A o některých věcech by se neměli bavit jen tak v obchodě, kde už fízlové můžou slyšet každé jejich slovo, ale jedině v umývárně při puštěné vodě. Anebo by měl rovnou Martymu oznámit, že končí? Vždyť už se přece rozhodl. Na co ještě čeká?

Když jednou odpoledne ve své kukani vzhlédl od počítače a uviděl stalkerku vcházet do obchodu, v podstatě ho to potěšilo. Počítal s tím, že ji zase uvidí. Chtěl ji znovu vidět. Potřeboval si konečně udělat jasno. Otevřel dveře kukaně a zamířil za ní.

Prohlížela si kameninové zahradní pítko pro ptáky. „Podobné měla před domem babička,“ prohodila bez pozdravu, jako by už byli staří známí. Moc přátelsky se ale netvářila, spíš zadumaně. „Měla krásnou vilu. Na Vinohradech. Milovala jsem ten dům, víte? Cítila jsem se tam doma. A nakonec jsem o něj přišla.“ Mluvila spíš pro sebe než pro jeho uši a poslední větu změněným hlasem procedila mezi zuby.

„Co se s ním stalo?“

„Zdědil ho brácha. Vyházel moje věci. Vyměnil zámky. Nekomunikujeme spolu.“

Pohlédla na něj a v očích měla vztek. Až příliš vzteku vzhledem k situaci. Tohle přece nemůže být policajtka, napadlo ho. Leda, že by byla výborná herečka a celým tím představením někam směřovala – ale kam?

„To je mi líto,“ odpověděl, ačkoli mu to bylo úplně jedno. „Možná kdybyste mu zavolala a požádala ho, aby vám pár věcí po babičce dal –“

„Tak by ho akorát potěšilo, že se tím trápím.“ Odfrkla si. „Vždycky mi ubližoval. Už jako malej. Hrozně mi ubližoval. Ale proč vám to tu vykládám?“

To by ho taky zajímalo. „Tak si kupte aspoň to pítko,“ navrhl. „Pochází ze zahrady jedné prvorepublikové vily v Nuslích.“

Trhla ramenem. „Ne, díky. Je nehorázně drahé.“ A po krátké odmlce: „Poslyšte – nezašel byste někdy na kafe?“

V tu chvíli tomu s obrovskou úlevou začal rozumět. Anebo spíš uvěřil, že tomu rozumí. Té ženské jde vážně o něj – jen a pouze o něj, nikoli o sochy svatých vzadu v kumbálu. Je asi trochu švihlá a z nějakého důvodu si vzala do hlavy, že uloví majitele bazaru Twenties & Thirties. Třeba se vsadila s kamarádkou? Nebo by si chtěla nakoupit starožitné vybavení, na jaké byla zvyklá v domě své babičky, ale nemá na něj, a tak hledá způsob, jak získat slevu?

Na kafe se mu s ní nechtělo. Rozhodl se hrát o čas. „Dneska mi ještě přivezou zboží a pak už něco mám, takže bych raději –“

Zazvonil mu mobil. Volala Alice, ten den kupodivu teprve poprvé. Mluvila dlouho; začalo ji bolet v krku a taky ji píchá v zádech, k tomu se jí přidala šestka vpravo dole, a to by Felix neuhodl, co si jí dovolila říct kolegyně! Že je hypochondr! Taková drzost! Asi by bylo fajn, kdyby na chvíli zavřel obchod a vyzvedl ji v práci. A cestou by mohl koupit rakytníkový čaj, napadlo ji, že by jí mohl zvednout náladu – bude tak hodný?

Všechno odsouhlasil – vážně o ni začal mít starost – a zavěsil. Neušlo mu, že žena v baloňáku celou dobu poslouchala. „Promiňte,“ řekl a schoval mobil do kapsy.

„Vaše paní?“

Kdyby přitakal, možná by se jí jednoduše zbavil, jenže to mu došlo až ve vteřině, kdy už vyslovil pravdivou odpověď: „Moje sestra.“

Povytáhla obočí. „Máte hezký vztah. Tedy… znělo to tak.“

„Jsme dvojčata. Vychovává kluka sama, loni ji opustil už snad osmej chlap… a já se v tý době rozvedl. Tak spolu bydlíme… ale je to snad ještě horší než manželství.“ Usmál se. „Kámoši do mě rejpají, že je to úchylný.“

Předpokládal, že ji tím potěší. Že se zasměje. Je jeho stalkerka, ne? Leze za ním do obchodu, tajně ho pozoruje z můstku nad kolejemi, chce s ním jít na kafe – jistě si přeje, aby byl nezadaný. Jenže místo uspokojení jí očima prokmitla zvláštní emoce. Tvářila se skoro zklamaně. Zaraženě. Nerozuměl tomu. „Takže ji máte rád.“

„Jasně.“ Pokrčil rameny. „Je vlastně úplně příšerná, ale… udělal bych pro ni cokoli.“

Kývla. Převedla řeč zpátky k pítku pro ptáky. Roztržitě, jako by myslela na něco jiného. O kafi už se nezmínila. Brzy se rozloučila a odešla.

Když se na hranici stínu a světla mezi dveřmi otočila, aby se s ním rozloučila, něco v jejím pohledu mu napovědělo, že ji vidí naposledy.

O tři týdny později pomalu začínal věřit, že tušení bylo správné. Stalkerka se znovu neobjevila a nestalo se nic, co by mu její návštěvy osvětlilo. Seděl večer doma před televizí a pomalu upíjel whisky. Proč z ní vlastně měl takový strach? Je prostě jen vyšinutá. Třeba ho vážně chtěla sbalit, ale když zjistila, že žije se sestrou, přestal ji zajímat. Vybavil si své rozhodnutí, že pokud se jí bez komplikací zbaví, pošle Martyho i se všemi jeho svatými do háje. Měl by to tedy udělat? Vážně je to dobrý nápad?

Zatímco přemýšlel, nesoustředěně přepínal programy. Teorie velkého třesku. Zlatá sedmdesátá. Zprávy na nejbulvárnější soukromé stanici: „Ve své vile v Praze na Vinohradech byl nalezen brutálně zavražděný soukromý podnikatel.“ Na obrazovce se objevila jeho fotografie. „Zavražděný byl v době nálezu již řadu týdnů po smrti a tělo bylo v pokročilém stadiu rozkladu. Jelikož žil v domě sám a měl v této době být na delší dovolené, nikdo z příbuzných se po něm nesháněl. Na přítomnost mrtvoly v prvorepublikové vile upozornil sousedy až zápach linoucí se ulicí…“

„Ten chlap vypadá jako ty, bráško,“ prohodila Alice, která právě vešla do obýváku s hrnkem rakytníkového čaje v ruce. „No vážně, dívej, kdyby měl kratší vlasy –“

„Počkej,“ okřikl ji a zesílil zvuk. „Poslouchám to.“

„… pozoruhodná je zejména značná fyzická podoba oběti s mužem, který byl ubodán včera v pozdních večerních hodinách v parku na Žižkově, kde venčil psa.“ Na obrazovce se objevily dvě pasové fotografie. Oba muži měli tmavé polodlouhé vlasy, úzké rty a propadlé tváře. Felix v duchu Alici přitakal: vypadali jako on. Na zátylku se mu zježily chloupky. „Podoba obětí možná není náhodná. Nejmenovaný zdroj našim reportérům prozradil, že kriminalisté pracují s verzí sériových vražd…“

„To je divný,“ řekla Alice. „Měl by ses raději dát ostříhat. Nebo obarvit. Aby ten úchyl příště nekuchnul tebe.“

„Mlč chvíli!“ V mysli se mu začínalo rodit mrazivé podezření. Prvorepubliková vila na Vinohradech. Dva zavraždění muži, kteří vypadají přesně jako on. To nemůže být náhoda. Nebo ano?

„… manželka včerejší oběti uvedla, že jejího muže týden před smrtí sledovala a fotografovala na mobil cizí žena. Chtěl o tom informovat policii, to však již nestihl. Webová kamera poblíž místa činu skutečně zachytila ženu, kterou již několik svědků identifikovalo jako sestru prvního zavražděného, sedmatřicetiletou Terezu S. z Prahy…“

„Nějaká úchylačka,“ pronesla chraptivě Alice. „Já bych tě ostříhala na ježka, brácha, fakt. Jinak se podělám strachy, že budeš další na řadě. Můžu?“

Místo odpovědi jenom ztěžka polkl.

„… žena měla s bratrem dlouhodobé spory a letos byla hospitalizována v psychiatrické léčebně, odkud odešla na revers. Nejmenovaný zdroj sdělil naší televizi, že podle jedné z vyšetřovacích verzí Tereza S. zavraždila nejprve svého bratra a poté zcela neznámého muže jen na základě jeho fyzické podoby s bratrem. Kriminalisté prosí případné svědky o jakékoli informace o možném pohybu této ženy. Záznam z webkamery právě vidíte na televizní obrazovce…“

Felix vstal tak prudce, až mu whisky vyšplíchla na košili.

Poznal tu chůzi. Poznal ten zvlněný lem sukně na pevných lýtkách.

Podíval se na sestru a po dlouhé době pocítil cosi jako vděk.

PETRA SOUKUPOVÁ

Další nejhorší den

O STROMOVKA

Petra Soukupová (1982)

Spisovatelka a televizní a filmová scenáristka. Prosadila se v roce 2009 povídkovým triptychem Zmizet, který získal nejsledovanější české knižní ocenění Magnesia Litera za knihu roku a následně se zařadil mezi bestsellery. Kromě toho publikovala další čtyři knihy, z toho jednu pro děti. Jejich obvyklým tématem jsou více či méně narušené vztahy v rodině. Knihy Petry Soukupové byly přeloženy do italštiny, polštiny a dalších jazyků.

Zatímco ona si dělá čaj, Hladík se rozhlíží kolem. Takový ten pěkný domov. Samozřejmě, fotky roztomilých dětí. Taky ona a její muž. Hezký lidi, smějou se, vypadají šťastně. Na zemi hračky. Knihovna a v ní knihy o historii. Všude čisto. Možná to nebude jako obvykle.

Konečně konvice cvakne a ona si zalije čaj. Sedne si proti němu. Je opravdu hezká. Hezká a smutná.

Máme tak hodinu, než se Gábi probudí.

Stalo se včera něco zvláštního?

Dívá se na něj chvíli, jako by nechápala, o čem mluví.

Ne, myslím předtím. Předtím, než se váš muž ztratil.

Byl to normální den, normální večer. Radka má v hlase podrážděný tón. Tohle už přece říkala. Už jim popsala jejich den minutu po minutě. Není na tom nic podezřelého, dokonce ani nic zajímavého, a co by taky mělo být, Petr od ní neodešel, Petr zmizel, nepohádali se, nechoval se divně, přišel z práce a šel běhat a už se nevrátil a ona nespala v noci ani minutu a teď odvedla kluky do školy. Filip veselej, jako by se nic nedělo, Matěje musela utěšovat, táta se vrátí, brzo už bude doma, a Gábinka, ta nic neví a nechápe, spí v pokojíku a Radce se třesou ruce a tenhleten kapitán Hladík s mastným flekem na mikině, odkdy vyšetřovatelé nosí do práce mikiny, odkdy vypadají vyšetřovatelé, jako kdyby vylezli z popelnice, jak má tomuhle člověku věřit, že dělá svoji práci pořádně, když vypadá takhle?

Tak začněte ještě jednou, paní Fišerová.

Začít odkdy?

Odkdy myslíte, odpoví Hladík.

Radka se snaží, opravdu se snaží, nevzdychne nahlas, nezařve, i když by chtěla, jen opatrně vydechne.

Tak začněte od včerejšího rána.

Bylo to ráno jako každý jiný. Vstali jsme, nasnídali jsme se, Petr vzal kluky do školy, odcházeli v půl osmý.

Vstáváte na budík? Jak probíhala snídaně?

Radka se na něj dívá. Proč tohle všechno? Její manžel někde leží, zraněný, nebo ho někdo unesl, a ona má tady vyprávět o jejich snídani?

Vstáváme na budík. Já ho mám nařízenej, protože se snadněji budím než Petr. Taky chodím dřív spát.

Takže nechodíte spát společně?

Teď už se neudrží.

Samozřejmě že někdy jo. Někdy spolu trávíme večer a povídáme si a pak si jdeme lehnout. Někdy ale Petr v noci pracuje. Má toho moc. A vím, co dělá, nedělá nic, o čem bych nevěděla, nemá milenku, s kterou si v noci píše, ani nechodí nikam večer sám, ani se nevrací z práce pozdě, Petr nemá nikoho, Petr není takovej člověk, vždyť vám to tady říkám, Petr je hodnej a my se máme rádi a máme to dobrý, ne jako ostatní, tak se zeptejte dalších lidí, co ho znali, když mně nevěříte, Petr přede mnou nemá tajnosti, já před ním taky ne a taky spolu spíme!

Hladík přikývne.

Chápu.

Ale nechápe, nechápe nic, Petr je Radčino největší životní štěstí, je to její spřízněná duše, duševní dvojče, nejlepší chlap na světě, nikdy by jí neublížil a už vůbec nepodvedl, nikdy by neohrozil rodinu, nikdy by dětem neudělal nic špatnýho, nikdy by jí neudělal nic špatnýho, je to její jistota, všechno na světě je definovaný tím, že Petr je prostě dobrej, skvělej chlap a že oni dva mají dobrej život, a kdyby tady neztráceli čas tím, že ona bude popisovat, jak včera snídali, tak by ho už mohli hledat a najít. I když spolu už třeba nespí tolik jako na začátku, ale kdo jo, a jestli je všechno ostatní v jejich životě nádherný a skvělý a dívají se někdy na sebe a nemusejí říct ani slovo, aby věděli, co ten druhej myslí, tohle je přece to důležitý.

Chápete, že tohle prostě není tak, jak myslíte? Že to není tak, jak to bejvá obvykle? Já jsem se dívala na internet, já vím, jak je to, když zmizí někdo dospělej, kdo není psychicky nemocnej, ale to není ten případ, vy tady jenom ztrácíte čas.

Paní Fišerová, já vám opravdu rozumím. A já vám i věřím. Ale stejně to prostě musíme probrat.

A tak mu Radka popíše, jak snídali, ona předevčírem upekla jablečný koláč a ten včera všichni snídali, kluci měli ovocný čaj, Gábinka pije ještě ráno mléko, ona a Petr měli taky čaj, ale zázvorový, taky koláč, ona jen dva kousky, Petr tři, chválil ten koláč, jako by byl nejlepší na světě, ačkoliv byl úplně obyčejný.

Dětem chutnal? ptá se Hladík.

Radka se na něj nevěřícně podívá, nevydrží mlčet, co to je za otázku, proboha, jak vám tohle pomůže ho najít?

Hladík jako by se jí gestem omlouval, dobře, pokračujte.

Ona chvíli mlčí. Snědli ho, Filip si přidal, Matěj ne, ale snědl ty své dva kousky. Gábinka jeden kousek. Nebyl to nějaký speciální koláč.

Počkejte, já tu ještě kousek mám, nechcete?

Hladík zavrtí hlavou. Pak si ukáže na břicho. Je tlustý.

Snažím se zhubnout.

Radka si uvědomí, že už vstala, aby mu koláč podala, a znovu si sedne. Chvilku neví, co má dál říct. Popsala snídani, nic se během ní nestalo, snídaně, kdy jdou děti do školy, není žádná hezká chvilka, spěchá se, pobízet je k jídlu, dohlížet, aby se aspoň něčeho napili, proč si to víc neužívají, to, že jsou spolu, proč je nakonec ze všeho jen uspěchaná rutina?

Pak se kluci šli oblíknout, já jsem dělala svačiny. Petr se taky oblíkal. Gábi byla se mnou, ona mi ráda pomáhá, a pak odešli, Radka si to vybaví, s Petrem pusu na rozloučenou, a není to jenom zdvořilá pusa, je opravdová, pusy i s klukama, Petr se loučil hezky i s Gábinkou, jako vždycky ji vezme do náruče a dají si pusinku, a pak šli, Radce jdou slzy do očí, protože večer, když přišel z práce, tak Gábinka už spala, už se s ní neviděl, a teď… teď.

A co jste pak dělala vy?

Otře si oči.

Pak jsme šly s Gábi ven, skoro každý dopoledne jdeme ven, někdy jenom na hřiště, ale spíš třeba i nakoupím věci na oběd… děti nejí ve škole, nevaří tam dobře. Ani zdravě. Je to zbytečný. Stejně jsem doma.

Takže jste se zatím nevrátila do zaměstnání?

Ne. Já jsem už tehdy věděla, že se tam nevrátím. A Gábinka se ještě do školky nedostala, budou jí tři až v únoru, nechtěla jsem ji dát do soukromý, chtěla jsem být ještě s ní. A Petr mě v tom podpořil, on vydělává dost, ale o to nejde, já se starám o děti, já se starám o nás všechny a víc se třeba věnuju tomu jídlu, abysme jedli lepší… a já bych chtěla mít svůj podnik. Něco jako kavárnu, bistro, takovej malej podnik, tak teď si sháním informace, a až začne ta školka, tak to chci udělat.

Hezký.

Hodně peču. Chtěla bych mít v tom podniku domácí koláče a tak.

Hladík pokýve hlavou.

Takže jste šla nakoupit a pak jste vařila oběd. A dál?

Dál nic. Volal mi v obědový pauze, jen tak, abysme si řekli, co děláme a jak se máme.

Řekl, kdy přijde?

Ne. To ale znamená, že jako vždycky. Třeba mezi sedmou a osmou.

Takhle je to běžně?

Teď je konec kvartálu, to je vždycky tak. Třeba v dubnu, to chodí domů v šest, vyzvedává i kluky z kroužků.

Má tu práci rád?

Ona chvíli mlčí. Pokrčí rameny.

No… tak asi jako každej. Normálně, řekla bych.

Nechtěl třeba dát výpověď?

Ne, to ne!

Najednou se Radka rozpláče.

Proč ho nehledáte? Prosím vás, jděte ho hledat, vždyť je tam zima, prší, on někde leží.

Už ho hledáme. Kolegové ho hledají, nebojte.

Vyšetřovatel položí ruku na její, snad to má být konejšivé gesto. Radka neucukne, i když by chtěla. Jeho ruka je zpocená. Najednou jí to dojde. Čím dřív mu všechno řekne, tím dřív se ho zbaví, tím dřív může něco udělat sama. Znovu se po něm podívat.

Protože jasně že už včera v noci, když Petr nepřišel, když mu zkoušela volat, a telefon byl nedostupný, tak se oblékla do běžeckýho, navíc si vzala ale bundu a čepici, protože pršelo, začalo pršet chvilku po tom, co vyběhl, a od tý doby leje, provazy vody, děti ráno v pláštěnkách, zazvonila na Hanku od sousedů, děti spí a ona bude do hodiny zpátky, podívej se na ně párkrát, nemusíš tam sedět, Hanka na ni koukala trochu vyjeveně, bylo deset hodin, já ti to potom vysvětlím, Hanko, neboj, a Radka vyběhla ven.

Hned u domu se dala se do pomalého běhu po trase, kterou Petr běhá nejčastěji, kterou někdy běhají spolu, i když, kdy to bylo naposledy, asi na konci léta, když byly děti u její mámy, běželi spolu ráno před snídaní, deset kilometrů, společná sprcha a v ní sex, když tu nejsou děti, musí se to využít, a pak na snídani společně, byl to vlastně hezkej den, říká si, zatímco ve tmě a v dešti běží, musí si udělat na tohle společné běhání čas, vždyť to mají oba rádi, ona nebude líná a bude s ním víc běhat, ale co děti, ne, to vymyslí, můžou běhat, když jsou kluci ve školce, a Gábi jí pohlídá, no, někdo. Nebo se domluví s bráchou, ten by jim třeba na hodinu taky děti pohlídal, třeba na hřišti, o víkendu, a ona s Petrem by si šli zaběhat.

Neví vlastně, co si v tu chvíli myslela, že se Petrovi stalo. Snad že si někde na odlehlejší cestě, kde už teď v noci moc lidí nechodí, zvrtnul kotník a teď tam někde sedí a čeká a telefon se mu vybil, představuje si, jak ho za chvilku uvidí, za každou zatáčkou už ho čeká, ale proběhne tu jejich trasu, a nestane se to, a ona ještě chvilku běhá po Stromovce, už je jí v bundě vedro, zároveň je zmoklá, kdyby se zastavila, hned jí bude zima, ale ona se nezastaví, několik osamělých chodců se psy, po jedenácté je pořád venku a už neví, kam by běžela, a taky ji trochu bolí nohy, protože tolik neuběhla, už ani nepamatuje, a po celém dnu je unavená, a Petr mohl běžet i podél řeky, ale to jí nepřipadá pravděpodobné, tak vytáhne telefon, někde uprostřed prázdného parku pod stromem stojí a chce zavolat, ale pak si řekne, že přece doběhne domů, co jestli se Petr mezitím vrátil, co když byl jenom na nějakém speciálním dlouhém běhu, trénuje teď na půlmaraton, rád běhá večer, ano, určitě to tak bude, tak se s novou energií rozeběhne domů, ty jsi taková husa, Radko, měla jsi čekat doma, a ne tady blbnout, nastydneš, děti to od tebe chytnou, Petr je už určitě doma ve sprše, a ona ještě přidá, aby byla doma co nejrychleji, cestou zaťuká na Hanku, promiň, zítra se ozvu, to byla taková pitomost, Hanka nic nechápe, Radka ji zítra pozve na kafe i s dětmi, ale teď rychle odemkne, je si tak jistá, že Petrovy běžecké boty tam budou. Zůstane stát na prahu, Petrovy boty na doma, ticho, zvuk tikajících hodin z kuchyně.

Radce se rozbuší srdce a bere telefon, měla to udělat hned, už ztratila hodinu svým hloupým nápadem s během.

Poslouchají ji zdvořile. Musí přijít na služebnu. Říká, že nemá, kdo by pohlídal děti. S sebou je asi vzít nemůžete, viďte, říká ten mužský hlas, zní mladě. Je půl dvanácté, Radka říká, že si to nějak zařídí, že přijde.

Svlékne si mokré věci a nechá je ležet na podlaze v koupelně, vezme to, co první najde našpiněné na koši s prádlem, džíny, v kterých chodí jen s Gábi ven, tričko, co měla dnes na sobě, a když se obléká, vidí na koši Petrovo triko od pyžama, vezme ho do ruky a čichá k němu, voní jako Petr, Radka se poprvé rozbrečí, brečí nahlas a stopy po jejích slzách zůstanou na tom tričku.

Svetr, bundu, boty, zaklepe znovu na Hanku, teď už je jí blbé zvonit, takhle pozdě, otevře jí Robert, děje se něco, a ona říká, já musím na policii, Petr nepřišel domů, prosím tě, děti spí, mohl bys ty nebo Hanka na ně kouknout, já to tam musím nahlásit, oni za mnou nepřijdou, musím já tam, ale není to daleko, budu za chvíli zpátky, Robert ji přeruší, na nic se neptá, bere si klíče, jenom to řekne Hance a jde k nim, ať Radka jde, a Radko, klid, to se vysvětlí.

A tak zase běží noční ulicí, prší, kolem projede prázdná tramvaj, doběhne k policejní stanici, všechno trvá věky, než vůbec někdo přijde, posadí ji do místnosti s mizerným světlem, smrdí to tam kouřem a starými papíry, Radka říká, co se stalo, manžel přišel z práce, najedl se, promluvil s dětma, převlíknul se do běžeckýho, šel běhat a nepřišel. Možná spadl do řeky. Možná, neví, možná ho srazilo auto, telefon je vypnutý, asi vybitý, ne, nemohl jít jinam, ne, nemají problémy, nepohádali se, podívejte, říká Radka tak klidně, tak mírně, jak jen může, opravdu mi prosím věřte, můj muž ode mě neodešel, můj muž zmizel.

Policista říká, máte nějakou jeho novější fotku?

Radka vyndá z kapsy telefon a projíždí galerii obrázků, víkend na Moravě na kolech, Petr s Filipem a Matějem v cyklistickém, Petr a děti v lese jedí svačiny, děti, děti, ona s Filipem, ona s Matějem, který dělá hloupé obličeje, Petr s Gábi v náručí v sobotu večer, když šli na večeři, Petrovi to sluší, vzal si košili, protože ví, že jí se to líbí.

Ukazuje policajtovi Petra, ten kývne.

A co teď? ptá se, když podepíše protokol a popíše Petrovu běžeckou trasu.

Teď běžte domů, hlídky už to tam začnou prohledávat. Pokud se něco nestane do rána, tak za váma někdo přijde.

To je všechno? říká. To má jen tak odejít?

Klid, paní Fišerová, běžte domů za dětma a zkuste spát. Uvidíte, že vám bude líp.

Radka už neběží, už nemůže, doma sedí na jejich gauči Robert, nezeptá se, asi to na ní vidí, říká, ráno zazvoň, kdybys něco potřebovala, nebo nechceš, aby tu přespala Hanka?

Vrtí hlavou, ať už jde pryč, sedne si na gauč, znovu se rozbrečí, znovu zkusí jeho telefon, už asi po tisící, jde si do ložnice lehnout, ale to vůbec nejde, kdy tady naposledy ležela bez něj, tak se jde podívat na děti, jak spí, nejradši by si je všechny vzala k sobě do postele, ale to nejde, kluky už neunese, nakonec tedy bere Gábi a přenáší ji do jejich manželské postele, položí dcerku na Petrovo místo a dívá se na ni, jak spí.

Ví, že ona neusne. Pořád si v hlavě přehrává, kam mohl běžet. Musí to přece někomu říct, kam by ještě mohl běžet, kde ještě musí hledat.

Vstane a zapíše si to, zítra ráno jim hned zavolá.

Znovu si lehne.

Znovu vstane, vezme si svetr a dlouho se kouká z balkonu. Poprvé ji bleskne hlavou, co by si bez něj počala, jak by žila. Takovou úzkost ale vůbec nečeká, zabolí ji u srdce, opravdu, a udělá se jí špatně od žaludku. Rychle, rychle na to přestane myslet.

Čekat do rána. Svítání, co skoro ani nenastane, jak je venku zataženo.

Druhej telefon váš muž nemá? přeruší její myšlenky Hladík.

Vrtí hlavou. Vyjmenuje kamarády. Blízké kolegy. Kam jezdili na prázdniny, kam jezdili na víkendy. Kam Petr rád chodí. Když mluví, vidí, že Hladík jí začíná věřit, že to měli s Petrem speciální. Radka poprvé, od včerejšího večera, cítí jakousi naději, teď jí ten člověk věří, bude to pátrání brát vážně, ne jako zbytečný povyk poblázněné manželky.

Usměje se na něj z posledních sil, když odchází, chtěla by mu říct, že mu věří, chtěla by mu říct, že na něj spoléhá, najednou mu to vidí v očích, jeho pohled je měkký, bude se snažit, on Petra najde. Ale neřekne nic.

Hladík je rád, že může pryč. Vždycky stejná atmosféra, ten tragickej podtón, i když mu dávají kafe, domácnost na pokraji chaosu, kterej nastane, pokud se pátrání okamžitě nevyřeší.

Hladík ví, že ona teď taky půjde ven a bude bloumat po místech, kam její muž chodil. Ať to dělá. Jsou to oči a nohy navíc. Zavolala si matku, aby jí pomohla s dětma.

Sice je ještě brzo, ale Hladík si dovolí odhad. Říkala to celý třikrát, celej ten den, kterej předcházel zmizení, a pokaždý stejně. Jestli lže, tak dobře. Ale asi nelže. Asi se to stalo. Zmizel jí manžel a ona si myslí, že je zraněnej nebo mrtvej. Hladík ho ale vidí, je živej, sedí někde v hospodě, oklepává se z jejich předešlý hádky, o který mu zatím neřekla, a pak půjde domů. Je to skoro vždycky stejný. Nakonec se skoro všichni objeví. Dospělý normální lidi nikdo neunáší. Taky nepadaj náhodou do lomu plnýho vody a neumírají. Kdyby chtěl přeběhnout koleje a nabral ho vlak, už ho mají. Vltava se musí prohlídnout. Ale: uklouzne mu noha a nedostane se na břeh? Člověk, co běhá půlmaratony? Těžko. Může se to stát. Ale nestává.

Když nemají depresi, nezabijou se. Tenhle ji asi neměl. Nebo o tom nevěděla. Ale ona by o tom věděla. Sdíleli si kalendáře? Sakra, to musí ověřit. Účet si sdíleli. Manželé. Na účtu nic neběžnýho, řekla.

Příště se zeptá, jestli tam nechal všechny doklady, všechny pojistky. Ona bude zase brečet a zase se na něj koukat, jako že ničemu nerozumí. Možná mu i bude nadávat. Dobře, třeba tomu Hladík nerozumí. Nerozumí vztahům, tomu, že to někomu vydrží a někomu ne, je to celý magie, a to se mu nelíbí, sám raději bez ambice, a tedy i bez výsledku, za sebou jedno dítě, omylem, patnáctiletý František, občasné návštěvy, na které se nikdo netěší a které jsou k ničemu.

Takže jo, mohlo se to stát, mohla to bejt nehoda, v tom případě je mrtvej, a jejich šťastnej vztah už vydrží navždycky a Hladík to nechá bejt, zatím toho ví málo, zatím nemůže dělat závěry.

Obvykle proti němu sedí manželka, která přizná, že ji muž podváděl, která řekne, že dobrý to nebylo, ale kvůli dětem, nějaký tyhle kecy, a taky ženský, co si lžou do kapsy, ale už to mají v očích, vědí, že ten chlap prostě odešel. Tuhletu jistotu, že její spřízněná duše by ji nikdy neopustila, tři roztomilý děti, možná tři nejhodnější děti na světě, kterým k obědu uvařila špenát a všechny tři ho prý snědly, mají špenát rády, Hladík si je jistej, že mluví pravdu, a takovýhle zmizení ještě neměl. Ale radost z toho stejně nemá.

Děti, co jedí špenát.

Pozdějc se něco ošklivýho objeví.

Ale je mu to nějak líto.

Chce zavolat na stanici, že tam jde, a taky někomu, kdo to umí s dětma, aby sem později zašel, ale když vyjde z baráku, najednou, sám neví proč, možná kvůli těm jejím očím, tomu výrazu, co v nich měla, když o svým muži mluvila, se rozhodne, že se do tý Stromovky přece jenom podívá.

Natáhne si kapucu, počasí je hnusný, ale procházka mu prospěje, a třeba tam uvidí něco, co mu nějak pomůže. Neví co, ale to nevadí. Někdy je dobrý jen tak se projít.

Zapálí si cigaretu, opatrně nad ní drží ruku, aby mu nepromokla.

U Výstaviště se rozhodne, že si ve stánku dá nějakou drobnost. Koupí si klobásu s chlebem, už má fakt velkej hlad, zhltne ji u toho stánku, pak je mu těžko. Takhle nikdy nezhubnu, nadává si, ale copak má čas normálně jíst?

Zůstane v tichém bytě. Nejraději by Gábinku probudila, vzala ji i s kočárem ven, šly by znovu po Petrově trase, ale to nejde, musí se chovat normálně, má děti, musí se o ně postarat, nemůže se zbláznit, a musí uvařit oběd. Nádobí od snídaně na lince. Nemá sílu to ani uklidit do myčky. Ale za chvilku se Gábi probudí, alespoň polívku musí udělat, něco má přece ještě v lednici, vydrž, za chvíli přijede máma, pak budeš moct jít ven, začne škrábat mrkev, mrkvovou polívku nemá Petr moc rád, kdyby se dneska vrátil, musí udělat i něco, co má rád. Udělá chilli, to Petr miluje.

Na chvilinku si představuje, že Petr přijde normálně večer z práce, jak jí chválí to chilli, které udělala, a pak si sednou oba na gauč a děti s nima, ta hezká chvíle po večeři, než se musí jít děti koupat a chystat do postelí, pustí jim na počítači animák, dvacet minut, který mají s Petrem pro sebe, kdy si povídají, jaký byl den.

Zvuk klíčů v zámku, máma je tady, Radka se probere, dneska večer tu bude sedět s mámou, kterou vůbec nechce vidět, mizerná náhrada za někoho, kdo jí opravdu rozumí, máma za nic nemůže, přesto k ní Radka pocítí skoro až nenávist, ale odloží škrabku a utře si ruce a jde se s mámou přivítat.

Ty moje holčičko, řekne máma, hned jak ji uvidí, a ona jí skočí do náručí a rozbrečí se a máma říká, neboj se, to se vysvětlí, najdou ho, neboj, nic se mu nestalo.

A jak se to teda vysvětlí, ptá se, a máma mlčí.

Mami?

Máma pokrčí rameny.

Nikdy nikoho dost neznáš.

Odtáhne se. Nejraději by mámu praštila.

Vím, že takovej Petr není.

Tak jsem to nemyslela.

Ale myslela, myslí si Radka, ale neřekne nic, co by měla říct, máma je zahořklá, myslí si, že všichni chlapi jsou takoví, že všichni chlapi nakonec svý ženy opustěj, protože ji táta opustil.

Gábi spí, ale už se brzo probudí. Uděláš oběd? Já musím ven.

Samozřejmě, říká máma. V kolik mám vyzvednout kluky?

V půl druhý. A pak je odvézt do divadla. Na čtvrtou. Tam to mají hodinu a půl.

Jedla jsi něco?

Kývne, jo, měla jsem normálně snídani, lže. Nejedla nic a nebude nic jíst.

Před domem se nadechne toho čistého vzduchu, pořád prší, vzala si zase běžecké boty, poběží pomalu, ale stihne toho víc. Boty jsou ještě od včera mokré, ale stejně jako hlad, i tohle nepohodlí bere Radka jako úlitbu bohu nebo vesmíru za to, že jí Petra co nejdřív vrátí.

První policajty vidí hned. Další až za půl hodiny. Pak vyběhne podél Vltavy po cyklostezce, déšť zesílí, setmí se. Nejhnusnější dny v roce, konec října, šero, už nemůže, další policajti, míjí je, povídají si, slyší útržek rozhovoru: ona prostě myslela, že je to zelený, chápeš, Radka běží dál, ohlédne se, oni neví, kdo jsem, jen tak si povídají, jako by byli na procházce, ještě chvilku setrvačností běží, ale zpomaluje, až zastaví, otočí se a rozeběhne se zase k nim.

Promiňte, dobrý den. Já jsem Radka Fišerová.

Jeden čumí, jednomu to došlo.

Ten pohřešovanej…

Jo, to je můj muž.

To je mi líto, říká policajt.

Ona vrtí hlavou, ne, to vám nemá bejt líto, vy ho máte hledat.

Ten, co doteďka čuměl, se bojácně rozhlédne. Dojde jí to, bojí se, že jim tady udělá scénu.

Ale madam, namítne ten druhej, nebojte se, my ho hledáme.

Měla byste jít domů, řekne ten první, musí vám bejt zima.

Opravdu je jí zima. Uvědomí si, že se klepe.

Proč nejdete dolů k řece? Co myslíte, že uvidíte tady? Mávne rukou ke křoví podél řeky.

Nebojte se, jsou tady i další policisté.

I potápěči, dodá ten druhej.

A jí dojde, že se tady baví o tom, že v řece je někde zachycené Petrovo mrtvé tělo, najednou se nemůže nadechnout, třese se tak, že nemůže dál stát, první z policistů se vzpamatuje, chytne Radku, aby nespadla, dojdi pro auto, řekne druhýmu, dělej, a zavolej sanitku.

Ne, nechte mě, chce se mu vyškubnout, musí přece běžet dál, ale on ji nepustí.

Radka se rozbrečí, nemůže to už ovládnout, sesune se policajtovi do náručí, na moment vidí jeho vyděšenej pohled, slyší se, jak brečí, je to, jako kdyby naříkalo zvíře, chce se omluvit, ale nemůže mluvit, pak omdlí.

Hladík sedí u stánku s kafem pod stříškou a kouří. Hrozně leje. V dálce houkání sanitky, zazvoní mu telefon. Našli telefon toho zmizelýho.

Na služebně na něj čeká opilý bezdomovec, doprdele, to tu zas bude smrdět dva dny, Hladík otevře okno, i když je mu zima, jak zmoknul.

Našel sem ho v koši, opakuje ten ožrala pořád dokola, je muj, nemůžete mi ho vzít, Hladík si prohlíží iPhone, je vybitej, nabíječku tu nikdo nemá, zkontroluje simku, ta tam není.

Už tam nebyla, tvrdí ožrala.

Ukážu vám ten koš. Nic tam nebylo. Jenom tohle.

Tak to jdem sepsat.

A vrátíte mi to? Hele, pane komisaři, já bych aspoň mohl volat kamarádům. Nevrátíte? No tak to jděte do prdele, sráči, zmrdi, začne hulákat, Hladík na něj namíří prst, hele, co kdybysme to probrali zejtra? Vyspíš se na to, co?

Chlapík hulákat nepřestane, Hladík vidí, že se od něj nic nedozví, tak ho nechá odvést a jde na stanici sehnat nabíječku.

Matka se o stěhování zmíní poprvé už ten další den, hned jak se ona trochu probere z těch oblbováků, co jí píchli. Nevěří, že to matka opravdu řekla, Petr je pryč dva dny a ona mluví o tom, aby se odstěhovali.

Matka říká, že nemyslela stěhování, spíš něco jako změnu prostředí, dokud… se to nevyjasní, Radka na ni křičí, ty jsi mami sama, tak nás chceš u sebe, aby ti bylo líp, ale my jsme rodina, patříme sem a patříme k sobě, tak o tom nemluv, prosím tě, už nikdy, ať se stane cokoliv.

Máma se urazí, možná, že je v právu, Radka je ale tak naštvaná, jako kdyby si máma přála, aby se Petr už nikdy nevrátil.

Ale holčičko. To víš, že chci, aby se ti vrátil.

Ale myslíš, že se nevrátí.

Jo, myslím, že ne. Že vás opustil. Že se zachoval jako srab a hajzl.

Pohledy z očí do očí, Radka ji nenávidí, matka to vidí.

Ty bys byla radši, aby byl mrtvej? řekne matka, a na to ona nedokáže říct nic, tak jde pro kluky do školy a pak s nima na tenis, je jí tam zima, během jejich hodinového tréninku cítí, jak přichází chřipka, bolí ji celé tělo, musí být matce vděčná, že tu s ní je a že se stará o děti, s nimiž ostatně ona nemá skoro sílu ani mluvit. Děti jsou ale zatím klidné. Tatínek se ztratil, ale hledají ho. Ne, určitě se mu nic nestalo. Policisté mluvili i s nimi. Pro Gábi i Filipa atrakce, Matěj se trochu bojí, ale dělá, že ne.

Tenis hrajou kluci stejně jako vždycky, smějou se a dělají legrácky s kamarády. Odvede je domů a jde si lehnout. Dvě peřiny přes sebe, teď by si dala pálivou čínu, Petr by jí pro ni došel, jasně, i máma by tam došla, ale měla by řeči, radši by jí uvařila vývar a čaj s medem, Radka se lituje a pak v noci v horečce divoké sny o Petrovi, on živý a směje se a společně plavou v té špinavé Vltavě, když k nim připlave jeho mrtvé bledé tělo a ten živý Petr jí říká, normálně ho odstrč.

Pak je to lepší, fyzicky. Bez horečky. Slabounká, leží v posteli. Děti ji navštěvují v ložnici, miláčci, máma všechno zvládá, ani nemrkne. Radka si čte, dělá, že si čte, pořád myslí na Petra, pořád si přehrává všechno, na co si vzpomene, snaží se vybavit nějakou hádku, něco hnusného, snaží se říkat si, že to nebylo výjimečné, že to nebylo tak skvělé, nejde jí to. Televize. Nutí se do sledování nudných a hloupých seriálů.

A v neděli ráno si chce udělat čaj do termosky, aby vydržel horký. Termoska nikde. Děti neví, matka neví, ona prohledá všechny batohy, celý kumbál.

Není.

To přece není samo sebou, že by zmizela termoska pár dní po tom, co zmizel Petr.

Když už je v tom hledání, začne prohledávat celý byt. Neví, co hledá.

V šuplíku mezi fotoalby najde obálku velikosti A5 a v ní osm set tisíc. V pětitisícovkách. Vyděsí ji to. Petr byl do něčeho zapletený?

V telefonu není nic podezřelého, takže musel mít nejspíš druhý mobil. V jeho počítači taky nic. Na ploše předvolená krajinka, v kanceláři na stole zarámovaná fotka, jak jeho rodina sedí slavnostně oblečená u stolu a všichni se usilovně smějou do objektivu.

V práci nic, kolegové, slušní a normální, krčí rameny. Ne, nikdo neví o tom, že by tu chtěl skončit.

Pak volá ona. Říká, že našla doma něco divného.

Už to jsou čtyři dny. Víkend, během kterého nastal zimní čas. Tma je teď v pět, než lidi zatáhnou závěsy, dívá se Hladík do bytů, osvětlené místnosti, rodinný podvečer, bezpečí a soudržnost. I jemu to tak na tu chvilku připadá, i když ví nejlíp, že nic takového jako bezpečí není.

Hladík přichází, je nemocná, leží na gauči, vypadá příšerně, skoro nemůže mluvit, má tam matku, která dělá, že se o nic nezajímá, ale ve skutečnosti mu chce všechno říct, hezky se stará o malou holčičku, která na Hladíka kouká skrz tlusté brýle, ale Hladík cítí tu nepříjemnou atmosféru. Ona, i když sotva vstane z gauče, ho nenechá s matkou ani vteřinu o samotě, a když ji matka pošle spát, rozkřikne se na ni, ať ji neposílá pryč, že může klidně mluvit i před ní, že ona dobře ví, že si stejně myslí, že Petr od nich odešel, tak ať to tady panu kapitánovi klidně řekne, a ať mu taky řekne, proč je tak zahořklá a zlá, a pak zase brečí, brýlatá holčička se taky rozbrečí a matka ji utěšuje, obě utěšuje, i holčičku, i Radku, a pak ji pošle do ložnice, aby dítě uspala.

Pak řekne Hladíkovi, opustil mě totiž manžel. A ne, nemyslí si, že Petr opustil její dceru a její vnoučata, ale prostě je schopná si připustit, že se to mohlo stát. Co si o tom myslí Hladík?

Hladík neví. Tělo se nenašlo. Pořád hledají, ale, a to Hladík neřekne, není to ztracené malé dítě, nad Stromovkou nelítá helikoptéra.

Matka se i dál chová nadmíru racionálně. Zná Hladík statistiky? Jak rychle se zmenšuje naděje, že se objeví? Hladík neví. Může to ale zjistit.

Ozve se zvonek, matka jde otevřít, vejdou kluci, hezcí blonďatí kluci, dívají se na něj zvědavě, dobrý den, pozdraví oba zdvořile.

Vy hledáte tátu? řekne jeden.

Hladík kývne.

Táta neumřel, řekne druhej.

Hladík vrtí hlavou, to určitě ne, nebojte, kluci.

Já se nebojím, řekne první.

Možná ho unesli špioni, řekne druhej.

Kluci, běžte do pokoje, my tady něco řešíme, řekne jim jejich babička, a oni poslušně jdou.

Najděte ho, nebo to nějak uzavřete, v tomhle se přece nedá žít.

Hladík neřekne nic, jsou to čtyři dny, to pravé peklo ještě nenastalo, ale jak to mají tihle lidi vědět, jak mají vědět, jak je to prázdný a beznadějný po pár měsících, a jak zapomenou jeho tvář po pár letech?

Nemocná Radka vyleze z ložnice.

Já vám to musím říct, i když to nemusí nic znamenat, já jsem nenašla termosku, naši.

Hladík na ni kouká, neví, co má říct.

Matka vzdychne, asi má strach, jestli je dcera v pořádku.

Můžete sem, na chvilku? zve ho k sobě do té ložnice, Hladík se cítí divně, ne že by neviděl mnoho ložnic, jde za ní, ona mu udělá místo na židli, sama si sedne na kraj postele.

To není jen ta termoska. Pak mu ukáže peníze. Petr musel bejt do něčeho zapletenej, protože kde by vzal tolik peněz. Třeba ty peníze někomu schoval a pak se o tom dozvěděli ti, kterým ten někdo, to Radka samozřejmě neví kdo, ty peníze sebral, a ti Petra unesli a zabili.

Hladík ji pozoruje, zatímco ona mu vysvětluje tadytu konspirační teorii, jistěže to prověří, jak na tom byl v práci, ale zatím to opravdu nevypadá, že by byl do něčeho zapletený. Spíš to vypadá, že pěkně šetřil, aby jim mohl místo sebe aspoň nechat ty peníze.

A nenapadlo vás, že tady ty peníze nechal vám? zeptá se jí.

Zůstane na něj zírat, ne, to tedy opravdu ne. Protože to tak prostě není. Jestli to on chce brát takhle, tak to prostě nikdy nevyřeší, chápe to? Chápe to Hladík? Hladík kývne, chápe to úplně jasně.

Nebojte se, prověříme to. Opravdu.

Myslíte si, že jsem blázen?

Hladík zavrtí hlavou. Ona se vysmrká.

Pak oba mlčí. Hladík se bojí, že se Radka rozbrečí, ale do ložnice nakoukne její matka a zeptá se Hladíka, jestli si s nima dá oběd. Hladík chce odmítnout, ale matka řekne, že dělala koprovku. Koprovku tedy neodmítne.

Při obědě, když tam taky sedí u toho jejich velkého stolu, matka pomáhá s jídlem té nejmladší a Radka řeší s klukama, co budou dělat příští víkend, a atmosféra je vlastně hezká, asi kvůli dětem se obě ženy tak snaží, a vlastně taky Hladík se snaží, a asi na vteřinu Hladíkovi připadá, že on je tady otec a manžel. Pak už chce co nejrychleji odejít.

A Hladík neví přesně, proč potom v neděli jede vlakem na Křivoklát. Ano, je to jedno z míst, kam jezdil ten zmizelý s rodinou často, a taky měl jako tapetu v telefonu fotku tohohle hradu, ale nic víc. Neví, jestli je tohle ten pocit, to, že někdy udělá něco jenom proto, že něco cítí, jestli tohle je ta příčina, proč je policajt, nebo jestli je to naopak důsledek toho, že je policajt, že už mu léta zkušeností v mozku vyryla nějaký vzorec. Neví to, jede vlakem na Křivoklát a dívá se na ubíhající krajinu, neví, kde přesně vystoupí a proč, tak vystoupí nejdřív v Berouně a celou neděli tam sedí na nádraží a pozoruje lidi a nic se nestane, a tak, když se setmí, dojede domů, večer mu napíše František, že je nemocný, a že tedy ruší jejich setkání v úterý, a Hladíkovi se uleví, a zároveň se stydí, že se mu ulevilo.

Chce ject znovu, ani vlastně neví, proč to dělá, možná mu je jí líto, možná na něj zapůsobilo něco v jejích očích, ale o víkendu zase prší, fouká hrozný vítr a ulicemi lítají listy a v televizi už běží vánoční reklamy a Hladíka bolí v krku, tak si lehne s knihou. Má dojem, že to asi nechá být. Ona má v sobě něco vzácného, ale on je policajt, co vyšetřuje zmizení jejího manžela. Vždycky pro ni bude jenom připomínka toho nejhoršího, co se jí stalo.

Ale za dva týdny tam jede zase, stejnou trasou, jen vystoupí jinde.

A pak už nic. Návštěva psychiatra, návštěva psychologa. Antidepresiva, prášky na spaní. Děti nastydlý, jedno za druhým, máma u nich, stará se, chová se skvěle, v koupelně se objeví její voňavka a pak taky zmizí Petrův kartáček, Radka to obrečí, obrečí tenhle podzim spoustu, spoustu věcí, ale pak musí nakupovat dárky a chystat Vánoce, máma se pořád snaží ji zabavit prací a činnostmi, kluci každej po svým pochopí, že táta tu není a nebude, Gábinka se nejdřív ptá, a pak už vůbec, a pak Radka slyší, že Matěj Filipovi říká, že táta už se nikdy nevrátí, a Filip říká, já vím přece, a Vánoce, všechno, co vždycky s Petrem, teď s mámou. A ona po těch pár dnech už nemá sílu vzdorovat, když máma řekne, ať se na čas přesunou k ní, do domku v Unhošti, přesunou se a od nového pololetí děti začnou chodit do školy tam a Radka s Gábi tam chodí na hřiště, nikdo nic neví, a pak se jí zeptá jedna z matek, a ona řekne, můj manžel umřel, neví, proč to v tu chvíli říká, možná že nechce vysvětlovat, že zmizel, nechce, aby si ta maminka myslela, že je opustil, poprvé to řekne nahlas a slzy do očí, maminka se omlouvá, Radka se omlouvá, promiňte, je to těžký, prostě těžký.

Zuzana, první kamarádka v novém životě, ji obejme. Za týden se opijou červeným vínem, zatímco jejich děti, Zuzana má dvě, leží v pokoji na matracích, které jim daly k sobě. A její manžel je na noční službě v nemocnici, kde píchá nějakou sestřičku, řekne Zuzana s křivým úsměvem, a Radka si pomyslí, že ona s Petrem to nikdy neměli takovýhle, že oni to měli v pořádku, hezký, a takový už to zůstane, a pocítí náhle takový pocit smíření, tak takovýhle je to být vdovou, napadne ji, a samozřejmě to není tak, že od toho okamžiku už by se jí nechtělo brečet, když Filip nakreslí dojemný obrázek jejich rodiny a tatínek tam je na straně, kus od ostatních, nebo když Gábinka zpívá Prší, prší celé sama, nebo když ona začne dělat v cukrárně a poprvé si oblékne ten stejnokroj, a Petr ji nikdy takhle neuvidí, ale prostě nějak, nějak to jde, asi to čas opravdu zahojí, nejhorší věta, kterou na podzim slýchala, Radko, uvidíš, že časem to bude lepší, jak chtěla každého, kdo to řekl, zabít, a najednou to žije, časem je to lepší, jasně že ještě někdy se ráno probudí a v tu první vteřinu se chce otočit k Petrovi a přitisknout se k němu, ale pak si to uvědomí a už se dokáže nadechnout v klidu a vstát a jít probudit děti a pozdravit se mile s mámou, která už chystá snídani.

Hladík dál jezdí vlakem na té stejné trase, jsou to nakonec takové jeho výlety, jen se víc dívá po lidech. Prověřila se Petrova firma, v ničem nejel, naopak z jeho bankovních účtů je jasný, že ty peníze, které jí nechal, si uspořil. Pravděpodobně si uspořil víc, aby měl z čeho žít. Ale žádný prokazatelný stopy. Nic. Zmizel.

A pak jednou na jaře Hladík sedí na zastávce Roztoky u Křivoklátu a pozoruje lesní dělníky, a jeden z nich si čistí brýle kapesníčkem, opatrně a důkladně.

Člověk pořád dělá věci stejně, i když se chce stát někým jiným. Místa, která má člověk rád, mít rád nepřestane. Když opustí to nejbližší, chce si zachovat alespoň to vzdálenější. Zvyky nejde tak snadno změnit. A tak dále. Hladík ho dokonce nechá poprvé jít, neosloví ho. Až podruhé za ním jde. Petr se smutně usměje, když se Hladík představí. Pak si zapálí cigaretu. Můj muž nekouří a nikdy nekouřil, je mu to odporný a já přestala kouřit, hned jak jsme se seznámili, říkala Hladíkovi Radka, když Petra popisovala.

Pak už zbývá jenom to vyřídit s ní.

Věší na zahrádce prádlo na sušák, děti jsou venku, kluci někde s kamarády, i tohle proběhlo hladce, tenhle přechod, sice tady nemají šermířský oddíl, ale tenisový jo, i výtvarku jo, Gábi se dostala od příštího roku do školky, zatím je s mámou, když je ona v práci. Sice trochu ztloustla, co je v té cukrárně, ale s holkama je sranda, a vlastně potkávat tolik lidí není špatné a Radka pořád ještě trochu věří, že si jednou ten podnik otevře, třeba i tady, do Prahy se nevrátí, tady je máma, pro děti je to tu lepší, pro ni je to tu lepší, i kdyby jen proto, že tu Petr není všude. Petr tu vlastně není skoro nikde.

Takže když začne Muf štěkat a ona se otočí od prádla a uvidí Hladíka, jak stojí za vrátky a jak se tváří, není to hezký pocit. Něco nového a nic hezkého.

Pojďte dovnitř, vyzve ho, on vám nic neudělá, je to ještě štěně, malej pejsek, kterýho chtěly děti i máma, sousedovi se narodily tři štěňata, Mufík, co s nima leží večer na gauči, Radka stejně jde a psíka vezme do náruče, Hladík si vrátka otevře sám.

Zatímco se vaří kafe, neříká nic, ví, že by se měla zeptat, ale bojí se zeptat, našli jeho mrtvý tělo? Našli něco? Našli jeho živýho, držel ho někdo v zajetí celé ty měsíce? Vrátí se jí domů jiný? Vrátí se jí domů?

Zalije kafe, i sobě, i když už jedno dnes měla.

Počkejte, řekne hned, když si sedne, a vstane.

Donese ze spíže dva zákusky, větrník a špičku. Vezměte si, opravdu. Mám jich spoustu, kolik chci, já totiž dělám v cukrárně, je to dobrá práce, víte, až si jednou založím ten svůj podnik, promiňte, já se prostě bojím zeptat, proč jste přišel, co se stalo? Vy… našli jste ho?

Hladík na ni kouká pozorně, je trochu tlustší, ale v tom to není, je jiná. Nakonec, předtím sice byla velitelka domova, ale bylo komu velet, teď je to na ní, musela vyrůst. Paní z cukrárny. Vdova s třema dětma. Matka, která jí musí pomáhat. Památka nejlepšího manžela. Hladík vidí smutný Petrův obličej, vždyť já jim nechal všechny peníze, myslel jsem, že je to jasný. Já se nevrátím. Myslel jsem, že se mi začne stýskat. Ale nestýská. Ani po dětech. Tak mi řekněte, jak bych s nima moh bejt. A Hladík vidí sám sebe, taky opustil rodinu, taky na to neměl, taky se mu po synovi nestýská, takže co by mu asi tak měl říkat.

Je mrtvej, že jo? A já ho budu muset identifikovat? ptá se ona, pak náhle rázně vstane a jde k oknu, otevře ho, dovnitř chladný vzduch, ona sáhne do květináče na parapetu a vytáhne cigarety a jednu si zapálí.

Chcete taky? Nebo chcete jít na verandu? Tam si můžeme zapálit… Típne cigaretu.

Přesun na verandu.

Hladík si poslušně zapálí, i když už měl dneska hodně a nemá vůbec chuť. Ona taky kouří.

Připravoval jsem se, že… něco udělám, proto jsem jim vybral ty peníze, ale ten den jsem jenom chtěl jít běhat. Ale jak jsem běžel, tak jsem najednou nemoh zpátky. Tak jsem zahodil telefon. A běžel jsem dál.

Hladík se ho chtěl ptát, jak si to představoval, ale když na něj koukal, tak to věděl, věděl, proč to Petr udělal, všechna ta marnost toho snažení, práce, děti, víkendy na kolech, ráno vstát a jít do práce, políbit manželku, čekat na výtah, každej den po zbytek života, výměna pneumatik u auta, preventivní návštěvy zubaře, čistit si boty, číst si analýzy politické situace, sedět v práci až do tmy, dělat úkoly s dětma, jíst zdravě, fronty na poště, manželčiny pohledy, že nepřivrtal poličku, mrtvá rybička v akváriu, luxovat i za gaučem, stát v kolonách a poslouchat hloupé řeči moderátora v rádiu, oškrabovat okénka u auta, o něco se snažit, žít správně, nic nemá cenu, ani tohle ne.

Chci bejt prostě sám, takhle, už nic z toho, co bylo, nechci, řekl Petr nakonec. To už na něj zavolal jiný dělník, jestli si dá koblihu. Zavolal na něj Pítrsi. A Petr mu odpověděl, tyhle sladký věci nesnáším, vole, a pak se usmál na Hladíka tak, jak se asi kdysi smál na klienty, zdvořile, ale neosobně, už musím, a Hladík řekl už jenom, tak vy nemáte rád sladký? A Petr zase zvážněl, právě že vůbec, a pak nastoupil do traktoru spolu s tím dělníkem, ten nastartoval, a Hladík koukal na ten traktor, jak se kolíbá po rozbité lesní cestě a mizí v lese.

Příští týden, když Hladík přijel, dělníci tam pořád byli, Petr už ne. Říkal, že musí vypadnout, prozradil Hladíkovi Cikán bez předních zubů. Má nějaký problémy? Ani ne, zavrtěl Hladík hlavou a jel rovnou za ní. Už v tu chvíli asi věděl, co jí řekne.

Tak co se děje, říká ona už pevně, jako by ji ta cigareta vzpamatovala.

Nic, řekne Hladík. Jenom… přišel jsem, abych vám řekl, že nic nemáme.

Aha, řekne ona, ale zklamání je v tom docela málo.

Už je to dlouho… chtěl jsem vám jenom říct, prostě, abyste nečekala… moc.

Neřekne nic.

Hladík taky ne.

Už sem nechoďte, tohle je život, kam nepatříte, tohle je můj novej život, můj manžel je mrtvej a vy zmizte, říkají její oči.

Hladík ví, že už nepřijde. Dokouří, vypije kafe, tak horký, že mu spálí jazyk, a odjede. Cestou mu přijde esemeska od bývalé ženy, v kolik dnes přijde. Hladík si uvědomí, že na Františka zase zapomněl. Odpoví, že za půl hodiny je tam.

IRENA HEJDOVÁ

Olda č. 3

O OLŠANSKÉ HŘBITOVY

Irena Hejdová (1977)

Hlavní profesí scenáristka. Své povídky publikovala v několika tematicky zaměřených antologiích nakladatelství Listen. Za literární scénáře se jí dostalo ocenění: Ceny Sazky za scénář k filmu Děti noci (premiéra 2008) a zvláštní ceny programu ScriptTeast na festivalu v Cannes (2010) za adaptaci románu Petry Hůlové Paměť mojí babičce (dosud nerealizováno).

Vzbudil mě výkřik. Tlumený sklem zavřených oken a pomalým rozbřeskem nad žižkovskými ulicemi, tlumený kapkami deště dopadajícími na okno, ale stejně jasně rozeznatelný od štěkání psa nebo protivného skřípání sousedových dveří. Otevřela jsem oči. Kocovina mi rozbíjela hlavu vejpůl, vedle v pokoji se za chvíli probudí můj syn a v posteli se mnou leží cizí chlap. V hlavě mám jen útržky z předchozího večera, na mobilu je čas 6.37 a SMS od mámy: „Tys vypadala!“ Vybavím si, že jsem se při návratu marně snažila zakrýt opilost a tvářila se stejně zavile, jako když jsem takhle přicházela domů v pubertě před dvaceti lety. Vybavím si také, že toho chlapa, který vedle mě chrápe do peřin, jsem rafinovaně schovala na chodbě a dovnitř mohl až poté, co máma bezpečně opustila dům. Ubohost.

Venku mrholí, žižkovský televizní vysílač je úplně schovaný v mlze, jako by tam nikdy nebyl. Jen červené světélko ze špičky problikává tmou, jako světlo majáku, pro všechny tonoucí i dávno utonulé. Vedle postele zakňučí pes, chce se vyvenčit, ještě on do toho všeho! Přemýšlím, jak to všechno logisticky zvládnout – vyvenčit psa, odvést Péťu do školky, vypakovat toho chlapa. Zatřesu mu ramenem, ale ani se nehne. Až se probudí, bude na tom zřejmě s bolestí hlavy podobně jako já. A možná bude lepší, když u toho nebudu. Napíšu vedle postele vzkaz, aby za sebou zabouchl dveře. Žádné důvěrnosti, na to mě nikdy moc neužilo, a taky proč vlastně – ani nevím, kdo to je. Položím potichu tužku na papír a vykradu se z ložnice.

Péťa spinká, ve spánku vždycky vypadá tak sladce a nevinně, na sobě nejoblíbenější pyžamko s vesmírnými raketami. Zatoužím na chvíli být jednou z nich, být vystřelena daleko do útěšného ticha vesmíru, bez funícího psa po boku, bez kocoviny, bez neútulného bytu, ze kterého si už Olda odvezl svou půlku věcí a v němž na mě všechno padá. Péťa se zavrtí a otevře oči, chvíli si mě prohlíží, pak se otočí na bok a oči zase zavře. „Péťo, vstávej. Už je čas.“

Dělá, že spí, ale vím, že to jen hraje, že za zavřenými víčky přemýšlí, čím mi to brzké probuzení znepříjemnit dneska. V poslední době se ke mně chová hrozně, ale asi si za to můžu sama, za ten příšerný rozvod holt v jeho očích někdo musí nést zodpovědnost a Péťa si vybral mě. „Péťo…“

„Smrdíš, mami. Ty sis nevyčistila zoubky?“

„Ne. Ty taky ne. Tak šup, vstávat.“

Vypakovat Péťu z domu se mi podařilo v rekordním čase, navzdory kocovině a netrpělivému psovi. Chlapa v posteli se naštěstí podařilo zatajit, nevím, jak bych synovi zrovna jeho vysvětlovala. Venku se od rána ještě rozpršelo, Péťa ťapkal přede mnou v pláštěnce a holínkách, pes skákal spolu s ním do louží jak šílený, ale v té chvíli mi to bylo jedno. Soustředila jsem se jen na bušení kladiv v hlavě a marně se z útržků vzpomínek snažila složit obraz včerejšího večera. Odvedla jsem Péťu do školky a nadchla se představou toho, jak doma zase padnu do peřin. Jenže vyčítavý pohled psa a vzpomínka na cizího opilce v mé posteli mě místo do postele vyhnaly ještě hlouběji do deště. Přešla jsem Vinohradskou a vešla hlavní branou na Olšanské hřbitovy.

Je to možná zvláštní, ale hřbitovy mám spojené s mnoha zlomovými radostnými událostmi v mém životě. S Oldou jsme si právě tady dali první rande, právě tady mě požádal o ruku, právě tady jsem mu řekla, že jsem těhotná. Během loňského rozvodu jsem tu trávila spoustu času tříbením myšlenek, se spícím Péťou v kočárku zaparkovaném vedle jedné z těch omšelých laviček. Toho příšerného čokla tu venčím už pět let, od chvíle, kdy ho Olda přitáhl domů jako štěně. V tom klidu a tichu je mi dobře, snad ani ten déšť tu není tolik slyšet ani cítit. Jako by se člověk najednou ocitl úplně mimo Prahu, v nějakém tajuplném snu zahaleném do břečťanu a pavučin, ve kterém jsou cesty pokryté pářícími se plošticemi a lemované nekonečnými řadami náhrobků.

Pes vesele pobíhá mezi hroby, kupodivu respektuje jejich hranice, jako by věděl, že není slušné šlapat na ně, očurávat barokní andělíčky, ožírat květiny z náhrobků. Jdu prostřední cestou a psa moc nevnímám. Sem tam odněkud vyloví nějaký klacek a rve se o něj s imaginárním sokem, pohazuje ho na zem nebo jej zas hrdě poponáší dál, než najde nový a lepší. Je po dešti, kapky vody skapávají z korun stromů nade mnou, sem tam mi nějaká kápne za límec a nepříjemně tam zastudí, jako neodbytná vzpomínka.

Jasně že ten rozvod mi pořád leží v hlavě. Nikdy jsem si nemyslela, že zrovna já si tímhle projdu, tím peklem absurdních výčitek, malicherných hádek, nenápadného přetahování o dítě či nashromážděné majetečky. Ale co, stalo se, změnit už to nejde a vlastně po tom ani netoužím, je mi dobře jen s Péťou a občasnou hlídací výpomocí mámy. Toho blbého čokla si snad Olda konečně už také vezme. Pořád se vymlouvá, že až bude mít lepší bydlení, že mě ho hned zbaví, ale trochu ho podezírám, že mi ho nechá na krku navěky. Přivolám psa k sobě, když zaznamenám vyplašený pohled procházející důchodkyně s konví a špinavým srpem v ruce, proč zalévá, když právě dopršelo? Ohlédnu se za ní, ale už zmizela za hroby jako duch, a tak zas vypustím psa navolno a jdu dál.

Mezi korunami stromů, s listy lesklými od deště, zasvítí věž vysílače, už se vyloupla z mlhy a září až sem. Mlha je jako chlast, hodně toho milosrdně schová, ale když pak pomine, odhalí ještě víc. Připadám si ubohá, jako malé děcko ztracené cestou ze školy, je mi sakra pětatřicet a v hlavě mám stejně vymeteno. Rozhlédnu se po psovi, nikde se nic ani nepohne, jen ty zpozdilé kapky deště kapají na hroby. Zavolám ho, ale nikde se nehne ani větvička. Zastavím se a naslouchám, z Vinohradské je až sem slyšet cinkání tramvají, ale můj pes (tedy Oldův pes, abychom byli přesní) je v čudu. Na chvíli se zamyslím nad tím, jestli by mi nebylo líp, kdyby se už neukázal. Nemusela bych doma otírat ve vaně jeho smradlavé tlapy a trpět jeho olizování a zatuchlý pach z tlamy. Psi jsou jako chlapi, je s nimi jen hrozně práce a stejně to k ničemu nevede, jen se na vás občas připitoměle zazubí.

Kouknu znovu kolem, najednou na mě padne tíseň. Hřbitovní tíseň smíšená s hrstkou strachu, no kdo by se nebál, uprostřed všech těch hektarů mrtvol, i když přikrytých mokrou zeminou a prolezlých žížalami a bůhvíčím ještě. Otočím se k Vinohradské a vydám se zpátky, svižnou chůzí, která přejde v nenápadný běh, maně se ohlédnu za záda, jasně že tam nikdo není, ale co kdyby. Od jednoho z hrobů zvedne hlavu ta důchodkyně s konví a pronikavě po mně koukne, trochu káravě, že toto svaté místo ruším nedůstojným během. V jedné ruce má srp, pižlá s ním přerostlou trávu na hrobě. Jen se na ni přihlouple usměju a běžím dál, už jsem skoro venku.

Brána do veselého a bezstarostného pozemského světa je přímo přede mnou, už bych jí skoro prošla, kdyby mi cestu nezastoupil… pes. Špinavý a mokrý od hlavy po ocas, kterým vesele vrtí. Vyrazí ke mně, aby mě přivítal, už už se děsím, že skočí přímo na mě, ale tak daleko to nedojde. Zastaví se metr přede mnou, koukne na mě, trochu potměšile, a pak upustí z tlamy kořist. V tomhle jsou s Péťou oba stejní, furt by jen domů tahali větší či menší klacky. Nacházím je všude – mezi příbory, mezi hračkami, jeden tuhle stál u zubních kartáčků a druhý rafinovaně ukryt za záchodem. Poslední psí úlovek je neobvykle malý, a já bych ho nechala být, kdyby mi na něm něco nepadlo do oka. Nějaký záblesk mě přinutí se zastavit a ohnout se ke klacíčku. A pak se zase prudce narovnám, protože tohle žádný klacíček není.

Vejdu do bytu, odložím klíče, promočenou bundu a boty, psa zaženu do koupelny a pytlík na psí výkaly se záhadným obsahem odložím na komodu v předsíni. Pes skočí navykle do vany, sprchuju mu zabahněné tlapy, tak soustředěně, že se leknu a lehce nadskočím, když se za mnou ozve nějaký zvuk. Rychle se otočím, ve dveřích koupelny stojí ten chlap z postele. Co tu proboha ještě chce?

„Ahoj. Tys byla venku?“

Ptá se jako manžel, začne mi být protivný. Nakloní se ke mně a chce mi dát pusu, rychle uhnu.

„Ty ještě nejsi pryč?“ řeknu s jasným úmyslem ho do dvou minut dostat ze dveří.

„Mám službu až od desíti, tak jsem si říkal, jestli nechceš se mnou na snídani, Marti,“ řekne s úsměvem, je otravně familiární, což nenávidím i u svých blízkých, natož u cizího chlapa. Pes se škrábe z vany a odfrkává znechucením, rychle mu vysuším ručníkem tlapy a propustím ho, zůstanu v koupelně s chlapem sama.

„Jakou službu?“ zeptám se, a on se široce usměje.

„Ty si nic nepamatuješ? Přece jsi mi vynadala, kvůli tý pokutě za parkování. Řek jsem ti, že ti s tím třeba nějak pomůžu,“ usmívá se a vlastně působí docela sympaticky, i když je to zjevně kretén.

„Co si mám pamatovat?“ držím si odstup, jak to mám ve zvyku, jsem mistryně v držení si odstupu, od svých nočních známostí zvláště.

„No tak jenom malá rekapitulace, jo? V baru jsi byla s kamarádkou, pozval jsem tě na drink, pak byly ty další, šli jsme do Akráče, tam jsme tančili, pak jsme šli pěšky domů, pršelo a tobě se to hrozně líbilo. Tančilas v dešti, pak jsi upadla a já tě nesl až sem. Na schodech jsi mě schovala před mámou, pak jsem tě tu uložil a usnul jako dřevo. Jo, a jsem policajt. Dopravák přece. Olda.“

„Olda?“

„Jako tvůj bejvalej, viď? Dost tě to v noci zaujalo. Tak pojď, našel jsem v lednici něco k tý snídani,“ řekne a nenuceně odchází z koupelny, jako by tu už bydlel. Kretén.

Sedíme u snídaně, docela se mu povedla, v hlavě mi víří změť všehomíra. Olda něco vypráví, směje se, tak se taky sem tam usměju, aby se neřeklo, koušu do rohlíku a mechanicky přikyvuju. Tím vším zmatkem mi problikává myšlenka na pytlík na psí exkrementy položený v předsíni. Když jsem tu věc čoklovi vzala a štítivě ji narvala do pytlíku na výkaly, který byl jediný po ruce, vůbec jsem nevěděla, co si s ní počnu. Mohla jsem ji tam nechat, ale ve zmatku kocoviny jsem se cítila provinile, že tu ohavnost přitáhl právě můj pes (Oldův!), tak jsem ji rychle schovala. Mohla jsem pytlík vyhodit do první popelnice, ale bála jsem se, že mě někdo uvidí a že se rázem stanu podezřelou – z čeho vlastně? Takže teď ten skromně naditý sáček nenápadně leží v předsíni, já se uprostřed další Oldovy nekonečné věty zvednu, dojdu pro něj a posunu ho po stole k němu. Zmlkne, koukne na mě. Taky jen koukám, a tak to vezme a vysype na stůl. Z věci odpadne pár kusů ztvrdlé hlíny. Olda si to nedůvěřivě prohlíží.

„To je prst, nebo co?“

„Jo. Je na něm i prsten, vidíš?“

Právě ten zlatý kroužek přitáhl na hřbitově moji pozornost – vzpomněla jsem si přitom, jak jsme s Oldou kdysi vybírali prstýnky pro nás, jak jsme si je vyměňovali při svatbě a slibovali si hory doly. To už je pryč. Před Oldou č. 2 leží na stole cizí prst se snubním prstenem. A já vůbec nevím, co si teď počít.

„Všimla sis, že to není prsteníček, ale malíček? Divný, co? A koukala ses na ten prsten? Třeba je tam něco napsaný?“

„Našel to čokl. Na hřbitovech. Ani jsem se toho nedotkla.“

Koukne na mě, vzdychne, pak vezme ten prst do ruky a stáhne prstýnek. Jde to dost ztuha a mně je z toho špatně. Vyleští prstýnek kusem ubrousku. Uchechtne se a podá mi ho. Do ruky to vzít odmítám, ale kouknu se. Uvnitř je krouceným písmem vyvedený nápis OLDŘICH 2015.

„Olda číslo 3, to je ale náhodička,“ zasměje se upřímně Olda č. 2 a neodbytně mi připomene Oldu č. 1, kterého jsem už v konečných stadiích našeho vztahu nenáviděla tak, že jsem při jeho smíchu odcházela z místnosti.

„Komu asi patří,“ zeptá se Olda zamyšleně, se stylizací do protřelého detektiva.

„Že by Oldovi?“ rýpnu si. Koukne na mě. „Ty jsi policajt, tak to zjisti, ne?“

„Nevyhrabal to pes z nějakýho hrobu?“ zeptá se, do pátrací akce se mu asi nechce.

„Pes na hroby neleze, vždycky běhá uličkama. A asi těžko by tam byl zakopanej někdo, kdo měl teprve loni svatbu, ne?“ připadám si v kocovině jako úplná mistryně dedukce.

„Lidi jsou různý,“ řekne lidový myslitel a koukne na hodinky.

„Vezmu si to s sebou a kouknu na to,“ řekne a nacpe prst i s prstenem zpátky do pytlíku.

„Mezi rozdáváním pokut a testováním řidičů na chlast?“ zeptám se a připadám si hrozně vtipná.

„Zavolám ti.“

„Chceš číslo?“

„Už jsi mi ho přece dala. Pětkrát.“

Stydím se za své přítulné opilecké já, dokud Olda č. 2 i s Oldou č. 3 v kapse neopustí byt. A pak si konečně lehnu do peřin a slastně usnu.

Výhoda práce z domova je, že se za svou kocovinu nemusíte vůbec nikomu omlouvat. Přesto se cítím trochu provinile, když mě probudí vyzvánění mobilu. Kouknu na hodiny, je 12.02, do vyzvednutí Péti ze školky mi zbývají tři hodiny. Zvednu telefon.

„Haló? Marti? Hezký poledne, ty spíš?“

Kouknu z okna. Venku se zase rozpršelo, kapky bubnují na sklo, do bytu proniká pošmourné světlo, kopírující pošmourno v mé hlavě. S Oldou jsme takovým dnům říkali pyžamové a byli jsme schopni je proležet v posteli od rána do večera. Tedy ještě před Péťou.

„Kdo je to?“

„No Olda přece! Olda číslo dvě, haha.“

Nesměju se. Jen mlčky čekám s telefonem u ucha.

„Taky tě bolí hlava, Marti? Asi jo, viď? Co děláš? Spíš, viď?“ Je skvělé, když potkáte chlapa, který si na všechny své otázky rovnou umí sám dát odpověď. Takže jen zatvrzele mlčím, když začne být ticho protivně dlouhé, Olda se znovu ozve.

„Nebudu tě rušit, ale našel jsem toho tvýho Oldu,“ řekne.

„To není žádnej můj Olda!“ řeknu podrážděně a vybavím si zas exmanžela, toho Oldu, který můj byl, a myslela jsem si, že už jím bude napořád, ale skutek utek.

„No tak promiň. Taky jsem rozvedenej, vždyť víš, tak to chápu. Já jsem zas takhle alergickej na jméno Judita. Ale těch naštěstí není tolik. To Oldů taky ne, ale přece jen víc než Judit. Máš u sebe papír?“

„Proč?“

„Aby sis něco napsala, zlato. Tak tužtičku a piš si: Oldřich Černý, Koněvova 295. Oldřich Strašák, Bořivojova 21. A Oldřich Maděra, Lobkovicovo náměstí 9. Máš to?“

„Mám. Ale vůbec nechápu –“

„Poslouchej mě. Jsou to všichni Oldové, kteří měli loni svatbu a žijou poblíž hřbitovů. Samí Žižkováci, jako ty. To je krásný, ne?“

„A co já s nima, proboha?“

„Ty je teď obejdeš. Než půjdeš pro Péťu, máš ještě tři hodinky času, jeden bydlí přímo u vás na náměstí a ty další dva co by kamenem dohodil. Tak je obejdi a zkontroluj jim ruce. A budem vědět.“

„Co budem vědět? Oldů se svatbou je plná Praha, proč by ten prst měl patřit zrovna někomu ze Žižkova?“

„Je tam největší pravděpodobnost a za zkoušku nic nedáme, zlato,“ řekne, a já si uvědomím, jak hrozně mi leze na nervy, a štve mě to. Stejně jako mě štve, že jsem si ho přitáhla domů, že jsem ho tam nechala až do rána, že jsem vyrazila na hřbitovy a tam našla ten prst Oldy č. 3, a štve mě, že jsem ho podsunula tomuhle přiblblýmu policajtovi a on mě tu teď úkoluje.

„Já nikam nejdu, hledej si ho sám. A i kdybych ho našla, tak co z toho?“ řeknu otráveně a lítostivě sleduju, jak se ručička na budíku nelítostně posunuje vpřed, vpřed k vyzvednutí Péti, k návštěvě hřiště, k vaření večeře a nekonečnému večernímu uspávání.

„Hele, dej mi voraz. Chci si odpočinout. Hledej si Oldu sám, mně je úplně lhostejnej,“ řeknu a pokládám telefon. Pro jistotu ho i vypnu a padnu zase do peřin.

Budík mě probere ze spánku plného zmatených snů chvilku před třetí. Tak akorát mám čas vyzvednout Péťu a jít s ním na hřiště, poslouchat řeči matek, v duchu z nich šílet a navenek jim chápavě přikyvovat. Vypakuju se ze dveří, a když vyjdu z domu, kouknu k nebi. Obloha je zase zatažená, zase to vypadá na déšť a jaro snad nikdy nezačne. Na nos mi spadne kapka a od silnice se ozve zatroubení. Škubnu sebou a koukám na Oldu č. 2 v autě před domem. Popojdu k němu.

„Co zase chceš?“

„Našel jsem ti ho. Hele, bydlí na stejným náměstí jako ty, není to náhoda?“

„A co ten z Koněvky a z Bořivojky?“ nepotlačím zvědavost, já ženská jedna nešťastná.

„Prsty komplet.“

„Musím do školky,“ řeknu a otočím se k němu zády.

„Počkám na tebe na hřišti, půjdete pak tam, ne?“

„To asi těžko, když prší,“ řeknu.

„To přestane,“ řekne on a zase se tak široce usměje.

Zase na něj kouknu, přemýšlím, co s ním. Irituje mě strašně, ale zároveň mě to jeho zaujetí pro tu blbost s cizím malíčkem (a pro mou osobu k tomu) vlastně baví. Olda č. 1 nebyl takhle zaujatý, ani když mě balil, to šlo všechno tak samospádem. Takže na Oldu č. 2 znovu kouknu a pak kývnu, a on se rozzáří. Otočím se a jdu pro Péťu.

Péťa si podezíravě měří Oldu sedícího vedle mě na lavičce. Ten je na hřišti jediným dospělým mužem, takže vyvolává patřičnou pozornost. Nejspíš vypadáme jako šťastná rodinka, i když Péťa si to rozhodně nemyslí. Dojde až k nám s bábovkou traktoru, vyklopí ji do písku přímo před nás.

„To je traktor, kterej tě přejede,“ řekne Oldovi a zvědavě čeká, co on na to.

Olda se s přehledem usměje.

„Tenhle by mě nepřejel, Péťo. Zkus nějakej větší, jo?“

Péťa na něj vyzývavě hledí, pak kývne a odchází. Koukám za ním, pohled na jeho útlá zádíčka mě dojme, asi dozvuky kocoviny. Změřím si pak nebe nad námi, ještě přísněji, než si za chvíli změřím Oldu č. 2. Jako by nikdy nepršelo, předchozí aprílové počasí prozrazuje jen písek vhodný tak akorát na plácání jedné bábovky za druhou.

„Tak co s tím Oldou?“ zeptám se pak pokutáře po boku, a ten pokrčí rameny. „Zvonil jsem tam. Ale asi nebyl doma. Můžem to pak ještě zkusit, je to tamhleten bílej barák,“ ukáže hlavou přes rozkvetlé koruny stromů na jeden z nenápadných činžáků naproti.

„A když to bude on? Tak co?“ koukám na něj, na jeho profil, a najednou si vybavím takový útržek z noci, jak seděl vedle mě na baru, taky takhle koukal před sebe, s lehkým úsměvem na tváři, a já na něm mohla oči nechat, nebo jak se to říká.

„Tak budeme vědět, že je naživu a že se mu nestalo nic horšího, než že přišel o prst. To je taky docela dobrý pro klid duše, ne?“ otočí se na mě. A pak na sebe chvíli koukáme a pak si dáme pusu. A je dlouhá, dlouhá tak, že se mi zatočí hlava. A pak nám Péťa chrstne obsah traktorové bábovky do tváří, mám najednou písek v očích a brečím z toho, brečím zrnka písku a vyplavuju tím z hlavy úplný balvan.

Stojíme na Lobkovicově náměstí 9, nenápadný činžák jako všechny ostatní, jako ten můj, co stojí hned naproti. Stojíme tam já, Péťa a Olda č. 2 a zvoníme na zvonek se jménem Maděrovi. A nic se neděje. A pak už se tedy otočíme k odchodu, když v reproduktoru vedle zvonkového tabla zachrastí a ozve se ženský hlas.

„Haló?“

Koukneme na sebe s Oldou, co teď? Olda si odkašle.

„Dobrý den, je Oldřich doma?“

Reproduktor přenáší ticho, připadá mi nějak tíživé, jak proplouvá dráty z kdovíkolikátého patra nad námi až sem k nám. Snad i slyším hluboké nadechnutí.

„Je v práci, přijde každou chvíli. Mám něco vyřídit?“

„Nemusíte. Děkuju, stavíme se později,“ řekne Olda a jeho hluboký hlas uklidní i mě, zažehná nějaké divné tušení, které se mě zmocnilo, i když nejspíš úplně zbytečně. Hlas z domu se odmlčí a my vykročíme přes náměstí k nám, když šťouchnu Oldu do ramene. K chodníku sem od Vinohradské přijede stará škodovka a zaparkuje kus nad domem, vystoupí z ní muž a zamkne ji. Na jedné ruce má přes prsty zamotaný ušmudlaný obvaz. Zatají se mi dech a chytnu Péťu za ruku, jako bych viděla přízrak.

„Policie ČR, váš řidičský průkaz a technický průkaz vozidla, prosím,“ vybalí Olda č. 2 na Oldu č. 3 policejní legitku, a ten jen zalapá po dechu, podobně jako před chvílí já.

„Já… cože? Proč?“

„Vozidlo vypadá nezpůsobilé k provozu, ověřím si ho v databázi. Dejte sem ty papíry,“ řekne znovu Olda a je strašlivě sexy, jak policajti z amerických bijáků. Olda č. 3 neochotně začne vytahovat dokumenty, loupne po mně okem, asi mě považuje za další oběť policejní zvůle, provinile se na něj usměju. Zahlédnu na řidičáku jméno Maděra. Olda č. 2 odchází ke svému autu a já kouknu na tu zafačovanou ruku jeho oběti.

„Co se vám stalo?“ zeptám se nevinně. Neochotně odvrátí zrak od Oldova auta.

„Strkal jsem prsty, kam jsem neměl, paninko,“ řekne uštěpačně. Nevím, co na to říct, rychle šlehnu pohledem po Péťovi, který si na kraji chodníku rýpá klacíkem v kaluži. Uvědomím si, že čokl nejspíš už během mé nepřítomnosti pomstychtivě zčural celý byt a že vůbec nevím, co budu dělat k večeři. Olda č. 2 se vrací od auta, podává dokumenty Oldovi č. 3.

„V pořádku,“ řekne úsečně a předstírá, že nevidí překvapený výraz protivníka. Ten se najednou rozzáří, skoro vypadá, že by padl mému Oldovi k nohám. „Já… opravdu? To… to jste teda zlatej! Tak děkuju! Díky!“

Policajt Olda blahosklonně pokyne rukou, pak koukne naposledy na Oldu č. 3.

„Co se vám stalo s rukou?“ zeptá se nenuceně, a Olda č. 3 koukne na mě, jestli jsme se na něj domluvili, a já se tvářím jakoby nic a Olda č. 3 vzdychne.

„Taková lapálie, přišel jsem o prst, víte?“

„Jak to?“ Oba s Oldou ani nedýcháme. Péťa nás nechápavě pozoruje, dospělí jsou někdy fakt divný, říká si v duchu a já se mu ani nedivím. Oldovi č. 3 se do vysvětlování moc nechce, ale tváří v tvář muži zákona rezignuje.

„Ále… máme takovej spor o hrob s mojí mámou. Rozvedli se s tátou, když jsem byl malej jako tady ten kluk, a ona to těžce nesla. Táta minulej tejden umřel a ona ho odmítá dát do naší rodinný hrobky. Nějak jsme se kvůli tomu nepohodli, přetahovali jsem se tam o klíč, ona má docela páru. A je to bába vzteklá, sekla po mně tím svým srpem, co s ním na ten hřbitov chodí. No a ten srp mi ten prst uříz. Neuvěřitelný, co?“

Vybavila jsem si ranní procházku hřbitovem a setkání s důchodkyní s konví a srpem.

„A kdy se vám to stalo?“ zeptala jsem se.

„Dneska ráno. Manželka to ještě neví, musím vymyslet nějakou uvěřitelnější báchorku, tohle by mi nevěřila. Měl jsem na tom prstu i snubák, chápete to? Byl to malíček, ztloustnul jsem od loňska jako prase, jinam to nenavlíknu. Jídlo jedno zkurvený. No nic, už půjdu, ještě jednou díky za to auto,“ ohlédne se Olda č. 3 po Oldovi č. 2 a vymění si spolu chápavý úsměv.

Pak za Oldou č. 3 zaklapnou dveře. Tedy skoro, těsně před jejich dovřením totiž Olda č. 2 strčí do těch dveří nohu. Chvíli počkáme, pak Olda, můj Olda, vleze do domu, najde schránku Maděrových a nacpe do ní ušmudlaný pytlík s předmětem doličným. Vyjde z domu a usměje se na mě. Usměju se trochu strnule, vzpomínám na důchodkyni ze hřbitova a pak mě napadne, jestli bych Oldu č. 1 jednou nechala ležet v našem hrobě. Vyděsí mě, když dospěju k rozhodnutí, že asi ne. Ani si přitom nevšimnu, že Olda č. 2 mě vzal kolem ramen a odvádí mě přes náměstí zpátky domů. Nevšimnu si ani toho, že Péťa mu automaticky dal taky ruku. Proberu se, až když mi do tváře zasvítí první paprsek podvečerního slunce. Snad už nikdy nebude pršet. Snad konečně začne jaro. Sevřu Oldovu ruku ve své a začnu přemýšlet, co nám udělám k večeři. Možná bych mohla taky uklidit a vyvětrat, vyprat záclony a kouknout, jak jsem na tom s placením hřbitovného. Jen tak pro klid duše. Člověk nikdy neví, co na něj osud za dalším rohem chystá.

Prodáno 27.03.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

PETR ŠABACH

Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete

O BÝVALÉ NÁDRAŽÍ BUBENEČ

Petr Šabach (1951)

Jeden z nejpopulárnějších autorů české polistopadové literatury. Do svých povídek i románů s oblibou zapojuje kriminální zápletky. Jejich hrdinové se dostávají do problémů s podsvětím, které se jim však díky chytrým plánům daří přelstít. Naposledy autor použil tento „podrazovský“ model v románu Rothschildova flaška (2015).

Seděl na nádraží, které už nádražím nebylo, jelikož kdosi před lety rozhodl, aby tudy vlaky nadále jenom projížděly směrem k nové a poměrně ošklivé zastávce na levém břehu Vltavy. Seděl na lavičce z dřevěných planěk a přemýšlel o tom, který ničema mohl pojmenovat nanicovatou ulici, kterou tvoří z jedné strany stráň a z druhé oprýskaná budova, po jednom z největších básníků všech dob. „Ach, osude lidí, jak podobáš se větru…“ připomněl si Goethův verš s tím, že ono patetické „ach“ si tam přidal sám. Čistě pro zdůraznění svého zoufalství.

Tohle místo ho přitahovalo odjakživa. Mělo v sobě něco z časů Divokého západu, a skutečnost, že se nacházelo na samé hranici anglického parku, kterým projížděli policisté na koních, ten dojem jenom umocňovala.

Vedle něj, ledabyle opřené o zeď, stálo jeho horské kolo. Seděl a představoval si, co bude po tom, až se zabije. Jestli něco. Doufal, že ne.

Ze začátku tomu všemu nevěnoval pozornost. Pracovně to pojmenoval „záblesky“ a nikomu se s tím nehodlal svěřovat. Byla to koneckonců jen jeho věc. Stávalo se mu to například, když umýval nože. Zejména ten největší z celé sady nožů, jejichž rukojeti, seřazené podle velikosti, trčely z těžkého dřevěného bloku hned vedle starého toustovače. Tenhle nůž ho pokaždé znejistil. Nedokázal to jinak definovat. Nijak popsat. Byl to zkrátka jen kratičký „záblesk“. Začal se těch nožů bát, a zároveň ho čímsi neodolatelně přitahovaly. Aby na to nemusel myslet, navykl si je přikrývat utěrkou. To, že by mohly tyhle „záblesky“ být předzvěstí myšlenek na vraždu, mu došlo, když s Helenou jednou čekali na příjezd soupravy metra a on v jednom z těch svých záblesků spatřil, jak jeho žena padá do kolejiště před předním vozem. Tiše, bez výkřiku…

Teď už si byl jistý. Téměř všechny jeho myšlenky se pomalu měnily v úběžníky směřující k jedinému bodu. Zabít Helenu. Až doteď si myslel, že svou ženu miluje. Aspoň to tak tvrdil všem kolem. A zároveň pochopil, že jediná cesta, jak tomu všemu může zabránit, je být rychlejší. Zabít sám sebe dřív, než stačí provést nějakou hloupost, jestli tedy můžeme vraždu jako hloupost označit. Tohle nesměla být sebevražda, tohle měla být vlastně jen preventivní vražda sebe sama. Sebevražda z rozumu. Samozřejmě že se bál, ale protože to byl člověk až přehnaně slušný, nemohl jednat jinak. Pro začátek se rozhodl postupovat opatrně. Počkal, až se druhého dne uložila jeho žena ke spánku, posadil se za psací stůl a ve světle repliky stolní bankovní lampy se zeleným stínidlem nadepsal čistý papír úhledným až kaligrafickým písmem. „Výhody a nevýhody života po smrti“, stálo tam. Nějaký čas strnule seděl, a teprve když se trochu probral, připojil pod velké tiskací „VÝHODY“ „Nebudu nic vážit“, a s tímhle „Nebudu nic vážit“, protože nic jiného ho momentálně nenapadalo, si vzal prášek na spaní a četl si to tak dlouho, až se písmenka před jeho očima začala vlnit jako klasy obilí v závanech letního větru.

Věděl, že to udělá, ale stále netušil jak. Protože všechno by to mělo později vypadat jako nehoda. To znamená vyloučit cokoliv, co by mohlo budit nějaké příští pochybnosti a ohrozit pověst jeho rodiny. To především.

Uvažoval, čistě teoreticky ovšem, jakou formu sebevraždy by zvolil za jiných okolností. Asi prášky. Ty se mu zamlouvaly ze všeho nejvíc. Když ho jen jeden jediný dokáže uspat na celou noc, co by s ním asi tak provedlo celé balení? Dvacet pater, dvacet úrovní pod hladinou jeho spánku už musí být doopravdy ono velké nic, to majestátní temné nic, stokrát, tisíckrát nicotnější než spánek beze snu.

Musí to vypadat jako normální roztržitost. Později to všechno mohou svést – a taky asi svedou – na jeho přepracovanost, únavu, možná že vyhořelost, to se ještě uvidí… Nejjistější bude vkročit přímo před nějaké plně naložené nákladní auto nebo vlak, a to v místě, kde to způsobí jen minimum problémů. Metro zavrhl jako první, protože je jasné, že kdo se tam jednou rozhodne ke skoku, ten to nemohl ani náhodou myslet jinak. A potom, ty komplikace. Nechtěl přece do svých problémů nikoho zatahovat a už samotná představa, že by tím na několik hodin zablokoval dopravu a zkomplikoval spoustě nevinných lidí cestu do práce, ho děsila tak, až se přitom zpotil. Ze stejného důvodu zavrhl otravu plynem. Ono by to možná šlo naaranžovat tak, že mu přetekla polévka a uhasila tím plamen, ale i člověk s fantazií zcela průměrnou dovede domyslet, co by se asi mohlo stát, kdyby do hry vstoupil nějaký ten náhodný element…

Když byl malý, vybuchl v Dejvicích, oné pražské čtvrti, kde vládne takový poklid, že i dopravní nehoda je zde malou událostí, plyn v jednom velkém činžovním domě, hned naproti hotelu International. Paseku, kterou to tenkrát způsobilo, si umí představit jen málokdo. Až padesát, možná sto metrů od místa téhle katastrofy dopadla na tramvajovou kolej hlava tamější správcové, když se údajně vydala se svíčkou v ruce po stopách zápachu, který ji v noci tak zneklidňoval. Ačkoli to osobně neviděl, představoval si vždycky hlavu téhle nešťastnice s drdůlkem šedivých vlásků na temeni staženým k hlavě celuloidovým hřebínkem a s nelíčeným údivem v doširoka otevřených očích.

Takže nehoda. Nikdo, kdo chce spáchat sebevraždu, neskočí pod vlak s bicyklem, napadlo ho jednou spásně, a tak zašel do sklepa, kde už po léta stálo nečinně opřené o zeď jeho mírně otlučené horské kolo. Starší typ, který by už dnes neměl na trhu žádnou zvláštní hodnotu a bůhví, jestli by vůbec stál za krádež. Zkontroloval brzdy, ale hlavně pneumatiky, a po zbytek večera už jen pátral po hustilce, kterou nakonec objevil v jednom z obalů na lyže. O chvíli později s úlevou konstatoval, že je kolo jakžtakž v pořádku.

„Zítra se trochu projedu na kole,“ řekl později Heleně. Neodpověděla mu. Neměla na to vůbec žádný názor.

„Zítra…“ zopakoval.

Odebral se ke svému pracovnímu stolu, otevřel horní šuplík, vyndal z něj seznam s „VÝHODAMI“ a „NEVÝHODAMI“ a pod „VÝHODY“, kde již stálo „Nebudu nic vážit“, načmáral: „Rozhodně Helena“, a to hned se třemi vykřičníky.

„Člověk míní, pánbů mění,“ pomyslel si hořce, když se dozvěděl, že příští týden v neděli přivede jeho dcera Klára představit svého zbrusu nového, jestli se nemýlil, v pořadí už třetího nápadníka.

„Ach jo!“ vzdychl, když ho o tom jeho žena informovala.

„Proč ach jo? Proč říkáš ach jo, kdyžs ho eště neviděl?!“ rozčilovala se Helena. Mlčel. Copak jí mohl v tuhle chvíli říct, že si na příští týden naplánoval sebevraždu? A to potažmo kvůli ní? Jedna věc byla jasná. Rozhodně nechtěl pokazit své dcerce pro ni jistě tak významný den. To by si nikdy neodpustil, tedy přesněji řečeno, neodpustil by si to v čase, který mu ještě zbýval. Mládenec, který v neděli skutečně dorazil, mu připadal trochu podnapilý, oslovoval ho „pantáto“, a co bylo ze všeho vůbec to nejhorší: když se ho Helena zeptala, jestli chce k polévce rohlík, nebo chleba, chtěl „chleba, ale bez kůrky“. Jmenoval se Pavel a ještě ten večer se ocitlo hned pod „Nebudu nic vážit“ a „Rozhodně Helena!!!“ i „Už víckrát neuvidím Pavla!“

Říká se, že jízda na kole se nezapomíná, ale když vyšel s kolem na silnici a následně se na něm rozjel z kopce dolů, nebyla to upřímně řečeno žádná velká krasojízda. Chyběla tomu elegance, jakou udivoval před lety. Projížděl se pomalu parkem a po nějaké půlhodince si troufl i na rušnou ulici mezi všechna ta auta a tramvaje, a jakmile se mezi nimi propletl až na samotný okraj Prahy, rozhodl se pro projížďku kolem řeky. Když se k večeru vracel a znovu se dostal do oblastí semaforů, které ohlašují nástup civilizace, měl co dělat, aby se v tom chaosu zorientoval. Stále se držel v pruhu vyhrazeném pouze pro kola, který mu ale připadal nepřijatelně úzký, a když se přiblížil na dohled k domovu, spustil se ke všemu déšť a asfaltová ulice před ním se teď leskla jako řeka, v které se třpytí světla přístavu. Není divu, že se mu z toho všeho zamotala hlava a že kolem téměř na místě stojících aut projížděl jen s námahou a klikatě, v panice, aby jim neodřel lak. To, aby s kolem vyjel na chodník, jako to udělala spousta jiných kolem něj, pokládal za nanejvýš neohleduplné.

Šlapal teď do kopce na malý převod a na kole už prakticky stál, když se na poslední chvíli pokusil zahnout doprava, jenže při tom manévru na malý okamžik ztratil rychlost, zakymácel se a vtom přímo za ním zakvílely brzdy, jeho vlastní zpitvořený stín vyšplhal prudce po zdi protějšího domu, jako by od celé téhle šlamastyky chtěl co nejrychleji pláchnout, a pak už se neudržel a roztřeseně upadl i s kolem na bok. Fyzickou bolest si příliš neuvědomoval. Jeho jedinou myšlenkou bylo dostat se s kolem co nejrychleji do bezpečí, a to tak, aby nikomu nepřekážel. Automobil, který ho jen před malou chvílí málem srazil, se ho snažil pomalu předjet, a když se ocitl v úrovni místa, kde se pořád válel jako brouk na krovkách, sjelo jedno z okýnek toho vozu pomalu dolů a řidič, který se musel naklonit přes sedadlo pro spolujezdce, na něj zavolal, jestli je v pořádku. Pokýval hlavou a rukou mu naznačil, že může pokračovat, že může jet klidně dál, a na důkaz, že mu vůbec nic není, se namáhavě postavil, zvedl kolo a přátelsky se usmál.

„Nemáte vzádu stopku!“ zavolal na něj řidič, zavrtěl hlavou a odjel.

„Tohle tedy bylo o fous,“ říkal si a zbytek cesty už kolo jen vedl.

Než ho večer uklidil do sklepa, zjistil podle tachometru, že ten den ujel přes dvacet kilometrů. To ho překvapilo a zároveň i potěšilo natolik, že to chtěl doma hned ohlásit Heleně a dceři. Ale žena už spala a dcera byla bůhvíkde. Osprchoval se a zbytek večera a část noci se věnoval detektivce, kterou měl rozečtenou. Předtím, než se zabije, ji chtěl dočíst. Chvíli mu trvalo, než navázal na naposledy přerušenou nit příběhu, a potom se, v téměř předpisové poloze na zádech, konečně začetl. Když později zhasl lampičku, přemýšlel potmě, co se to s ním vlastně děje. „Kolik nás asi tak může být, v téhle chvíli, v tuhle noc?“ říkal si a uondanou myslí se mu mihla vzpomínka na novinovou zprávu o tom, jak nějaký zoufalý sebevrah sám sobě zatloukl hřeb do hlavy. „A co jiného dělám já?“ zašeptal z polospánku. Zdálo se mu o tom, že se Helena topí a on se nad tím, jen kousek od ní, pobaveně usmívá a soustředěně metá pravačkou proti vlnám ploché oblázky. A pak přišel záblesk s nožem. Ten byl ovšem nejhorší ze všech…

Příští den mu Helena oznámila, že s ní musí jet za týden navštívit její rodiče.

„O tom nebudeme diskutovat!“ prohlásila preventivně, i když on, kromě zničeného pohledu, který jí bezděčně věnoval, neřekl ani slovo.

„Takže zase odklad,“ pomyslel si a napadlo ho, že jestli bude takhle brát ohledy na všechny a na všechno donekonečna, tak se mu také může stát, že umře stářím.

Zlatou svatbu přetrpěl. Tchán se opil do němoty a celou dobu se mu posmíval, jak málo dokáže vydělat peněz. Druhý den po ránu, když všichni ještě vyspávali, vyrazili se ženou na zpáteční cestu. Doma pak stručně připsal slovo „Tchán“ – jistě není těžké uhodnout, do jaké kolonky.

Nejenom že byl slušným člověkem. On se ze slušnosti dokonce narodil. Na rozdíl od nás ostatních, kteří jsme se narodili z lásky nebo z dlouhé chvíle, se narodil z ryzí slušnosti. Jeho otec se totiž před mnoha a mnoha lety seznámil se svou budoucí ženou na inzerát. Dali si tenkrát schůzku v nějakém baru a v okamžiku, kdy tato dívka a jeho pozdější matka vyndala z kabelky krabičku cigaret, přiskočil k ní otec bleskurychle a v předklonu a velmi galantně přitom škrtl sirkou. Jenže tak nešťastně, že kus hlavičky z té nekvalitní československé zápalky vystřelil přímo do jejího oka, a pak v něm tenhle kousek žhavé síry propálil rohovku i duhovku a se zasyčením, které ovšem v tu chvíli úplně zanikalo v křiku matky, se nakonec přisál jak žíznivá pijavice těsně vedle její zornice. Následoval bleskurychlý převoz do nejbližší nemocnice a operace. Trvalo dlouho, než mohli lékaři s jistotou prohlásit, že matce oko přece jen zachránili. A protože byl otec stejně slušný jako později jeho syn, požádal onu stále ještě slečnu o ruku, protože i když bylo oko v pořádku z hlediska jeho funkce, po všech těch martyriích zůstal pohled v ose trošičku odchýlený, což jí propůjčovalo pohled mírně, a i když jenom mírně, tak přece jenom šilhající slečny. Spíš zajímavě šilhající; takový ten pohled, co si později můžete snadno splést s oduševnělostí. Ten samý pohled mívaly v jeho dosavadních představách snad jenom hráčky na harfu. Přišla svatba a potom těhotenství, a ačkoliv si v té době připadal jeho otec na děti už trochu starý, vzal celou věc plně na sebe a bez jediného slova protestu se začal poctivě připravovat na svou novou životní roli. A tak přišel Boris na svět.

Posledním termínem, který musel přetrpět, byly Vánoce. To se opravdu nehodí: zavraždit sám sebe uprostřed svátečního mumraje, vždyť je to čas zrození toho největšího – i když technicky vzato, jenom napůl největšího – z nás. Nakoupil dárky jako každý rok, ale vlastně to bylo jen pár maličkostí pro Helenu a Kláru. Nějaká kosmetika, kterou mu, jako ostatně vždy, pomohly vybrat prodavačky. Víc si s tím hlavu nelámal. Od Heleny pak dostal nějaké slipy a kapesníky a Klára mu řekla, že její dárek je teprve na cestě. Samozřejmě že později připsal pod „Nebudu nic vážit“, „Rozhodně Helena!!!“ a „Už víckrát neuvidím Pavla!“ slovo „Vánoce“.

A pak přišel nový rok. Nakonec se definitivně rozhodl pro tříkrálový večer, onu dvanáctou magickou noc po narození Spasitele. Dal si svoje věci do pořádku. V několika deskách úhledně převázaných stužkami se teď, na dně zásuvek jeho pracovního stolu, nacházela všechna jeho vysvědčení, od první třídy základní školy až po vysokoškolský diplom srolovaný v modrém ošoupaném tubusu, rodný list, oddací list, a dokonce i starý očkovací průkaz. Žádnou závěť nesepisoval, jelikož prakticky nic nevlastnil, ale v obálce, kterou lišácky nadepsal „Dovolená“, po sobě zanechal dvacet tisícikorunových bankovek, které představovaly jeho celoživotní úspory.

Podle informací, které měl k dispozici, by to na velmi skromný pohřeb mělo právě tak stačit, možná že Helena dostane i nějaké peníze z jeho pojistky, ale v tom se moc nevyznal, spíš doufal, že to tak bude. Popravdě ani nevěděl, jestli si nějaké pojištění vůbec platí. Tohle vždycky obstarávala Helena. Teprve když se ubezpečil, že po této stránce nic nezanedbal, se pustil do vyřizování podružností. Vrátil do místní knihovny všechny tři knihy, jež si před časem vypůjčil, čtenářskou legitimaci pak připnul gumičkou k platební kartě a občanskému průkazu s absurdní platností do roku 2025 a tenhle malý úhledný balíček uložil k ostatním písemnostem.

Každý den odpoledne trávil teď tím, že nasedl na horské kolo, na kterém dojel až na bubenečské nádraží a potom usazen na lavičce pozoroval vlaky, které tu projížděly, ale nestavěly. A nejen pozoroval, ale i kontroloval a s notýskem a hodinkami, jež držel jako stopky, měřil jejich dochvilnost. Nakonec se rozhodl pro osobní vlak směřující na sever do Děčína, který tudy projížděl každý den v devět hodin večer, a to téměř na minutu přesně. V den „D“ se jako každé ráno oholil a osprchoval, vzal si čisté prádlo a pak si až do oběda četl, aby zjistil, jak ta veskrze napínavá detektivka dopadne. Jenže brzy ztratil schopnost koncentrovat se dostatečně na děj, a tak knihu se smutným povzdechem vrátil zpátky do knihovny. Odpoledne se vydal na procházku, zašel si do jedné poloprázdné kavárny na hlavní třídě, a teprve potom se loudavě vracel domů, kde připravil pro Helenu a Kláru jednoduchou večeři. Sám si ji odpustil. Neměl hlad. Kolem osmé večer se převlékl do sportovního a na hlavu si nasadil přilbu, ale to jen na cestu tam, protože přirozeně nestál o to, aby mu nakonec nějaká pitomá přilba zachránila život. Zhruba o půl deváté už byl na nádraží. Stál opřený o kolo, rozhlížel se kolem a zdálo se mu, že v okolí kromě něj není ani živáčka. Za chvíli nebude živáček ani on, napadlo ho.

Čekání na vlak si krátil pozorováním měsíce a hvězd, jelikož ten večer byla obloha neobyčejně jasná. Ve hvězdách se vyznal poměrně slušně. Zkontroloval, jestli jsou všechny na svých místech, a když se ujistil, že tomu tak skutečně je, neubránil se na chvíli náhlému, svíravému záchvatu lítosti pramenící z holého faktu, že celou tuhle krásnou a majestátní podívanou už nikdy v životě nespatří.

V zatáčce se objevil vlak. Blížil se k němu rychle a překvapivě tiše. Srdce se mu divoce rozbušilo a nemohl popadnout dech, ale doufal, že na těch pár kroků mu obojí ještě poslouží. Něco ho prudce zasáhlo do prsou, a on náhle splynul s jediným a jedinečným velenádherným Nic…

Probudil ho hluk a tlumené, blikající světlo. Trvalo chvíli, než se jeho roztěkané vědomí uklidnilo, a teprve potom ho zaplavila taková vlna hořkého smutku a zoufalství, že se až zalkl, protože pochopil, že první heslo z jeho kolonky „VÝHODY“ neplatí. Jeho tělo má stále starou pozemskou váhu. Nic na světě se nemohlo vyrovnat zklamání, které prožíval. Žádné nekonečně dlouhé a blažené nic neexistuje. To absolutní nic, které bylo jeho poslední nadějí, se teď jevilo jen jako další něco, v kterém leží bezmocně na zádech, ztěžka oddechuje a kde je mu hrozná zima. Pokusil se pohnout rukama. Pohnul hlavou do strany a zjistil, že když setrvává v téhle pozici, stává se světlo nad ním o trochu snesitelnějším. Z úst mu vytekla slina a pomalu se šinula po levé straně jeho brady. Chtěl se posadit, ale něco mu v tom bránilo. Jako by ho někdo svázal. „Možná že to v pekle takhle chodí,“ napadlo ho. Odkudsi se k němu blížila celá řada krátkých ostrých a sykavých hvizdů, jaké vydávají gumové podrážky na linoleu nebo snad palubovce.

A pak se těsně vedle něj ozvalo něco na způsob starého hlasitého budíku a někdo – tak blízko u jeho hlavy, že kdyby toho byl schopen, tak jistě leknutím nadskočí – zařval: „Moment! Nemám tady signál! Vydrž! Já pudu na moment ven!“

„Takže,“ pomyslel si, „peklo to asi nebude, protože v pekle nemůže být o nějakém signálu ani řeč. Každý ví, že peklo má čtyřicet tisíc kilometrů tlusté zdi, a jen bůh ví, jak je hluboko.

Proboha, já žiju!“ došlo mu v hrůze. Hlas se od něj na chvíli vzdálil a zeslábl, a zatímco on bezmocně zápasil s látkou, do které byl zamotán jako nějaká mumie, stačil zaslechnout, jak někomu sděluje: „To mi, vole, ani neříkej, zrovna teď jsem sem přivez maníka po infarktu – a stejnej ročník jako já! No, už se, hochu, kácí v našem lese, s tím nic nenaděláš!“ volal a zdálo se, že se u toho málem směje. Na hlasy měl dobrý odhad. Tedy přesněji řečeno, měl talent si podle hlasu, který znal jen z telefonu nebo třeba z rádia, představit celkem přesně jeho majitele. Většinou správně odhadl i váhu, výšku a celkový vzhled člověka, kterého nikdy předtím nespatřil. Tenhle hlas patřil milovníku ovaru, velkému neholenému muži s padesátkou na krku.

Konečně se mu podařilo vymotat se z toho hadru. Posadil se a promnul si oči. Kromě něj tu ležela pod prostěradly ještě dvě těla. Nějaký čas na ně zaraženě hleděl a teprve pak seskočil s tichým plesknutím na zem. V hlavě mu zašumělo, ale neupadl. Chvíli popadal dech a pak přes sebe přehodil zmuchlané prostěradlo. Ve světle monotónně bzučících zářivek se pomalu doplížil k otevřeným dveřím. Opatrně vyhlédl ven. Muže s telefonem slyšel, ale neviděl. Po špičkách se vydal chodbou na opačnou stranu. Došel k lítačkám s matným hrbolatým sklem v jejich horní polovině. Zdálo se mu, že se za nimi něco pohnulo. Jen taktak stačil uskočit ke zdi, když se před ním dveře náhle prudce rozletěly, a než se stačily s několikerým zhoupnutím zklidnit, vklínilo se do malé štěrbiny mezi oběma křídly něco, co pomalu rostlo a nabývalo na objemu, a za chvíli už nebylo pochyb o tom, že zírá na ženský zadek. Moc hezký zadek to byl. Spíš zadeček. Jak zjistil v příštích několika málo vteřinách, patřil mladé a hezké uklízečce, která teď před ním stála jak na přehlídce a bez hnutí a ohromeně ho pozorovala. Už už to vypadalo, že mu chce něco říct, ale když se za jeho zády ozval děsivý výkřik doprovázený jen těžko popsatelným rachotem, probrala se náhle z mrákot, práskla o podlahu kýblem a stěrkou a roztomile ženským způsobem se rozeběhla směrem k márnici. Otevřel lítačky před sebou, opatrně do nich nakoukl a pak se vydal po špičkách čerstvě vytřenou chodbou. Chůzí brodivého ptáka a tak, aby co nejméně našlapal, postupoval při zdi směrem, kde předpokládal nějaký východ. Po několika desítkách metrů a po tom, co zahnul jednou a pak ještě dvakrát vpravo, se ocitl před širokým schodištěm. S úlevou, ale i s obavami hleděl na nápis na zdi. „Exit“, stálo tam stroze. Stejně stroze, jako oznamuje lékař personálu „exitus“ poté, co vymaní z uší svůj stařičký fonendoskop. Hořce se usmál a pak už jen schod za schodem stoupal vzhůru a zimomřivě si přitom přidržoval k tělu ledové prostěradlo. Nahoře se krátce rozhlédl. Vlevo zahlédl recepci, před kterou spolu tiše rozmlouvaly dvě postavy. Přiblížil se k nim opatrně a tak, aby je nevyplašil. Zasmušilý lékař a nekonečně vlídný kněz tu blokovali svými těly úzkou uličku tak nešťastně, že nebylo možné projít ani kolem nich, ani mezi nimi.

„Promiňte,“ zašeptal, když se k oběma mužům v rozpacích došoural.

„To vy promiňte!“ zvolali téměř současně, ustoupili mu stranou, a když zmizel ve dveřích, pokračovali dál, teď už nikým nerušeni, v jistě velmi učené debatě o tom, co se nachází v prostoru mezi nebem a zemí.

Obsah

Obálka

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Noir? V Praze?

Ostří hoši

Goffa: Tři mušketýři

Kopřiva: Amatéři

Urban: Mizení na mostě

Procházka: Mrtvá holka z čerťáku

Praha magická

Cigan: Zázračný amulet

Neff: Opukový kruh

Stančík: Kabinet sedmi probodnutých knih

Stíny minulosti

Tučková: Život a dílo baronky Mautnicové

Pilátová: Všechny starý převleky

Sýkora: Percy Thrillington

V ohrožení

Klevisová: Lepší život

Soukupová: Další nejhorší den

Hejdová: Olda č. 3

Šabach: Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete

Obsah